Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ

АРМАГЕД-ДОМ

ПРОЛОГ

Усмішка телеведучої була схожа на скибку кавуна. Широка і вимучена.

— …А тепер надходить час вашого улюбленого конкурсу— «Пуп землі»! Асистенти вже роздали гостям у студії лазерні кашкети-указки… Напрямок погляду кожного нашого гостя буде позначений кольоровим лазерним променем! А тепер — увага! До нас ідуть основні учасники конкурсу, вітайте!

Камера ковзнула рядами глядачів, утупилась у хитромудро освітлену конструкцію. Конструкція обернулася навколо своєї осі, являючи глядацькому оку шість темних постатей.

— Ось вони, сьогоднішні герої! Оксана, лаборант! Вікторія, вчитель танців! Олександр, водій! Євген, художник-оформлювач! Ігор, сторож у зоопарку! Юрій, склодув! Панове, займайте свої місця!

Посеред студії височіли шість круглих платформ, оббитих сріблястою фоточутливою тканиною. Шестеро учасників в однакових комбінезонах рушили кожен до свого помосту; усі вони були молоді, років по вісімнадцять, лише одна жінка — з покоління Лідчиних батьків, десь під сорок.

— Ото ганьба, — сказала мама, розглядаючи іще гарну з себе пані.

— Любі гості! — промовив хлопець-ведучий, і підсилений мікрофоном звук перекрив гармидер у залі. — Як ви пам’ятаєте, завдання кожного конкурсанта — привернути до себе загальну увагу на максимально тривалий час! Ваша увага — це лазерні промені з ваших кашкетиків, куди погляд, туди й промінчик! Наші прилади фіксують рівень світла на кожному з конкурсантів! Я попрошу операторів показати приз, який чекає…

— Оце дають, — сказав тато.

— Машину дають, — зітхнула мама.

Призове авто було блискучим і округлим, ніби велетенська ялинкова прикраса.

— Тільки для своїх, напевно, — сказав тато. — Напевно, все підлаштовано.

Мама гмукнула.

— Отже! — продовжував хлопець-ведучий. — Любі учасники, за тридцять секунд прозвучить сигнал до початку! Ваш час — три хвилини! Ви маєте зробити все, щоб на вас дивилися! Ви в рівних умовах — однаковий одяг і жодних аксесуарів, так, саме такі умови конкурсу! Кожен із вас підготував нашій публіці сюрприз! Отже, лишилося п’ять секунд… Три секунди… І… Старт!!!

Лідка мимоволі потяглася вперед. Та таки й було, на що подивитися.

Світло в студії стало яскравішим. Шість темних постатей на мить застигли непорушно; зринула пісня. Співала жінка — чи то лаборантка, чи вчителька танців. Голос був сильний і високий, заледве не вереск; співачка — а вона виявилася тією самою літньою панею — підтанцьовувала на своїй платформі, задираючи ноги вище голови. Ні, лаборантка так не здужає…

На секунду вчительку-співачку засипало, ніби блискітками, цяточками поглядів. Лише на секунду, бо друга пані відразу ж пішла ва-банк — розстебнула блискавку на комбінезоні аж до пупа. Погляди-промінчики заметушились; аби не зрадити сподіванок, пані спритно вислизнула з одягу.

Лазерні промінчики красиво забігали по чорній мереживній білизні.

— Чи не піти б тобі спати, Лідо, — замислено сказав батько.

— Мені вже п’ятнадцять, — звикло відрізала вона.

— Хлопці, ви відстаєте! — гукнула дівчина-ведуча й на мить зробилася природною, певно від азарту. — Ну ж бо, Євгене, Ігорю, Олександре! Юрію, не спіть!

У кімнаті стояла сутінь; телевізор був джерелом світла, та ще торшер, під яким умостився тато. Лідці зовсім не подобалася ця дурнувата передача — але всі уроки були підготовлені, колготки випрані, вечеря з’їдена й, виходить, час залазити в крісло перед телевізором і ні про що не думати.

Відпочивати.

— Лишилося дві хвилини чистого часу! Ну ж бо, хлопці! Ну!

Учителька танців досі співала, зриваючи голос. Потім кинула мікрофон, лягла на живіт, вигнулась і поклала сідниці собі на голову.

— Оце так гнучкість, — сказала мама. — Це в її роки…

Водій стояв на руках, художник-оформлювач гавкав, майстерно копіюючи бульдога, а сторож із зоопарку натягав нижню губу на ніс і навіть вище.

— Яка гидота, — сказала мама.

Один із хлопців — здається, майстер-склодув — ніяк не міг долучитися до гри. Несміливо тупцяв на місці, бурмотів і озирався, ніби чекаючи на трамвай. На нього не дивились.

Найбільше поглядів перепадало лаборантці. Її білизна вже валялася на світлочутливому покритті помосту, і те, що відкрилося під мереживом, справді варте було уваги.

— Це найлегше, — мама позіхнула. — Обов’язково на цьому конкурсі хтось роздягається. Але щоб оголитися зовсім…

— Лишилося півтори хвилини! — заохочував хлопець-ведучий.

Гола лаборантка, здавалося, була приречена на перемогу. Хоча танцювала вона так собі, заважало, мабуть, підстрибування пишних принад.

Секунди збігали. Склодув, блідий, аж синій, усе тупцяв і бурмотів, зате інші конкурсанти перекидалися, видували бульки, нявкали, гризли вени, верещали, зав’язувались у вузол. Лаборантка стрімко втрачала увагу публіки — її голі форми встигли набриднути.

— Це вона не розрахувала, — співчутливо сказав тато. — Це як біг на довгу дистанцію — не можна викладатися відразу…

— Лишилося п’ятдесят секунд! — вигукнула дівчина-ведуча.

Тоді художник-оформлювач, відчуваючи, що перемога вислизає, з криком розстебнув комбінезон, прибрав величної пози й почав мочитися з платформи вниз, із гідною подиву вправністю зображаючи відомий усьому місту фонтан. Струмінь витанцьовував у світлі прожекторів, струмінь був довгий-довгий, погляди-промінчики розгублено заметушилися. Мама занишпорила по дивану в пошуках дистанційного пульта:

— Іще чого! Тьху, докотилися…

— Виграє, — філософськи відзначив тато. — Та не перемикай, він зараз сам собою вичерпається…

— Браво!! — верещала дівчина-ведуча. — Наш Євген виграє конкурс! Іще тридцять секунд, і…

Майстер-склодув, що досі ніби не брав участі в конкурсі, витяг звідкілясь тюбик, як здалося Лідці, одеколону, й навіщось облив свій комбінезон.

— А кажуть, жодних аксесуарів, — із осудом зауважив тато. — Знімуть його з дистанції за порушення правил.

— А йому й так нічого не світить, — сказала мама.

— Ну-бо, хлопці! — ведуча стрибала, ризикуючи зламати височезні підбори. — Іще двадцять п’ять секунд і…

Склодув раптом здійняв руки над головою:

— Смерть!

Голос у нього був, ніби скрегіт заліза по склу. Зірваний і одночасно сильний, він проймав до кісток.

— Смерть! Усім! Дев’ятого… червня…

У склодува була акторська дикція, в усякому разі кожне його слово звучало абсолютно чітко. До останнього звука.

— Дев’ятого червня… скоро! Так буде з усіма!

Публіка обурено загула, але склодув уже мовчав. У руках у нього з’явився предмет, знайомий Лідці за тисячами яток, кіосків і крамничок. Дешевенька запальничка; Лідка не встигла ні вдихнути, ні видихнути. Посеред студії спалахнув живий смолоскип.

— А-а-а!

Завиваючи й підстрибуючи у вогні, склодув скотився зі свого помосту. Перекидаючи стільці, посхоплювалися з місць глядачі.

— Залишіть студію!

— Пожежа! Пожежа!

— На допомогу!

— Рятуйте!

— Вимкніть!..

Оператори й не думали припиняти зйомку — навпаки, всі камери жадібно вчепилися в охоплену полум’ям людину. Звук також не вимкнули вчасно, й Лідці здавалося, що крізь тріскотнечу і зойки долинають ті самі слова — «дев’ятого червня», «смерть».

У призового автомобіля погасла фара, на яку впала залізна опора. Перед виходом із студії утворилася тиснява. Падали на підлогу й гинули під підборами лазерні кашкети-указки. Живий смолоскип качався по студії, перекидаючи штативи та стільці, налітаючи на монітори, й у кожному моніторі була одна й та сама картинка — людина у полум’ї…

Крізь натовп глядачів прорвалися люди у формі, з вогнегасниками. У танцюючий смолоскип ударили з різних боків тугі піняві струмені.

«Дев’ятого червня…» — востаннє почулося Лідці.

І екран погас. За мить темряву змінив рекламний ролик, а наступної миті мама, намацавши нарешті пульт, вимкнула телевізор.

Якийсь час у кімнаті стояла тиша.

— Оце так, — сказав брат, що стояв, як виявилося, за спинкою Лідчиного крісла.

— Що там таке? — сонно спитала з кухні сестра.

— Ти, Янко, таке пропустила…

— Спати, — сказала мама так, що Тимур затнувся.

Напружений мами# голос ніби порвав у Лідчиній голові натягнуту пружину; Лідка заревіла.

Крізь сльози вона чула, як лаявся тато, як голосила Яна, як умовляла їх усіх мама; Лідці під ніс тицьнули вату, просякнуту рідиною з паскудним запахом, потім дали випити крапель, затим від розпачу надавали ляпасів. М’язи живота боліли від хлипання; дев’яте червня, танець людини в полум’ї, дев’яте червня…

Після цього Лідка довго лежала в ліжку, не відпускаючи маминої руки, і чула, як у сусідній кімнаті батько нахваляється викинути «ящик» у вікно. Потім поволі прийшов сон, глибокий і чорний, без сновидінь…

Пізно вночі родина прокинулася від її крику.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Історик Михайло Феоктистович мав дивну манеру читати лекції. Він то промовляв спокійно й виразно, то раптом напружувався, підвищував голос, вигукував різко, ледь не люто. «Ніби йому наступили на хвіст», — казала Лідчина сестра Яна. І Лідка тоді уявляла, що за кафедрою, схований від чужого ока, лежить згорнутий лекторський хвіст — довгий і ребристий, ніби шланг від пилососа. І чиясь нещадна нога в черевику наступає на нього, й тоді Премудрий Фео витріщає очі:

— Правління Тимчасових зборів завершилося в ніч проти третього грудня! Сто двадцять людей було заарештовано і, ймовірно, страчено. У той час масові репресії…

Лідка малювала чоловічків. Одного за одним; від початку лекції їх було вже дев’ять. Їх могло бути більше — та Лідка дуже ретельно вимальовувала деталі, кишеньки на штанях, шнурки на черевиках.

Сьоме жовтня. Сьоме. Середа. До девятого червня, теж середи, лишається рівно вісім місяців.

Вісім. Мороз поза шкірою. Учора ввечері батьки на два голоси бубоніли на кухні, думаючи, що Лідка їх не чує: «Дозволяти дивитися телевізор після десятої години… Навіть у суботу… Неприпустимо! Твій лібералізм… Десята година — у ліжко! Все!»

Останніми днями мама нервується більше, ніж зазвичай. В учорашніх «Вістях» велика стаття. «Пуп землі», суботню забавку, закрили з тріском.

До дзвоника п’ятнадцять хвилин. Чотирнадцять…

Ігор Рисюк, Лідчин сусід по парті, чемно підняв руку:

— Михайле Феоктистовичу, можна питання?

Час від часу Ігореві хотілося бути найрозумнішим; низько схилившись над партою, Лідка розмальовувала своєму чоловічкові піджак.

Учитель насупився:

— Запитання, Ігорю, будуть тоді, коли я попрошу їх ставити… Отже, початок катаклізму збігся в часі з проголошенням імперії. Стихійні лиха призвели до того, що єдина держава розпалася, по суті, на безліч закритих громад… — тут Фео знову напружився, ніби йому наступили на хвіст. — Імперія кінчилася сама собою! То була одна з найпізніших і найтриваліших криз…

— Малювати на уроці негарно, — сказав Ігор Ліді. — Тебе Славко Зарудний шукав.

— Нащо? — механічно спитала Ліда.

Ігор закотив очі:

— Любофф…

— Дурень, — іноді Лідка відчувала до Рисюка справжню відразу.

Він сидів за першою партою зовсім не тому, що був короткозорим. Він любив лізти вчителям у вічі — а Лідка, навпаки, не любила, але вибору в неї не було, бо її недарма прозвали «малою». Вона була наймолодшою й найменшою в класі, у групі, іноді їй здавалося, що вона найменша у світі. «Пізня дитина», «дитя на межі ризику», «остання дитина циклу»… Уже в перший день навчання її запхали за цю першу парту, під ноги довелося підставляти ослінчик, а під зад класти подушку. «Ліда маленька, не кривдіть її». «Ліда молодша за вас, дайте їй спокій»… Відтоді минуло дев’ять років, та мало що змінилось.

— П’ять хвилин до дзвоника, панове ліцеїсти. Що ви хотіли спитати, Ігоре?

Ігор підвівся:

— Михайле Феоктистовичу, а чи можна точно передбачити дату мриги?

Якщо хто й вовтузився в передчутті перерви — одразу затих. Лідка зіщулилась, олівець її смикнувся й наскрізь проштрикнув аркуш зошита.

Фео підвів на Рисюка мудрі вицвілі очі:

— По-перше, не «мриги», Ігоре, а апокаліпсису… По-друге, таких прогнозів не існує. Це шаманство, істерика й містифікація, розраховані на ідіотів. Узяти, наприклад, цей останній скандал із телепередачею. Ви, як інтелігентні молоді люди, не дивитеся, звісно, пришелепуватих шоу… Там сталося самоспалення в прямому ефірі. До участі в передачі допустили юнака з виразними психічними відхиленнями… що й не дивно, бо подібні програми збирають навколо себе дебілів — так гній, перепрошую, приваблює мух… Можете повірити старому — перед кожним апокаліпсисом починається своєрідний психоз. Інтелігенції належить не піддатися. Точне передбачення дати, а тим паче переконання, що цей апокаліпсис буде, мовляв, остаточним й останнім, безпідставні, тому що…

У вікно вдарив камінь. Скло гримнуло осипаючись; у клас увірвався град скалок, осінній вітер, чийсь сміх і тупотіння ніг.

* * *

Учениці молодшої групи

4-Б класу

СОТОВОЇ ЛІДІЇ

твір на тему:

«Куди ховаються люди»

Кінець світу по-науковому називається апока… (закреслено)…сисом. Тоді стаються великі нещастя. Ідуть дощі з вогню. Нічим дихати. Усі люди загинули б, якби не Ворота.

Ніхто не знає, як вони влаштовані. Учені всього світу сушать над цим голову. Дехто каже, що Ворота поставили прибульці — але це анте… (закреслено) антинаукова нісенітниця.

Ворота відчиняються там, де люди можуть знайти їх. Вони відчиняються в кількох місцях. Люди заходять у Ворота й перечікують там страшний час. Усередині Воріт проходить усього тридцять шість годин. Потім вони виходять із Воріт — і починається новий цикл життя.

Той, хто не встигне вчасно дістатися Воріт, обов'язково загине. Тому вони мають заходити у Ворота дуже швидко. Чоловіки повинні пропускати вперед жінок і тих, хто не вміє швидко бігати.

Про те, де відчинилися Ворота, повідомляє служба ЦО. Треба уважно слухати повідомлення по радіо і бігти не до найближчих Воріт, а до тих, на які вкаже служба. Інакше біля Воріт може виникнути тиснява…

ОЦІНКА: чотири з мінусом.

ПРИМІТКИ: учись викладати свої думки. Чому ти весь час повторюєш — «вони»? Добирай інші слова.

ЗАВДАННЯ: випиши в зошиті слово «апокаліпсис» двадцять разів.

* * *

— Дев’ятий «Б»! Не розходьтеся!..

Ліцей здавався тепер незвично просторим. Старша група випустилася навесні, залишивши будівлю на поталу середнім і молодшим. Зникла звична метушня в коридорах, зручнішим зробився розклад — але над усіма, особливо в перші дні, нависало усвідомлення втрати.

Наступної осені на заняття прийде лише молодша група.

Якщо вона настане, ця осінь.

— …Агов, мала, що там у вас сталося?

Хтось хапнув Лідку за рукав; вона здригнулася, ніби її вдарило струмом.

— Чого це ти? — здивувався Славко Зарудний.

Лідка перевела подих; серце калатало як скажене.

— То що сталося?

— Скло розгепали… Удруге вже.

— Це хлопчаки з двісті п’ятої школи, — Славко спохмурнів. — Мишкові позавчора морду набили…

— То й ви їм набийте.

Славко посміхнувся:

— Ач, яка моторна…

Спіймав її долоню. Сильно стискати не став, так, легесенько потиснув:

— У вас наступний урок який?

Лідка інстинктивно озирнулася, чи немає поблизу дотепника Рисюка.

— Математика…

— А я в Музеї чергую, — сказав Славко з дивним виразом.

Із прочинених дверей класу тягло холодом. Вибите вікно нашвидкуруч намагалися прикрити якимось шматком картону.

— Чуєш, мала? У Музеї… пил витираю. Від фізкультури звільнений.

— Вітаю, — сказала Ліда.

Славко помулявся:

— То ти знатимеш, куди прийти, якщо у вас математику відмінять?

— Не відмінять, — вона знизала плечима. — Он порожніх класів скільки.

— Ну то сама відміни…

Ліда поблажливо всміхнулася.

Це в середній групі можна так от запросто прогуляти урок. А її, Лідчину, відсутність математичка помітить відразу — порожнє місце на першій лаві, під самим носом. Навіть якщо Рисюк промовчить, а мовчати він, звісно, не буде…

Продзвенів дзвоник на урок. Математичка з’явилася, брязкаючи ключами, як тюремний сторож — під її заняття виділили кабінет цивільної оборони, що зазвичай замикався на три замки. Там зберігалися протигази, акваланги, ракетниці й інше обладнання, дороге й привабливе для злодюг. А вже злодюг останнім часом розвелося понадміру, навіть у ліцеї, навіть незважаючи на цілодобове чергування міліції…

Молодший «Б»-клас вервечкою потягнувся сходами вгору; погляд математички спинився на Лідці:

— Сотова… принеси, будь ласка, крейди з підсобки, а то в цивільній обороні її вічно не вистачає. Тільки швидко — одна нога тут…

— Ага, — сказала Ліда. — Зараз.

І попливла проти течії — її однокласники вгору, сама вона — вниз. На другий поверх, по навоскованому паркету праворуч, коридором прямо — туди, де вчительська, комірчина й Музей.

Звична метушня проганяла страх. Учителі поводилися так, ніби нічого не відбувалося; знайомі стіни ніби говорили: нічого з тобою не станеться, нічого з тобою статися не може. Світ непохитний, якщо дорослі спокійні…

Вона перевела дух і натужно всміхнулася сама собі.

Славко Зарудний стояв у дверях Музею. По-хазяйськи крутив на пальці ключ. Побачивши Лідку, по-справжньому зрадів, навіть, здається, почервонів:

— Відмінили?!

— По крейду послали, — сказала Ліда, відводячи погляд.

Славко скис. Йому було вже майже сімнадцять років, але почуття свої приховувати він так і не навчився.

— Ти слухай, мала… Може, після уроків?

— Після уроків по мене батько заїде, — Ліда зрозуміла, що їй шкода ображати Славка. Що Славко хороший хлопець, за ним упадають щонайменше троє дівчат, і будь-яка з них на Лідчиному місці відклала б математику на потім.

— А що ти мені хотів показати? — спитала вона буденно. — Може, хвилини вистачить?

— Хвилини?! — обурився Славко.

Музей остогид Лідці ще в другому класі. Запилену експозицію вона знала назубок — звичайно, тільки ту її частину, яка була відкрита для відвідувань. Казали, що в закритій частині музею, куди пускають лише вчителів і випускників, уже три роки зберігають справжню мумію, засмолений труп людини, яка не добігла свого часу до Воріт; зазвичай тіла загиблих перетворюються на попіл, але археологи (або звичайні будівельники) часом знаходять у завалах такі от засмолені тіла. І лише фахівець може визначити, чи жила людина десять циклів тому — чи твої батьки були з нею знайомі ще в минулому циклі…

Лідка не любила й боялася про це думати.

— Чекай, Зарудний.

Вона увійшла в підсобку. Взяла три шматочки крейди — червоний, синій, білий. Загорнула в папірець; вона терпіти не могла, коли руки пахнуть крейдою, і тому не любила відповідати біля дошки.

Славко чекав біля входу в музей:

— Слухай, мала, гаразд, хоч на хвилину зайди…

Лідка зупинилася. Зважила в руці свою крейду й вирішила, що коли затриматися, а потім швидко-швидко вибігти сходами, то за часом вийде те саме, якби вона просто підіймалася непоспіхом.

Славко відступив у глибину, запрошуючи; Лідка увійшла. Славко відразу ж замкнув двері на ключ.

— Ти це для чого? — здивувалася Лідка.

— Технічка лається, коли відчинено. Тут же режим…

Лідка поставила портфель, зверху поклала згорток із крейдою:

— Ну, показуй, що хотів.

Вікон у Музеї не було. На їхньому місці тяглося кольорове панно з електричною підсвіткою — стародавнє місто із забутою назвою, колись дощенту знищене апокаліпсисом і реконструйоване за збереженими гравюрами. Навпроти, у вітрині, лежали на вилинялих подушечках закопчені металеві уламки, а зверху, на стіні, мідними літерами було викладено чийсь вислів: «Доки ми пам’ятаємо про загиблі цивілізації, історія триває».

Лідка пересмикнула плечима.

— Ходімо, мала…

— У мене є ім’я, — сказала Ліда більше для годиться. Вона давно не ображалася на прізвисько, тим більше що в Славкових устах воно звучало майже ніжно.

— Ходімо, тут новий експонат…

Фотографія справді була нова, матова, кольорова. І величезна, заввишки майже метр; крізь дим і язики полум’я на Лідку дивилася, як жива, здоровенна потворна глефа.

Лідка відсахнулася.

— Страшно? — підкреслено байдуже спитав Славко.

— Гидко, — сказала Лідка, дивлячись убік. — Для чого ЦЕ показувати?

— Для того, що скоро вони з моря полізуть, — Славко повчально підняв палець. — Ми маємо бути готові…

— Я не збираюся на них дивитись!

— Ось бачиш, ти боїшся! А знаходяться ж хоробрі люди, які їх фотографують! Це справжній знімок, вісімнадцять років спецзберігання…

Лідка ще раз мигцем глянула на фото. Потім на Славка; глузливо примружилася:

— Спецзберігання? Вісімнадцять років? Слухай, це підробка. Я в дитинстві теж глеф малювала. Містифікація…

Славко надувся:

— Скажи ще раз.

— Мі-сти-фі…

Славко швидко нахилився вперед і губами спіймав Лідчині губи. Їй зробилося страшно й неприємно; вона не думала, що симпатяга Зарудний здатен на таку дурницю.

— Дурень…

Вириваючись, Лідка спіткнулась і сіла на волохатий килим. І відбила б собі м’яке місце, якби Славко не підхопив її.

— Дурню, Зарудний, зовсім сказився?!

— Мала… — сказав Славко жалібно. — Встигнеш на свою математику…

Руки в нього були дорослі — жилаві, тверді й водночас красиві, з довгими пальцями. Славко закінчив музичну школу.

— Ну що ти мене так пестиш весь час, ніби я тобі кішка?

— А як тебе пестити, мала?

— Ніяк, пусти…

Він не дозволив їй устати. Навпаки, навалився зверху і знову поліз цілуватися. Лідка вирішила хвилинку потерпіти — колись же він відчепиться?! А на майбутнє треба буде затямити: Зарудний — дурень…

Але Славко не думав дати їй спокій. Навпаки, поліз рукою Лідці під спідницю, а цього вона не збиралася терпіти в жодному разі.

— Очманів?! Зараз як закричу…

— Чого б тобі кричати? Дурненька, чи що?

— Пусти!

— Та перестань…

— Пусти, кажу!

Вона все ще сподівалася на його розсудливість і не наважувалась вириватися насправжки. І закричати теж не наважувалась, а потім уже було пізно, бо Славко затулив їй рота своїм ротом, і важко стало не те що видавати звуки — дихати. А коли він заходився стягувати з неї колготки і було зрозуміло, що все це — не гра, у Лідки раптом не стало сил. Тепер вона пручалася ледь-ледь, і Славкові, певно, здавалося, що дівчина опирається лише для годиться.

— Пус…ти… іді…от…

У двері постукали.

Новий жах додав Лідці сили. Вона вирвалась. Навкарачки відповзла вбік, натягла колготки, гарячково обсмикала спідницю. Губи її пекли й боліли — здавалося, рота розірвали до вух, як у клоуна.

— Зарудний, відчини, будь ласка. Я знаю, що ти тут.

Голос завучки, і досить роздратований.

— Зарудний, відчини негайно!

Лідка зацьковано роззирнулась. Під стелажами не сховаєшся, двері у спеціальну залу замкнені на кодовий замок. І Славко сполошився, видно, он як збліднув, навіть губи трусяться.

— Не-гай-но! Або матимеш неприємності, чуєш?!

Стукіт підборів по паркету; іще чиїсь голоси. Скільки їх там зібралось? І коли порозходяться?!

Славко точно вирішив не відчиняти. І їй махнув рукою, мовчи, мовляв, сиди як миша, минеться…

— Принесіть другий ключ! — голос завучки був як струна. — Єлизавето Павлівно, другий ключ, будь ласка…

Лідка встигла подумати, як легко проходять звуки крізь укріплені двері Музею. Клацнув замок, і двері повільно, як у жахливому сні, почали відчинятися.

Славко вже стояв, притиснувши одну долоню до обличчя, а другу до грудей, ніби наважившись в останню мить симулювати серцевий напад.

А Лідці не було чого симулювати. Вона сиділа під вітриною, під рештками загиблої цивілізації, й дивилася на себе ніби збоку — на перелякане, розхристане, з розпухлими губами дівчисько.

Увійшли завучка, технічка, математичка, директор. Якийсь час було тихо, потім завучка глухим голосом промовила:

— У святому для нас місці…

На Славка майже не дивилися.

Маму було шкода.

Мамі Лідка розповіла, як усе було насправді, та легше від цього не стало. Брат демонстративно не бажав розмовляти з пропащою сестрою, батько ходив пригнічений і мовчазний, зате Яна ніяк не могла стримати язика:

— Дурепа! Кретинка! Що в тебе в голові — ганчір’я?! Дострибалася, дурепо, от вилетиш із ліцею, от потрапиш у двісті п’яту… Панькалися з тобою, няньчилися з тобою, виняньчили тебе… Дебілку, імбецилку, ідіотку…

— Замовкни, — стомлено казав батько, і Яна змовкала, і заведений мотор усередині її працював ухолосту аж дві хвилини, а потім мовчання вичерпувалося й усе починалося спочатку:

— Дурепа… Кретинка… Хвойда мала… До чого ти матір довела…

Батько тричі ходив до директора. Нібито мали виключити обох — і Зарудного, і Ліду, але вже від початку зрозуміло було, що на Славка у ліцейських начальників рука не здійметься. У Славка надто відомий батько. Академік і депутат.

Лідці не ставало сил сидіти вдома, але й вештатися вулицями було небезпечно — ще зустрінеш знайомого чи однокласника. До ліцею вона боялася підходити на гарматний постріл, а тому від самого ранку йшла на берег, залазила в скелі й сиділа, зіщулившись, на уламках чи то колод, чи то щогл, роз’їдених сіллю, почорнілих, колись поглинутих, а потім викинутих морем.

Кілька разів їй випадало бачити дальфінів — далеко від берега, цілком безпечно, та все одно нервовий холод пробирав до кісток. Утім, вона й без того мерзла; от захворіти б і померти. Лідчин день народження пройшов буденно й безрадісно. Чотирнадцяте жовтня, знову середа. До призначеного часу лишилося сім місяців і три тижні.

Замість обіцяних роликових ковзанів їй подарували коробку цукерок і якісь нудні книжки. Піввечора вона проплакала, сховавшись під ковдрою, — чи через ковзани, чи через ліцей, чи через близьку й невідворотну смерть.

А за тиждень виявилося, що, раз виключити Зарудного немає жодної можливості, то й Сотову не чіпатимуть. Полаяли, винесли догану — і хай пам’ятає добре до неї ставлення.

Батько прийшов із ліцею знервований, але рум’яний і з блиском в очах. Минулося, сказав він мамі. Замовкни, сказав він Янці, що була підхопилась. Лідці усміхнувся, скуйовдив волосся, минулося, мовляв, збирайся завтра в ліцей…

Лідка уявила, як увійде до свого класу. Як сяде за першу парту поруч із Рисюком. І двадцять пар очей роздивлятимуться її, ніби вперше побачили.

Вона звірилася з розкладом — двадцять перше жовтня, середа — і поскладала в торбу книжки. Але пішла не в ліцей, а до моря.

Хмари мінилися багатьма відтінками сірого, здавалося, що небо вкрите брудним настовбурченим пір’ям і було схоже на лежалу дохлу чайку. З моря дув недобрий вітер; Лідка сховалася серед каміння й розгорнула книжку. Роман «Бідна Анна» належало прочитати за програмою ще минулого літа, це був найнудніший у світі роман, але Лідка читала, продираючись крізь довгі описи природи й геть уже нескінченні монологи. Героїня не могла мати дітей, а дітородний період циклу спливав, і її чоловік збирався кинути її заради іншої; Лідка перегортала сторінки, майже нічого не тямлячи. Що за проблеми в цих персонажів, адже вони щасливо пережили свою мригу, теперь на них чекає два десятки років безтурботного життя…

А в Лідки — сім місяців і два тижні.

В остаточний апокаліпсис вірять лише ідіоти. А вона, Лідка, вивчала історію. Вона розумна.

Літери зливалися перед очима.

Близько полудня з усіх боків у бухту стяглися патрульні катери. Вони стояли далеко від берега, там, де Лідці траплялося бачити дальфінячі спини. Чорні силуети витяглися вервечкою від миса до миса. Кораблів було не менш як двадцять; із боку бази ЦО з’явилися два гелікоптери. Покружляли над морем, погуркотіли, полетіли; Лідка встала, щоби скоріше піти.

— Що ти тут робиш?

Від несподіванки торба ледь не вискочила з Лідчиних рук. Патрульні виникли ніби з-під землі — двоє солдатів і офіцер, озброєні, в камуфляжі.

— Дівчинко, що ти тут робиш?!

— Прогулюю уроки, — сказала Лідка тихо.

Патрульні перезирнулися. Здається, чесна відповідь налаштувала їх трохи миролюбніше.

— Оголошено військовий стан, — різко повідомив офіцер. — Діти повинні сидіти вдома.

Лідка міцніше стиснула торбу. Губи почали тремтіти раніше, ніж значення сказаного дійшло до неї.

— Як… що ж…

— Ану сюди, бігом!

Її взяли за лікоть і потягли — не дуже швидко, але вона все одно раз у раз спотикалася. Від страху заклало вуха.

Бетонними сходами її витягли на набережну; від торгових яток лишилися металеві кістяки, під ногами валялося шмаття газет, і нікого не було, ні торговців, ні тих, хто вийшов прогулятися, лише військові машини в ґратчастих залізних окулярах. І люди, цивільники, й у кожного другого — рація. Колінчасті антени здригалися, ніби чорні тарганячі вуса.

І ще тут був Ігор Рисюк. Стояв, прихилившись до машини, дивився вбік, ніби непричетний ні до чого в світі.

— Егей, хлопче, це те саме дівчисько?

Рисюк кинув на Ліду погляд і одразу відвернувся:

— Так.

— Та, що уроки прогулює?

— У неї особиста драма, — сказав Рисюк, майже не розтуляючи губи. — Нещасливе кохання.

Хтось реготнув.

— Гаразд, хлопче, ти б уже не брехав… Куди вас обох, у приймальник-розподільник?

— Ми нічого не зробили, — тонко сказала Лідка.

— А нема чого ходити в недозволених місцях… Адреса?

— Що? — тупо перепитала Лідка.

— Де живете? Далеко?

— На Наріжній…

Ігор промовчав. Сам він жив значно далі, на Зеленій Гірці.

— Добре… До Наріжної підкинемо, але щоб із дому — ні ногою! Второпали?

Слідом за солдатом, від якого пахло неприємно й гостро, вони залізли в тісний салон. Машина шарпнулася — Ігор і Лідка мимоволі схопились одне за одного.

— Ти чого не прийшла в ліцей? — пошепки роздратовано спитав Рисюк. — Зарудний же ходить…

— Відчепись.

— Чого ти така нечема?

— Чого ти такий кретин?

Десь завивала сирена. Її виття спершу наростало, потім ударило хвилею й відразу зійшло, віддаляючись. Машина з сиреною пронеслася в протилежному напрямку — до моря.

— А що було в ліцеї?

Рисюк стенув плечима:

— Тривога. Усіх відпустили додому.

— А ти звідки знав, де мене шукати?!

— З чого ти взяла, що я тебе шукав?

Лідка прикусила язика.

— Гей, діти, — сказали з кабіни. — Який номер на Наріжній?

— Наріжна, двадцять сім, — пробурмотіла Лідка. — Поруч з універмагом.

Машина виїхала на трасу й пішла швидше.

— Слухай, Рисюк…

Питання застрягло в неї в горлі.

— Мрига? Сьогодні? — глузливо спитав Ігор. — А як же твоє улюблене дев’яте червня?

Лідка здригнулася. Захотілося вдарити — так зацідити невисокому Ігореві по щоці, щоб коротко стрижена голова гепнулась об борт…

— Не бійся, це нормальна криза, — Ігор усміхнувся. — Військовий переворот чи ще щось таке. Якби ти вчила історію, то знала б, що за кілька років перед апокаліпсисом настає…

Машина пригальмувала.

— Вимітайтесь, діти! І щоб ні ногою з дому, ясно?

— Ми вже не діти, — пробуркотів Рисюк собі під ніс. — Звикли, бач…

Машина газонула, обдавши обох смердючою хмарою вихлопу.

* * *

Учениці молодшої групи

З-Б класу

СОТОВОЇ ЛІДІЇ

твір на тему:

«Люди й дальфіни»

Якось дівчинка прийшла на море. Погода була гарна. У воді перекидалися рибки. Світило сонце. Дівчинка вирішила скупатися.

Вона зайшла далеко від берега й почала тонути. Вона покликала на допомогу. Але ніхто не почув.

Раптом приплив дальфін із моря. Дівчинка дуже злякалась. Але дальфін підштовхнув її до берега і врятував.

Дівчинка була дуже рада. Дальфін плавав навколо й показував спину. Вони подружилися. Дівчинка почала часто ходити на море й зустрічати там дальфіна.

Потім дівчинка виросла й настав кінець світу. Дальфіни скинули шкіру й пере…(закреслено) на личинок, тобто глеф. Вони вийшли на сушу. Дівчинка (закреслено). Він упізнав її і не став їсти її. Але він поранив її. І тому вона не встигла до Воріт, у Сховище.

Дальфіни — небезпечні створіння. У пе-рі-од циклу вони плавають далеко від берега й не виходять на сушу. Але коли настає кінець світу, дальфіни стають личинками-глефами й виходять на сушу. Діти, будьте обережні!

ОЦІНКА: три з плюсом.

БРУДНО! І думай, Лідо, про що пишеш.

* * *

Удома її зустріли тихою істерикою. Тихою, бо до квартири вони з’явилися разом із Рисюком. У присутності однокласника Лідці не наважились влаштовувати сцену.

Рисюк зайшов, щоб подзвонити, і навіть не встиг бовкнути в слухавку щось типу «Живий, здоровий, у Сотової», після чого телефон помер, замовк, ніби слухавку напхали ватою. «Теперь іще й зв’язок», — крізь зуби процідив Лідчин батько. Рисюк попрощався й рушив до дверей.

— Ігоре, ти нікуди не підеш, — дуже спокійно сказала мама. — У кращому разі тебе забере патруль.

— А в гіршому? — здивувався Рисюк.

По всій квартирі розкидані були речі. Біля порога стояли п’ять заплічників — як на малюнку в підручнику ЦО.

— Звільняй свою торбу, — сказав Тимур, Лідчин брат, притихлому Рисюкові. — Якщо оголосять евакуацію…

— Бухту оточили, — сказала Лідка.

— Мабуть, глефи вже лізуть, — весело пожартував Тимур.

Яна заплакала. Батько гримнув на неї — не злостиво, радше розгублено.

Телевізор був увімкнений, але блимав сірим більмом порожнього екрана. Якщо довго не відводити погляду, почне здаватися, що екраном повзають тисячі дрібних комашок. Лідка відвернулась.

Рисюк мовчки витрусив на підлогу кілька підручників, папку з зошитами, щоденник, пенал, іще якісь дрібниці. У звільнену торбу вмістилися термос, поліетиленовий пакет із пайкою й аптечка. На Лідку цей обмін справив гнітюче враження — вона пішла в свою кімнату, сіла на диван і ввімкнула магнітофон, на щастя, батарейки були ще живі. І, заплющивши очі, можна було уявити, що нічого не сталось.

— А я вчора був на вечері у двісті п’ятій, — сказав Рисюк.

— Нащо? — мляво поцікавилася Лідка.

— Так… Спершу цікаво було, дівчата їхні прийшли хто в чому, а хто й майже без нічого…

— Дуж-же цікаво, — саркастично вставила Лідка.

— Так. А потім вони нажерлись якоїсь гидоти, і бійка почалась. Я ледве встиг ушитися. А в тебе з Зарудним — усерйоз чи жартома?

Лідка мовчала. Дивна річ, до дев’ятого червня лишилося сім з половиною місяців, а вона так злиться через цього зануду, кривляку Рисюка. Який навмисне її дражнить.

Затріскотів телевізор у сусідній кімнаті. Запищав; на цей писк збіглися з різних кімнат Тимур і Яна, мама, тато і Лідка з Рисюком.

— Любі співвітчизники…

Чиєсь молоде на вигляд, тонке обличчя. Напівзнайоме — Лідка ніколи не цікавилася політикою й не дивилася новин, але здогадалася, що цього разу перед камерою сидить не журналіст і не диктор.

— Любі співвітчизники, надзвичайну ситуацію ліквідовано. Просимо всіх зберігати спокій… У столиці зірвано змову проти законного уряду, яка мала на меті повалити конституційний…

Звідки я його знаю, подумала Лідка. І майже відразу ж Рисюк прошипів у неї над вухом:

— Чо-орт… Це ж…

— Що? — знервовано спитала мама.

— Це Зарудний, — сказав батько. — Депутат Зарудний.

З екрана дивився Славків татусь.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Свєтка жила на поверх вище й була на рік старшою за Лідку. Свєтка навчалась у двісті п’ятій школі і, на відміну від Лідки, мала час на посиденьки в «поганій компанії». Проходячи повз лавку, де вищезгадана компанія проводила вечори, Лідка внутрішньо напружувалася й кивала якомога байдужніше.

Останніми місяцями все змінилося, і зміни приховати не вдалось. Лідка перестала ходити на факультативи, мало того, внадилася втікати з останніх уроків. У ліцеї їй було так само затишно, як карасю на холодній пательні — ніби й не пече, та й задоволення мало. Краще вже на лавці перед будинком…

Але головне — із Свєткою можна було розмовляти про дев’яте червня. Свєтка не починала істерично сміятися, усім своїм виглядом показуючи, як її тішить Лідчина дурість, і не крутила пальцем біля скроні. Свєтка навіть добувала десь нову інформацію — виявляється, були цілі організації, присвячені Останньому Апокаліпсису. І нібито двох різновидів — одні клали решту життя на «звільнення душі», кидали пити, курити, залишали сім’ї й присвячували себе людям. Інші, навпаки, нічого очищувати не збирались, а хотіли наостанок пожити, продавали квартири і на отримані гроші влаштовували оргії, гулянки, морські мандрівки та інші приємні заходи. Лідка й сама не проти того, щоб пуститися в морську подорож, а ось що роблять на «оргіях», уявляла собі невиразно.

Свєтчин день народження припав на неділю. Двадцять друге жовтня, звично відзначила Лідка.

Гості зібралися десь о пів на восьму. Хлопчаків було шестеро, дівчат — разом із Лідкою — теж. Видно, такий розрахунок ховав у собі якийсь смисл; випивши по чарці мутнуватої міцної рідини, гості розділилися на пари, як у дитсадочку. Поруч із Лідкою опинився довжелезний, блідий, хворобливий на вигляд хлопець років вісімнадцяти, що вочевидь був короткозорим, але соромився носити окуляри.

Уже після першого тосту запаморочилось у голові й відразу зробилося легше: уже ні про що не думалось, у всякому разі, ні про що погане.

Ліцеїстів у новій компанії не шанували. Усі, крім Лідки, гості були з двісті п’ятої школи, з молодшої та середньої груп, а той, що сидів поруч із Лідкою, — взагалі із старшої, лишився на другий рік. Розмовляли про своїх учителів — винятково паскудних, дурних і ницих. Кожна училка мала не одне прізвисько; Лідка плуталась і ніяк не могла зрозуміти, хто кого куди послав і хто кого вперіщив лінійкою. Здуру зізналася в необізнаності — й відразу зробилася центром компанії. Її навперейми взялись інформувати:

— …А хімічку — «жердина з цицьками». А математичку — Феня Хрінівна. А цивільника…

Інші прізвиська були нецензурні, але здебільшого смішні, аж живота можна порвати. Лідка іржала як коняка й повторювала вголос найбільш смаковиті прізвиська. Із задоволенням приміряла їх до ліцейських завучки, математички, директора; вона тільки тепер зрозуміла, наскільки їх ненавидить. За витягнуті фізіономії на порозі Музею, за патетичний лемент: «У цьому святому місці…». І за те, що її не відрахували. Нехай би вигнали — так ні, гидливо скривилися, боязко озирнулися на Зарудного-татуся й залишили. Аби щоразу, викликаючи її до дошки, скептично кривити губи.

А в двісті п’ятій, іменем якої ліцеїстів залякували до тремтіння в колінах, губів ніхто не кривив. Там лаялися й кричали, жбурляли книжками, гамселили лінійкою по голові й викликали батьків — але губи кривити там ніхто не став би, по-перше, через те, що всі учні вважалися зіпсованими за своєю суттю й чекати від них доброчесності не було сенсу. А по-друге, через те, що чесніше один раз заліпити дівці ляпаса, ніж місяць за місяцем кривитися і зневажати.

— …А цей хлопець тоді поцупив у батька ключі від машини й привів Анжелку в гараж. Вони мотор завели, щоб не холодно, й полізли на заднє сидіння. А машина здоровецька! От вони й давай бавитися, а гараж зачинений! А мотор працює! Вони позасинали й отруїлися, ну, нанюхались вихлопів, разом їх і поховали…

— От ти регочеш, а мені мамка ключі від машини не дає тепер…

— На той світ захотів?!

— Усе фігня, хлопці, з нашого класу один пацан у підвалі поставив розкладачку біля труби, тепло…

— …Я у сеструхи з голови цей кульок тягну, а вона вже синя, ледве відкачав… «Швидку» не викликав, щоб на облік не поставили…

— …ну нехай, думаю, грошей я дістану, не первина, але щоб гепу йому підставляти…

— …купив петарду і училці в стіл. Вона як заверещить!

Лідка відсьорбувала з чарки й реготала все голосніше.

Кожне слово здавалося неймовірно смішним, але чогось відразу й забувалося.

Уже за годину вона була своєю в новій компанії. Блідолиций сусід-другорічник співав під гітару. Його звали Геною, Лідці він подобався все більше й більше — такий дорослий, із блакитними беззахисними очима, із хрипкуватим стомленим голосом…

Потім запалили дві свічки й погасили люстру. Увімкнули музику, і Гена запросив танцювати не Лідку, а довгоногу дівчину, що сиділа праворуч. І просто під час танцю поліз їй під коротеньку спідничку-пояс.

Лідка вибралася з-за столу, похитуючись, протиснулася поміж танцівниками, знайшла ванну. Довго дивилась у власне п’яне, банькате обличчя, марно намагалася зосередитись.

Та хай усе котиться к бісу. Усе одно скоро мрига. Чому вона, Лідка, не має права робити те, що хоче? Хоча б напередодні неминучої смерті…

— Агов, мала! Іди сюди, будемо гратись!

Кімната плавала в тютюновому диму. Зі столу прибрали порожні тарілки, іменинниця приволокла дитячу дзиґу на присоску, з рухливою стрілочкою. Під регіт усього товариства дзиґу запускали, і той, на кого вказувала стрілка, знімав із себе частину одягу. Солодко завмирало серце, було страшно і весело, гості по черзі стягували з себе черевики, сорочки, шкарпетки, паски, потім той, що сидів навпроти Лідки, лишився в самих трусах і заволав, що більше не гратиме, але на нього закричали у відповідь, що виходити з гри не можна і що правила є правила. Він підкорився і щоразу галасливо радів, коли дзиґа вказувала на іншого.

Лідку лихоманило. Вона зняла спершу туфлі, потім пояс, потім колготки. Дехто з дівчат уже сидів, хихочучи, у спідній білизні, і вона виявилася досить вибагливою, не те що скромна Лідчина білизна. Дзиґа вертілася, завмирало серце, більш-менш одягненими лишалися тільки Лідка та її короткозорий сусіда, на їхню адресу летіли дотепи. Потім дзиґа тричі підряд указала на веснянкувате дівча з рудим хвостом на потилиці — та заскиглила, що так нечесно, і, скиглячи, роздяглася догола. У Лідки очі на лоба полізли — вона не думала, що до такого дійде…

Ну, покликати б сюди завучку з математичкою! І подивитися на їхні обличчя…

Усе одно мрига, сказав хтось усередині Лідчиної п’яної голови. Яка різниця?

Я погана, зрозуміла вона зі здивуванням. Я погана дівчинка! Я ж-жахлива дівчинка, і як це здорово — бути поганою…

Але тут гра скінчилася. Музика зазвучала голосніше.

Хтось підбирав із підлоги свої речі, хтось не став. Довгонога дівчина у спідничці-поясі танцювала на столі; Гена, короткозоро мружачись, блукав в одній шкарпетці й шукав під ногами другу. На голому плечі його виднілося татуювання, нанесене, схоже, кимось із однокласників, у всякому разі, добряче схоже на малюнок у зошиті — якийсь кособокий лютий крокодил.

Пахло парфумами, потом, перегаром, залишками їжі. У темному кутку хтось вовтузився, хихочучи, і начеб напівголих тіл там було не два, а щонайменше три…

На дивані іменинниця Свєтка цілувалася з хлопцем, чийого імені Лідка не запам’ятала.

Вона ледве відшукала свої туфлі. Колготок так і не знайшла. Пояса теж. Завтра треба буде зателефонувати сусідам: «Вибачте, ви не знаходили у вітальні моїх колготок?»…

Вона обережно причинила за собою вхідні двері. Спустилася на два прогони вниз. Відшукала ключ у кишені джинсової спідниці. Ключ вона прихопила саме на такий випадок — аби повернутися тихенько. Аби не принюхувалися підозріливо, не обдивлялися з голови до ніг…

Двері нечутно відчинились. Лідка шмигнула в запахи власної квартири; у передпокої було темно, у вітальні теж, лише підморгував блакитним оком триклятий телевізор.

Вона зняла туфлі. Босяка, підгинаючи пальці, пройшла вперед, збираючись прошмигнути до себе в спальню…

— …експертами, зійшлися з точністю до секунди… Через двісті днів, дев’ятого червня наступного року, о шістнадцятій годині двадцять одна хвилина… І Господь не змилостивиться більше…

Лідка заціпеніла.

У кімнаті щось обурено промовила мама; Лідка, як загіпнотизована, зробила ще крок і втупилась поглядом в екран.

З екрана дивилося жовтувате, зморшкувате, сумне обличчя. На передньому плані нервово здригався мікрофон; здавалося, наступної миті поролонова груша заткне промовцеві рота.

— Розрахунки було зроблено за методом Бродовського — Фільке. Імовірність похибки мінімальна. У нас є ще двісті днів, щоб пожити. Аби взяти від життя все. Приготуйтеся, девятого червня…

Камера відскочила одночасно з ведучим.

— Ви дивитеся програму «Контакт», гостями нашої студії були… — журналіст по-риб’ячому глипнув ротом. Витягнув папку з-під пахви, звірився з записом:

— …Представники руху — «За чистоту душі»…

Екран погас. Лідка відступила в коридор.

— Добре, що малої немає, — сказала Яна в запалій тиші.

— Чортів ящик, — роздратовано сказав тато.

Лідка, непомічена, пішла в свою кімнату.

Уночі мамі знову довелося відпоювати її краплями. При цьому мама присягалася, що до Свєтки Лідку більше не відпустить. Ні ногою.

* * *

— …Ти дограєшся, Сотова. Одна двійка в чверті, друга двійка в чверті, а там іспити, яких тобі не скласти з такою підготовкою… Тебе відрахують уже не через дисциплінарні порушення, а через погану успішність. Ти розумієш?

У кабінеті завучки було тепло. Ледь чутно пахло квітами — здається, айстрами. Як на похороні, подумалося Лідці.

— Ти мене чуєш, Сотова?

— До іспитів іще півроку, — сказала Лідка, дивлячись у підлогу.

— Ти думаєш, що це багато? Що в тебе є час? «Із понеділка візьмусь»?

— Ні, — Лідка стенула плечима й укотре відчула, що формений ліцейський піджак вузький і тисне під пахвами. — Просто… яка різниця? Апокаліпсис…

Зависла пауза. Ледь чутно гудів у кутку обігрівач.

— І що ж? — спитала завучка іншим тоном. — Хіба це перший в історії апокаліпсис? Хіба після нього не буде життя, ТВОГО життя, Лідо?

— Може, не перший, — сказала Лідка несподівано для себе. — Але вже останній, це точно. Для всіх.

І замовкла, дивлячись у підлогу.

Рисюк виграв олімпіаду з історії й одержав право без іспитів вступити до університету.

Лідка отримала двійку з контрольної та двійку в чверті. Уперше в житті.

Вона даремно думала, що її це не зачепить. Одна річ — бути поганою в напівтемній прокуреній кімнаті, в компанії таких самих поганців. Інша річ — одержувати свій зошит останньою з класу, йти до вчительського столу під багатьма здивованими поглядами. Стинатися поглядом із Михайлом Феоктистовичем. Сухо й коротко, як вирок — «Сотова — два»…

Вона чекала, що Рисюк скаже щось ущипливе. Чи хоч би сварливо спитає: «Здуріла?»

Рисюк нічого не сказав, навіть не подивився на сусідку по парті. Ніби новоспечена двієчниця була йому нітрохи не цікава. Тупо дивлячись у вікно, на стадіон, де середня група накручувала кола на лижах, Лідка пригадала, як Рисюк називає учнів двісті п’ятої. «Найпростіші», ось так він їх визначає. І теперішнє мовчання його не випадкове — мало того, зі сходинки рівних Лідка скотилася для нього на сходинку «найпростіших», а отже, звичної сварливої дружби більше не буде.

Вона озлилася. Навмисне, хоч і прикидаючись незграбою, скинула на підлогу Рисюкову книжку.

Загрюкотіло так, ніби впали ночви. Увесь клас подивився на першу парту; Рисюк нахилився й підняв підручник разом із закладками, що розсипалися по підлозі. На Лідку він так і не подивився.

У ненависній двісті п’ятій ніхто не судив би людину за її оцінками.

Лідка закусила губу. Байдуже. Сьогодні дев’яте грудня, середа…

Залишилось рівно півроку.

Перед входом на станцію швидкісного трамваю їй тицьнули в руки листівку. Спершу вона вирішила, що це звичайна рекламка чи там пропозиція «вигідної роботи», — але, бездумно розгорнувши, спіткнулась.

Чоловіка на фото вона впізнала відразу, хоч листівка була чорно-біла й жовтавість обличчя не передавала. І все-таки це був він — тим паче що вздовж верхнього краю папірця тягся суворий чорний напис «За чистоту душі», а в правому нижньому кутку містилась емблема — стилізоване зображення людини у вогні. «Так буде з усіма…»

— Дівчинко, що з тобою?

— Нічого…

Вона вибралась із натовпу. Прихилилася до мозаїчної стіни; тремтіли коліна.

Нічого. Вона знає, це добре, що вона знає дату заздалегідь. Завжди можна встигнути наковтатися снодійного… Аби не танцювати смолоскипом, як той божевільний… Чи він не божевільний, а, навпаки, герой, подвижник?!

Сьогодні двадцять перше грудня, понеділок…. Лишилося… Скільки ж лишилось?

Вона присіла на вузеньку лавку — перехожі скоса з подивом позирали на неї — й витягла з торби щоденник. Кожен день був позначений числом у кружечку. Так, двадцять перше… Лишилося сто сімдесят два дні.

— Ти не виконуєш завдання, бо не записуєш їх?

Хімічка відірвала погляд від розіп’ятого на вчительському столі Лідчиного щоденника.

— Домашні завдання не обов’язкові для тебе, га, Сотова?

Лідка кліпнула. Хімічка взяла зі столу криваво-червону авторучку і знову нависла над Лідчиним щоденником, цього разу з цілком виразною метою; ще два місяці тому Лідка покрилася б потом від такого видовища.

Теперь записи в щоденнику не надто тривожили її.

— А це ще що? — здивовано спитала хімічка, на мить затримавши перо відплати.

Сьогоднішньому вівторку відповідала цифра «Сто сімдесят один». Завтрашній середі — «Сто сімдесят». Післязавтрашньому четвергу, відповідно, «Сто шістдесят дев’ять»…

— Ти рахуєш дні до іспиту? — спитала хімічка, сама, певно, розуміючи все безглуздя такого припущення.

Лідка мовчала.

— Я знаю таку компанію, — сказала Свєтка. — Такий приватний будинок у передмісті. Вони там збираються. Я знаю одного пацана звідти, то він каже, що разом їм не страшно. Що кінець світу все одно буде останній і один для всіх. Він свій мотоцикл уже продав… На хріна мені, каже, тепер мотоцикл…

Свєтка підсунулася ближче, приголомшуючи Лідку встояним запахом цигарок:

— А восьмого червня, тобто напередодні, в них типу як «випускний вечір». Вони самі це так називають… Зберуться, погуляють, зловлять останній кайф і тихесенько поснуть. Усе.

Лідка мовчала. Сплітала й розплітала пальці.

— Я піду до них, — сказані Свєтка після паузи. — Гляну, чи так у них класно, як той пацан каже. Підеш зі мною?

— Коли? — спитала Лідка ледь чутно.

Свєтка замислилась:

— Ну… Я завтра вшиваюсь із останніх двох уроків… або взагалі до школи не піду. Висплюсь… десь так о дванадцятій, годиться?

Лідка кивнула.

…Гардеробниця підозріливо косила на неї оком. Останнім часом Лідка надто часто брала своє пальто задовго до кінця уроків.

Ну то й що?!

Біля воріт у рядочок стояли машини. Бежеві, зелені та блідо-жовті, вони скидалися на воскові яблука в снігу. Лише одна з них, чорна, вирізнялася й була схожа на пантеру, що приготувалася до стрибка. Мотор у пантери працював — клубочилась на морозі хмарка вихлопу.

Лідка сповільнила крок. Потім і зовсім зупинилась.

Мабуть, вона від початку знала, що нікуди зі Свєткою не піде. Свєтка почекає-почекає та й вирушить у передмістя сама; а потім можна буде що-небудь збрехати. Свєтка, правда, не повірить і справедливо звинуватить подружку в боягузтві, та чи не байдуже?..

Але якщо не йти сьогодні зі Свєткою… Значить, узагалі нема куди йти. Сидіти на лавці в парку — холодно, а повертатися в таку пору додому — значить пірнати в скандал. Здавалося б, така дрібниця — скандал, а таки не хочеться…

Туга виявилася такою владною, що Лідка ледь не повернула назад. Аби покірно віддати пальто гардеробниці й сісти на свою першу лаву, перед цілим класом правильних, чистеньких, успішних хлопчиків та дівчаток. Поруч із Рисюком, який уже майже студент… Який вірить, дурник, що буде студентом! Який порохом буде, а не студентом, попелом буде під руїнами ліцею…

Чи все-таки піти зі Свєткою?

Вона підняла затверділу грудку снігу. Добре прицілилась і пожбурила у ворону, що сиділа на огорожі. Схибила. Ворона навіть не підлетіла, лише глузливо зиркнула на Лідку намистинкою-оком.

Розізлившись по-справжньому, Лідка нахилилася по нову грудку. Добре б знайти важкенький шматок.

— Лідо!

Вона випросталася зі сніжкою в руці.

Біля чорної машини стояв, поклавши руки в кишені довгого пальта, незнайомий чоловік років сорока.

Ні, знайомий. Безперечно знайомий, от тільки де…

— Добридень, Лідо, хіба уроки вже кінчились?

Вона міцніше стиснула свою крижину. Рукавичка була мокрою.

Цей дядько біля чорної машини був депутат Зарудний. Вона здибала його раз чи два в школі — давно, кілька років тому. По телевізору він з’являвся частіше. Особливо тепер, після «осіннього путчу»…

А швиргонути б крижиною по вітровому склу, сказав бешкетний внутрішній голос. Ото було б хвацько. Утім, мабуть, воно непробивне… Та хоч забруднити… Хоча ні. Це ВІН може забруднити, а до Славкового татуся ніяка зараза не пристане, доки він ходить у головних радниках.

— Бачиш, Лідо, я давно хочу з тобою поговорити. Можна?

Лідка повернула голову.

Ну а як же. Скляні двері ліцею буквально обліплені були розплющеними носами. Як мухи на мед, ніби дзвоник на урок не дзвенів хвилину тому.

— Про що?

Слова впали одночасно з крижиною, яку Лідка впустила собі під ноги.

Депутат Зарудний усміхнувся. Густе з сивиною волосся стовбурчилося їжачком — депутат не боявся морозу й не носив шапки. Утім, у машині тепло й комфортно.

Але про що з ним розмовляти. Інцидент давно «виперчено» (дурнувате Рисюкове слівце)…

— Лідо… Мені б не хотілося, щоб ти подумала, ніби мого сина виховали в мавпятнику. А ти, мені здається, так і подумала. Чи не так?

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Весна видалася забарна. Вулиці існували на правах стічних канав. Усі лаяли міську санітарну службу.

На станції швидкісного було вогко, шаруділи під ногами неприбрані фантики, клоччя прозорих пакетів і листівки, тепер уже знайомі, звичні оку листівки з фігуркою охопленої полум’ям людини в правому нижньому кутку. І літній чоловік із жовтим обличчям дивився з них так само гостро й проникливо.

У підворітті компанія хлопців, трохи старших за Лідку, ганяла ногами порожню пляшку. Лідка міцніше притисла до себе торбу. У сум’ятті дуже легко витягти гаманець, а то й узагалі вирвати майно з рук — Лідка сама знала хлопчаків із двісті п’ятої, що промишляли таким чином. Правда, одного з них упіймали й побили в міліції, і тепер він, кажуть, не доживе до мриги…

У центрі було чистіше і спокійніше, але броньовані жалюзі на модних вітринах лишалися прикритими до половини. Уздовж тротуару блукав двірник із мітлою, його фартух збоку відстовбурчувався, і обриси прихованого предмета дуже скидалися на пістолетне руків’я.

Консьєрж-охоронець був знайомий. Усміхнувся Лідці, підняв слухавку зі свого пульта:

— Клавдіє Василівно? До вас прийшла Ліда Сотова… Так. Добре. Піднімайся, — це вже Лідці.

Клавдія Василівна була Славковою матір’ю. Отже, депутата Зарудного немає вдома… А Лідка сподівалася його побачити. Саме сьогодні.

Двері відчинив Славко.

— Привіт.

— Привіт, — відгукнулася Лідка, вдихаючи запах Заруднівської квартири, неповторний запах дерева, шкіри та ще чогось, що не мало назви.

— Проходь…

Їхні зі Славком стосунки нагадували тепер зворушливу дитячу дружбу, як про неї пишуть у книжках. Відтоді як депутат Зарудний переконав Лідку. У тому, що вона, Лідка, не стільки сексуальний об’єкт для Слави, скільки романтичне захоплення. У тому, що єдину дурницю можна пробачити й не варто відразу ставити на людині хрест. У тому, що для нього, депутата, надто важливе душевне здоров’я сина… І ще в багатьох суперечливих речах переконав її депутат Зарудний, не відразу й не без зусиль, та все-таки переконав, бо Лідка захотіла, щоб її переконали… Депутат Зарудний, бувало, переконував і декого крутішого за Лідку Сотову. Де б він був тепер, якби не вмів переконувати.

У Славковій кімнаті вона витягла з торби дві касети в пошарпаних обкладинках:

— Ось… Як домовлялися.

— Дякую, — сказав Славко.

У давніші часи він сказав би: «Дякую, мала». Але тепер він не промовляв Лідчиного прізвиська. Ніколи.

Славко увімкнув телевізор, запхнув у відик першу з Лідчиних касет. Екран пішов смугами, потім прояснився. Любительська зйомка, перше вересня в ліцеї, старша група перейшла до третього класу, середня — до другого, а от молодша група — первачки…

Касеті було майже дев’ять років. Де-не-де стрічка обсипалась, але дивитися все одно було цікаво. Дитячі мордочки, подумати лишень, Лідка, виявляється, забула, на що схожі діти. Рисюк такий смішний, що неможливо стримати усмішку. Ось діти-однокласники… та й сама вона, Лідка, не краща. Пухкі щоки на все лице й білий бант на маківці.

— А ось я, — сказав Зарудний, коли камера ковзнула обличчями дітлахів із середньої групи.

Лідка неуважно кивнула:

— А я вже забула про ці касети… Там іще день народження є, Новий рік…

Дивитися на дітей більш ніж дві хвилини виявилося гидко. Ніби це не Лідчине минуле, а зовсім чужі, незнайомі, дурні діти, що викликають лише роздратування. Ці круглі щоки, короткі ноги, великі голови…

— Коли твій батько повернеться? — спитала вона, погладжуючи бильце дивана.

— Не знаю, — відгукнувся Славко після паузи. — Ніколи не знаю… А що?

— Нічого, — Лідка зітхнула. — Знаєш, у сьогоднішній «Діловій газеті» велика стаття про… цих. Які апокаліпсис передбачили.

— Знову?! — насупився Славко. — Хай йому грець, ти досі рахуєш? І скільки там лишилось, сімдесят два дні?

— А ти звідки знаєш? — після паузи спитала Лідка. — Полічив?

Славко зніяковів. Почервонів по самі вуха й розізлився, як блощиця:

— Робити мені нема чого, хіба що дні рахувати!

— Але ж рахував, — сказала Лідка тихо.

Славко пирхнув:

— Тільки батькові не кажи. Засміє.

Гомоніли бридкі діти на екрані. Славко відкинувся на дивані й підібгнув під себе ноги; Лідка дивилася на нього, і їй не вірилося, що оцей ось хлопець спершу шалено їй подобався, потім лякав, потім викликав відразу. Чогось його глузи не зачіпають її, його похвали їй не цікаві… Він скаже: «Ти дурепа» — їй і не засвербить. Та от якщо буде сказано: «Батько вважатиме тебе дурепою…»

Зараз Славко піде на кухню і принесе каву з морозивом. У Зарудних страшезно смачна кава. І зручний шкіряний диван. І чудовий відик.

— Вимкни, — вона махнула рукою в бік екрана, де водили коло семилітні Лідчині однокласники. — Давай якусь кінуху нову… у тебе ж є?

— Звісно, — Славко пожвавішав.

Цікаво, а сина депутат Зарудний теж, напевно, переконав. Варто, мовляв, зробити вигляд, ніби нічого не сталося, — і скоро всі в це повірять, а ще через якийсь час виявиться, що й насправді нічого, нічогісінько не сталося…

І тепер навіть завучка привітно всміхається Лідці. Навіть математичка все забула. Навіть технічка не підсміюється вслід. Розумний чоловік Славків татусь, не був би таким розумним — не був би радником…

Клацнули, відчиняючись, вхідні двері. Лідка стріпнулась. Так, без дзвінка й попередження, сюди приходить лише господар дому.

Лідка підвелася:

— Треба, мабуть, привітатися?

Славко теж устав:

— Чекай, я зараз гляну. Може, він запрацьований, тоді його не варто чіпати…

І вийшов. Лідка знову всілася на диван і випростала ноги у м’яких хатніх капцях.

Гра в дитячу дружбу, гра, в яку вона мимоволі втяглася, — мала, крім причуд, безліч плюсів. І доброзичливість ліцейських шкап не була найтовстішим із них.

Найтовстішим плюсом був Славків батько. Якщо він приходив з роботи не опівночі. І якщо приходив не «запрацьований».

— Лідко! — покликав Славко з коридору, і вже за голосом вона зрозуміла, що перегляду фільму не відбудеться. — Усе гаразд, батя цілком «при собі», зараз тільки вийде з душу…

Лідка мимохідь глянула на себе в дзеркало.

Про Андрія Ігоровича Зарудного ходило безліч чуток, іноді недобрих, а часом просто огидних. Лідка чудово розуміла, що людина, яка перебуває при владі, не може обійтися без численних недругів і ворогів, гірляндою навішаних йому на шию.

Одна надто смілива газета мусила закритися — після того, як депутат Зарудний, згаданий в одній зі статейок, подав у суд і виграв процес «про захист честі та гідності». Інші мешканці бульварів так далеко не заходили, покусували депутата ніби ненароком, знишка, і вже на першу вимогу друкували спростування. Тим часом потужні проурядові видання не шкодували газетної площі під розумні статті Андрія Ігоровича, невимушені інтерв’ю з ним і величезні фотографії тонкого вольового обличчя. Депутат Зарудний був на вершині своєї слави.

Або на підступах до вершини.

Кажуть же — і кажуть усе гучніше, — що саме Зарудний стане наступним Президентом. Ото було б здорово, у Лідки Сотової — знайомий Президент!

Лідка сама собі не хотіла зізнаватися, що тісне знайомство з видатною людиною лестить їй. Що тільки через це вона веде гру з остогидлим Славком, дивиться відик на шкіряному дивані та п’є каву з морозивом. Заради ось такого щасливого випадку: депутат повернувся рано, не надто «запрацьований», не від того, щоб поспілкуватися з сином… Ну і з гостею сина, що за щасливим випадком опинилася поруч.

Рожевий після купання, депутат був убраний у простору домашню сорочку. Вологе волосся стовбурчилося — як у той морозний день, коли Лідка вперше заговорила з Андрієм Ігоровичем. Коли сподівалася докорів, прихованих образ, та чортзна-чого ще сподівалася…

Подумати лишень! Якби не та зустріч — цілком можливо, вона поперлася б зі Свєткою в передмістя і вляпалась би в історію, в один із цих молодіжних «витків», у якому якщо застукають — без розмов беруть на облік у психдиспансері і напихають таблетками. Це тепер. А тоді, взимку, про «витки» ще не знали.

Славків тато ще тоді розповідав їй про те, як влаштовані ці «витки». І про мерзотників, які їх «завивають». І Лідка відразу відчула себе дорослою, досвідченою, таку на полові не обдуриш…

Добре, що дурноголова Свєтка лише раз сходила на «виток». І що її не побачили.

Ет, якби в ліцейської директорки вміщалась у голові хоч би половина того розуму, яким наділений депутат Зарудний! Утім, тоді б вона залишила ліцей і подалась у політику…

Лідка всміхнулася своїм думкам.

— Як успіхи?

Успіхів не було жодних. Із двійок Лідка вилізла, але з трійок вибратися не вдавалось. Цікавість до навчання зникла геть — утім, як і в більшості Лідчиних однокласників. Усі ці колбочки, рівняння та диктанти здавалися такими дрібними, такими непотрібними, такими незначними на тлі невідхильної катастрофи. Потім, казали собі вчорашні відмінники. Якось пізніше. А то невідомо ж, як усе складеться, то нащо ж завчасу морочити собі голову?

А особливо угиналися дівчата. Їхні пояснення звучали як музика: три-чотири роки після мриги можна вважати вирваними з життя. Після пологів, кажуть, жінка втрачає половину інтелекту, виходить, хто народить двох — і зовсім втратить розум. А там — пелюшки та горщики, щонайменше три роки мине, перш ніж обох немовлят можна буде віддати до ясел. Що залишиться в голові після такої перерви? Які рівняння?!

Лідка всміхалась і кивала. Ну просто-таки гімн життю! Усі дівчата вірять, що переживуть апокаліпсис, усі вони збираються жити ПОТІМ і народжувати цих, як їх, дітей…

Дівчата переконували одна одну. Надто гаряче. З надмірним запалом. Ніби намагаючись притлумити власну злочинну невпевненість.

Дев’яте червня…

У двісті п’ятій, Лідка знала точно, давно ніхто не навчається. Сяк-так ходять на уроки, грають під столами в карти, закладаються «доводити» учителів. Учителі, як можуть, мстяться. Свєтка каже, що їхній класний журнал останнім часом просто червоний від двійок. Що нікого не здивуєш синцем від учительської лінійки. А найбільших шибайголів фізруки ловлять і духопелять у зачиненій тренерській…

На уроках товкмачили про «основу знань», «міцний фундамент», про «доросле життя», яке настане в наступному циклі. Ліцеїсти зітхали й перезиралися. Ну, хлопчаки — нехай. Хлопці можуть відразу після ліцею десь навчатися й десь працювати. Он Рисюк, наприклад, уже отримав студентський квиток…

Хоч багато хто на його місці остерігся б. Хоч би через забобони. Тому що мешканці загиблих міст також складали плани на майбутнє. Та й при звичайнісінькому апокаліпсисі завжди знаходяться невдахи, яким так і не вдається дістатися Воріт…

Лідка зітхнула.

— Що, тяжко? — тихо спитав Андрій Ігорович.

Вона мовчки кивнула.

— Розумію, — сказав Зарудний після паузи. — Перший апокаліпсис — завжди важко. Утім, другий не легший, повір. За дітей боятися навіть страшніше.

Лідка мигцем глянула на Славка. Відразу ж відвела погляд. Раніше їй чомусь не спадало на думку, що за цього лобуряку можна боятися. І що її батьки бояться за неї, за Яну, за Тимура…

— Щось ти сумна сьогодні, Лідо. Славку, неси коробку, зіграємо кілька партій на виліт.

З усіх забав депутат Зарудний чомусь віддавав перевагу настільному хокею. Траєкторії пластмасових хокеїстів справді нагадували рухи живих людей із ключками; Лідка швидко навчилася давати раду важелям і у Славка вигравала в трьох випадках із п’яти, от тільки грати зі Славком було нецікаво. Під час гри Зарудний-молодший не промовляв чітких звуків, а тільки сопів азартно та ще горлав — радісно чи ображено, залежно від обставин. Славко, хоч і був старшим від Лідки на два роки, здавався їй у такі хвилини справжнім дитям, як ті, що водили коло на екрані відика…

Неймовірно, як таке немовля примудрилося влаштувати ту сцену в Музеї. Іще трошки — і Лідка могла б змагатися з найсміливішими дівчатами з двісті п’ятої: ті, виявляється, приколювали до коміра булавки з кільцями. Наявність булавки значила «я жінка», і перший «бублик» обов’язково червоний. Кількість інших кілець визначалася кількістю подальших кавалерів, причому, кажуть, не одну «модницю» били її ж товаришки за брехню та перебільшення…

Думати про все це, дивлячись на те, як грає Славко, тим більше на Славка, який грає з батьком, було якнайменше дико. Тато прийшов з роботи й ганяє з сином пластмасову шайбу. І який ще син — дитина дитиною… До чого тут звичаї двісті п’ятої школи?!

Ось такою оманливою буває зовнішність.

Лідка зітхнула.

Андрій Ігорович грав, що називається, однією лівою. Шайба літала з кутка в куток — але у Зарудного-старшого вистачало часу й на неквапливу розмову:

— Що ще чути, Лідо? Брат уже одужав?

Тимур кашляв тиждень тому. Це й хворобою не назвеш. А депутат Зарудний пам’ятає…

— Дякую, все гаразд, — сказала вона механічно. І несподівано для себе додала: — А як справи у вас у парламенті?

А чому б, власне, й не спитати. Питають же люди одне одного, як справи на роботі, вдома, у школі…

Здається, Андрій Ігорович усе-таки здивувався. І пропустив шайбу. Славко радісно зарепетував.

— Та справи як звичайно, — повільно сказав Зарудний-старший. — Якщо тобі цікаво, можу дати підшивку «Парламентських вісників». Там звіти практично без купюр…

Лідка опустилася на теплий іще стілець, і це чуже тепло примусило її здригнутися й відразу ж пропустити гол.

— Вилетіла, — сказала вона винувато.

Славко не засмутився:

— Тату, давай знову!

— Зачекай, — депутат Зарудний жестом зупинив Ліду, яка вставала з-за столу. — Славо, будь другом, принеси з кухні чаю, ну і там іще пиріжки якісь, спитай у мами…

Славко зморщив носа, але заперечувати не став. Закрив за собою двері; у Зарудних була така велика квартира, що Лідка досі не знала, де тут розташована кухня.

Андрій Ігорович сів на Славкове місце. Пальцем погладив шолом жовтого пластмасового воротаря:

— Зіграймо, Лідо?

Вона кивнула. Чогось пересохло в горлі. Вона знала, що, повернувшись додому, почне по-всякому згадувати спливання саме цих секунд — Славко на кухні… А вони з депутатом сидять за метр одне від одного й зосереджено крутять ручки.

— Важко бути найменшою?

Лідка підвела голову. Її зелений хокеїст розмахнувся по шайбі, але так і не вдарив.

— Я випадково народилась, — вона знала, що ЙОМУ можна сказати. — Мама хотіла… ну, перервати. Тому що дітородний період уже майже кінчився… Яна і Тимур, вони разом народились… і після цього мама, ну, не вагітніла. І думала, що все… А потім вона… ну, коротше, двоє лікарів сказали, що можна народжувати, а троє — що не можна.

— Яка молодець твоя мама, — сказав Андрій Ігорович.

— Правда? Ви не жартуєте?

— Хіба такими речами жартують?! Вона з чистим сумлінням могла б не ризикувати, тим більше що двоє дітей у неї вже було.

Лідка схилила голову.

— Ти знаєш, Лідо, — депутат зітхнув, — коли я був таким, як ти… тобто я, звісно, був старшим, коли стався мій перший апокаліпсис… тобі оце скільки?

— Виповнилося шістнадцять…

Зарудний усміхнувся:

— До апокаліпсису ще підростеш. Сподіваюся, він усе-таки буде не завтра.

— Не завтра? — вихопилось у Лідки.

— Ні, — депутат похитав головою. — Іще є час.

— А… — вона затнулась. — Ви точно знаєте?

— Ні, — Зарудний усміхнувся. — Знаю, для тебе це болюча тема… Передбачення, прогнози, пророцтва. Це для всіх тепер болюча тема… Але я відійшов від теми. Я був у старшій групі, мій перший апокаліпсис застав мене майже у двадцять років. Я був дорослішим, звісно. Але я, уяви собі, зовсім не розумів своїх батьків. Вони здавалися мені нудними, дріб’язковими, боязкими, без причини знервованими…

Лідка почервоніла. Мимоволі. Як помідор.

— Я зовсім не…

Депутат усміхнувся, і вона зрозуміла, що промовилась.

— Я не кажу, що ти така сама, яким був я вісімнадцять років тому. Але я знаю, що Славко — багато в чому такий самий.

Лідка витріщила очі:

— Славко?!

У неї в голові не вкладалося, як можна ТАКОГО батька вважати нудним, дріб’язковим, боязким і далі, як було сказано.

— Так, уяви собі! Не через те, що він дурень або ми з дружиною дурні… Просто так виходить. Кожен новий апокаліпсис є повторенням помилок попереднього… Славкові я цього не можу сказати, він вирішить, що я підлещуюсь. А тобі я кажу з чистим сумлінням: твої батьки зовсім не такі нудні особи, як тобі тепер здається. Зовсім ні. Вони молодці. Мине час — ти зрозумієш…

Двері відчинилися, пропускаючи спершу Славкову ногу в хатньому капці, потім тацю з гарячущими чашками.

Хокей перемістився на диван. Лідка постукувала ложечкою по фарфорових стінках чашки й думала, що в мами скоро день народження. Треба б придумати щось таке… незвичайне…

А потім розказати Андрієві Ігоровичу.

— А Лідка питала про пророцтва, — поскаржився Славко. — Тату, там у вас у відділі прогнозів астрологів не зібрали ще?

— Зібрали, — Зарудний-старший нітрохи не збентежився. — І астрологів, і провидців, й інших… Половину, правда, потім довелося здати психіатрам. Пий, Лідо, пий… Нічим не можна гребувати, друзі, навіть пророцтвами юродивих. Але пуття від них нема, ось у чім лихо. Усі один одному заперечують. У документах повно посилань — той передбачив апокаліпсис тридцять якогось волохатого циклу, той — сорок якогось… Але коли береш до рук документи — не для того, щоб одержати гонорар у газеті, а щоб розібратися по-справж-ньому… Тоді виявляється, що більшість передбачень зроблені після всього. Тобто вже вибравшись із Воріт, провидець заявляє: а я попереджав!

Лідка відсьорбувала з чашки, чай, не бажаючи холонути, немилосердно пік язика.

— …А інші пророцтва або неточні, або двозначні. Або підробки. Одному тільки вдалося передбачити день і час із точністю до хвилини. Але оскільки це був єдиний випадок на бісову прірву циклів, легше припустити випадкове влучання… До речі, він так і не пережив передбаченого апокаліпсису. Його затоптала юрба на підступах до Воріт; відтоді серед провидців побутує повір’я, що точний прогноз небезпечний для здоров’я.

Лідка нерішуче всміхнулась у відповідь на його усмішку.

— …А проте, друзі, розробки ведуться в усіх можливих напрямках. Звіряють карти розташування Воріт… жодної системи. Хоч в обчислялку пхни, хоч на рахівниці клацай. Передбачити можна з такою самою ймовірністю, як і, скажімо, візерунок розсипаних на підлозі горошин. Цілі інститути, величезні колективи людей намагаються не те щоб зрозуміти — хоча б виразно уявити собі, що таке ці Ворота… Звідки вони беруться, що собою являють… Усе без пуття, от уже десятки циклів… Та головне, — депутат раптом насупив брови, — головне не те, як влаштовані Ворота. Головне, щоб люди вміли увійти в них, нікого не топчучи. Розумієте?

— «Правильна організація евакуації населення дає майже стовідсоткове виживання при апокаліпсисі», — процитував Славко напам’ять. — «При собі мати запас води та їжі на тридцять шість астрономічних годин. Чітко дотримуватися вказівок комісарів ЦО…» Мийте руки перед їжею. Переходьте вулицю тільки на зелений сигнал світлофора. Тату, ти завжди на зелений переходиш?

— Я не так часто ходжу вулицями, — пробурмотів Зарудний-старший. — Але коли ходив — так, бувало, переходів не шукав.

— От! — Славко підняв палець.

Прочинилися двері. Бліда хвороблива жінка, Славкова мати, мимохідь кивнула Ліді, обернулася до депутата:

— Андрію, я б хотіла…

— Зараз, — Зарудний-старший кивнув. — Друзі, я вас покину… До речі, котра година? Щоб Ліді пізно не повертатися…

Він ніколи не пропонував Лідці ні машини з водієм, ні грошей на таксі. Чітко відчував, видно, межі пристойності.

— Я хотіла газети, — пискнула Лідка, щоб хоч якось полегшити собі розставання. — «Парламентський вісник»…

— Славо, — депутат кивнув синові. — Видай Ліді підшивку за останній місяць чи два… Якщо сподобається — візьмеш іще, — здається, Андрій Ігорович трохи глузував. Не вірив у те, що «Вісник» Лідці сподобається.

— Я прочитаю, — сказала вона, дивлячись йому в очі.

— От і добре… Заходь іще, Лідо.

— До побачення…

Зачинилися двері.

— Там шрифт дрібний, — сказав Славко невдоволено. — І папір жовтий.

— А в мене зір гарний, — сказала Лідка, намагаючись опанувати спустошеність, яка прийшла на зміну гарячковому збудженню цього вечора. — Славо…

— Що?

— Ти ким хочеш бути взагалі? Теж політиком?

— Батько не політик! — обурився Славко. — Він науковець перш за все, а вже потім… І я науковцем буду. Археологом. Закінчу універ і поїду далеко… нафіг. На розкопки артефактних Воріт.

— Славку, — її голос затремтів. — А якщо… все-таки… це ДО НАС приїдуть на розкопки? Попіл розгрібати?

— Панікерка, — сказав Славко стомлено. — На, ось тобі твої газети… Ходімо, я тебе проведу.

* * *

Славко, як виявилося, мав рацію. Читати «Парламентський вісник» Ліда першим часом не змогла. Навіть змушуючи себе, навіть пробігаючи очима по рядках, вона вже з другого абзацу переставала розуміти, про що йде мова.

Тоді вона здалась і почала проглядати лише зауваження в дужках; це були, як у п’єсі — ремарки. Тут аплодисменти. Там улюлюкання. Тут така-то фракція підвелась і вийшла із зали. А тут депутат такий-то намагався вхопити за барки депутата Зарудного, але той ухилився, і депутат такий-то, перечепившись на сходах, ударився головою об трибу…

Лідка захопилася.

Славкового батька одні ненавиділи, а для інших він був як прапор. Лідка взялася цілеспрямовано проглядати виступи Зарудного — і втяглася; варто було уявити, як Андрій Ігорович встає, спирається на трибуну, дає гостру відсіч опонентам… Уже й не важливо, що він каже, хоча говорить він, як завжди, розумні речі…

Кілька днів Лідка насолоджувалася своїм маленьким газетним театром. А потім весна взяла своє.

Ранками сонце так било у вікна, що доводилося щільно запинати фіранки. У класі все більше ставало порожніх місць; ліцеїсти гуляли, як останні хулігани з двісті п’ятої, і Лідка не пасла задніх. Ходили до моря, палили багаття, пекли картоплю, коптили ковбасу на довгих паличках; зрідка траплялися військові патрулі, похмуро озирали прогульників з-під прозорих щитків на касках і тупали собі далі. Нікому ні до чого не було діла. Усі поспішали вихопити в життя свій шматок радості, вхопити, поки можна, поки дають…

Про день народження мами Лідка згадала напередодні пізно ввечері. Ні подарунка, ні привітання, про яке їй думалося тоді у Зарудних, не було й близько.

Вона встала з ліжка. У нічній сорочці прочовгала до письмового столу, вирвала аркуш із якогось старого альбому і зразу фломастерами намалювала листівку. Як навчали в першому класі. Просто вуха заклало від сорому, малюнок вийшов квапливий і несмішний, Лідка розірвала його на дрібні шматочки й намалювала новий, нітрохи не кращий, але цей уже не рвала — все одно більше нічого не було…

Вона довго не могла заснути. Крутилась і згадувала слова Андрія Ігоровича про те, яка молодець Лідчина мама. Зі спокійним сумлінням могла б і не народжувати її, Лідку, а от народила…

А мама несподівано зраділа Лідчиній кособокій листівці. Навіть сльозу пустила. Довго дякувала, Лідка й забула вже, коли востаннє всі в домі були такі веселі й добрі…

Пішла в ліцей, висиділа перші три уроки, втекла до моря. Компанія зібралася велика — четверо хлопчаків із середньої групи, четверо з молодшої і всього троє дівчат. Картоплю купили дорогою, на ковбасу не вистачило грошей.

Ледве встигли розпалити серед каменів багаття, як з’явилася, з руками в кишенях, недружня делегація. Насправді територія двісті п’ятої школи була трохи далі, біля вантажного причалу; відбулося нахабне порушення кордонів: десятеро хлопців підійшли мовчки, у кожного в роті стирчало по цигарці, і Лідка внутрішньо заметалася, намагаючись порівняти сили. «Наших» було значно менше, якщо не брати до уваги дівчат, а чого на них зважати, які з ліцеїсток бійці?!

Виявилося, вона помилилась. Ліцеїстки цілком боєздатні.

Розмова була короткою й усуціль нецензурною. Чужинці прийшли навмисне для того, щоб побити морди «цим чистюлям»; майже в усіх нападників були кастети, і кілька ліцейських морд справді було розбито вже в перші секунди бійки.

За всіма правилами «пацани» з двісті п’ятої мали вдовольнитися роз’юшеними носами, захопити трофейну картоплю й відбути з перемогою.

Але все склалося не за правилами.

У однієї з ліцейських дівчат, Зої, був газовий балончик. У іншої, Інги, шило; балончик вибили відразу. Шило виявилося значно ефективнішим.

— А-а-а! Стер-рво!

У найгіршу доцільну мить Лідка впізнала цього хлопця. Він був на дні народження у Свєтки, а тепер наштрикнувся на Інжин імпровізований стилет, скоцюрбився, двома долонями затискаючи рану, сорочка його стрімко темніла на животі, тим часом товариш його, також невиразно знайомий, уже збив Інгу з ніг і молотив її черевиками по грудях, по голові…

Лідка заверещала.

Хтось упав у багаття. Хтось влучно кинув камінь; хтось спиною налетів на гострий виступ скелі й безладно сповз на землю.

— Мамо! — закричала Лідка.

Усе повторюється, сказав її внутрішній голос із інтонацією Андрія Ігоровича.

Вона повернулась і кинулася тікати. Спіткнулась, упала на купу черепашок і розбила собі щоку.

— Чому?! Чому тебе весь час тягне, як свиню, в багно?! Чому ти знаходиш болото де тільки можна? Чому?!

Маму було шкода. Та ще в день її народження…

Після сутички на березі п’ятеро опинились у реанімації. Кілька хлопців із двісті п’ятої та з ліцею. Та ще Інга, яка наступного дня померла.

Були сльози і крики. Ляпаси, від яких Лідчина голова відлітала далеко назад, дивно ще, як вона й зовсім не відірвалася. Були загальні збори в ліцеї, і закриті батьківські збори, і питання слідчого: хто завдав смертельного удару? Цей? Чи цей? Шило в засохлій крові: це шило? Не це?

Лідка на все відповідала однаково, тупо: не пам’ятаю… не помітила… Злякалася, не бачила… І слідчий, худорлява молода жінка, усе дужче зневажала її й навіть ненавиділа. І не надто старалась приховати свої почуття.

— Здається, дехто з наших дітлахів дуже сумно почне своє доросле життя… На початку циклу опинитися в колонії — паскудно, особливо для молодої людини…

— А ви спочатку переживіть апокаліпсис, — сказала Лідка несподівано для себе.

Слідча дивно подивилася на неї, скривилась і відпустила. Не підводячи голови, Лідка вийшла з кабінету директора, де відбувалися допити свідків, спустилася на другий поверх, постукала й увійшла. Сіла на своє місце.

Рисюк дивився на неї. Вона відчувала його погляд над вухом. Терпіла хвилини три, потім повернула голову, з викликом утупилась сусідові в очі:

— Ну що?

Рисюк дивився, на відміну від слідчої, не зневажливо. Але й без співчуття.

Лідка повернула голову так, аби Рисюкові краще було видно пластир на щоці:

— Гарно? Подобається?

— Агов, розмови на першій парті, — стомлено сказала хімічка.

— Не подобається, — Рисюк відвів погляд. Сказав собі під ніс, нібито й не зважаючи на слухачів: — Бардак… Чорт, який бардак… Ніхто нічого не вчиться…

Лідці здалося, що ці слова вона вже десь чула.

Їй здавалося, все місто має стати сторч головою, що всі газети мають вийти в жалобних рамках; нічого схожого. Сусідка Свєтка повідомила, що в двісті п’ятій уже були подібні жертви.

Що у великій бійці з сімдесят сьомою, наприклад, трьох хлопців забили ногами. «Життя не знаєш», — казала Свєтка поблажливо.

Зате ліцей вирував. Середня група — Лідка чула — уголос говорила про помсту. Про непримиренну війну; раніше миролюбні ліцеїсти, виявляється, тільки й чекали на іскру, щоб розплатитися з двісті п’ятою «за все». Ридма ридали Інжині однокласниці — може, за життя у бідолашної дівчинки не було такої сили друзів і подруг. Дехто пропонував використати батьківські зв’язки, але більшість гордували підтримкою дорослих. Точилися відверті розмови про зброю, про вибухівку; Лідку млоїло. Боліла поранена щока. Соромно було дивитися на себе в дзеркало. І звісно ж, не хотілося зустрічати Славка Зарудного.

Славко сам підійшов до неї на перерві. І захопив зненацька.

— Батько питав — як справи?

— Добре, — вона погладила пластир на щоці. — Я тобі підшивки принесу завтра просто в ліцей.

— Завтра мене не буде.

— Тоді післязавтра, — сказала вона, думаючи про своє.

Славко помовчав.

— Мене взагалі більше не буде в ліцеї. Переходжу на екстерн… із репетиторами.

Тепер помовчала Лідка.

— Через… цю дурнувату колотнечу?

— Так, — Славко не став відмагатися. — І взагалі, батько каже, що все це тільки початок. Буде гірше.

— Ти куди?! — спитала мама. — Я ж просила… не виходити з дому!

— Мені до Зарудних треба, — пробурмотіла Лідка, відступаючи. — Я вже по телефону домовилась.

— Ти не можеш зачекати кілька днів? — спитала мама на тон нижче. — Пока не вщухне вся ця… все це…

— Воно вже ніколи не вщухне! — гукнула з кімнати Яна. — Удома треба сидіти!

— Ви перебільшуєте, — сказав із кухні батько. — Хай іде. Не війна ж, справді… І потім — вона ж до Зарудних!

— Я обіцяла Андрієві Ігоровичу… дещо віддати, — сказала Лідка, відчувши підтримку.

Мама врешті здалася:

— Але щоб завидна була назад! І обов’язково зателефонуй, Тимур тебе зустріне від швидкісного…

Лідка квапливо кивнула.

Відцвітали плодові дерева. Подвір’я було все засипане пелюстками; Лідка боязко озирнулась. За кожним кущем бузку могла сидіти компанія з двісті п’ятої. Або з сімдесят сьомої. Чи просто безіменна компанія школярів, для яких самотнє дівча на вулиці — справжня знахідка…

Батько недооцінював ситуацію. Не війна, ні. Але гірше за війну. Добре, що мама багато чого не знає…

Але скоро дізнається, й тоді Лідку перестануть випускати навіть у ліцей.

Вона поспіхом рушила до виходу з подвір’я; на вулиці, серед дорослих, було значно спокійніше. Потім залюднена станція швидкісного трамвая, потім привілейований квартал із патрулями. Відносно безпечний шлях.

Лавка, протерта штанями місцевої молоді, тепер була порожня. Підозріло порожня; і ще підозрілішим було те, що за два кроки від неї, на місці колишньої дитячої пісочниці, сиділа просто на землі незнайома дівчинка.

Лідка спершу притишила ходу, потім знову наддала в ноги. Дурних нема. Заводити розмову з незнайомцями, особливо якщо вони сидять на землі, безвладно схиливши голову…

Погано, що вона сидить так близько до стежки. Лідка подумала, чи не зробити коло, та потім засоромилася.

Дівчина підняла голову й подивилася… ні, не на Лідку. Крізь неї. Обличчя в дівчини було синюшне, а очі великі й безтямні, але не це злякало Лідку.

Дівчина на землі виявилася Свєткою з четвертого поверху. Зовсім незнайомою Свєткою, в подертій кофті з чужого плеча, з чужим відстороненим поглядом.

Лідка сповільнила крок.

— Свєто…

Відповіді не було й не могло бути. Светка знову схилила голову на груди. Потім м’яко повалилася на спину, перекотилася на бік і завмерла в утробній позі, підібгавши коліна до живота.

Лідка роззирнулась. Вікна двох великих будинків виходили на цей майданчик, і Свєтчині вікна теж, і можна кинути у вікно камінець, але до четвертого поверху Лідка не докине…

Лідка вагалася рівно одну хвилину. Очунявши, Свєтка не подякує за таку «допомогу», але гірше буде, якщо її підбере патруль… І взагалі, вона може померти…

Бігом — у під’їзд. Біля своїх дверей Лідка трохи пригальмувала — може, передоручити мамі? Але тоді її точно перестануть випускати. Коли побачать ЦЕ не в газеті, а зовсім поруч, усього лиш на поверх вище…

Дзвонити у Светчині двері довелося довго, Лідка вже зневірилася, вирішила, що нікого немає вдома.

Після довгих невиразних хто-тамів двері відчинила Свєтчина мати. Лідка відсахнулася від густого, встояного запаху, яким була сповнена квартира; пахло перегаром і чимось іще, так іноді пахне на вокзалах.

— Чого тобі? — спитала Свєтчина мати, і Лідка зрозуміла, що та ледве язиком повертає.

— Свєтці погано, — сказала вона, не заходячи в подробиці. — У дворі лежить.

— Тобто як — лежить?! — сусідка струснула головою, очі набули осмисленого виразу.

Лідка без слів махнула рукою, показуючи вниз, на подвір’я. Свєтчина мати відсторонила її і, як була, в халаті, залопотіла капцями по бетонних сходах…

За хвилину з двору залунало голосіння. Десь стукнуло вікно; Лідка почула, як на поверх нижче відчиняються її власні двері, і хтось, здається батько, виходить дізнатися, в чому річ…

Вона кинулася по сходах, але не вниз, а вгору. Дісталася до п’ятого поверху, залізною драбиною видерлася на горище; люк на дах давно був зламаний, щоб відчинити його, треба було лише правильно повернути ручку, Лідка знала як, причому знала від тієї ж Свєтки.

На даху било в очі сонце. Якби не ліс антен і сплетіння дротів, тут було б навіть чудово, а ще краще було б, якби дах не було видно з усіх боків. Пригинаючись, наче партизан, Лідка подолала відстань від люка до люка. Спробувала трохи підняти — не піддається, тут вкотре постарався двірник. От морока; добрі справи завжди караються. Та залишила б Свєтку лежати під перехресними поглядами багатьох вікон — невже ніхто не підібрав би?! Ні, побігла, задерши хвоста…

Так само навкарачки вона дісталась останнього, третього люка. Посмик, іржава ручка ледь не лишилась у неї в руках — та люк усе ж був таким ласкавим прочинитися. Радіючи своїй худорлявості, Лідка залізла в утворену щілину. Обдираючи долоні, спустилася залізними поперечинами — й облилася потом, почувши за спиною утробний регіт.

Вони стояли на сходах, перегороджуючи їх кількома рядами. А як їм інакше стояти, якщо їх шестеро, шість здоровенних лобурів, а сходи вузькі, а майданчик маленький?!

Усі вони курили, але запах від їхніх цигарок був недобрий. Неправильний запах. Лідка закашлялась.

— Тю, по дахах вештається…

— Дівко, хочеш закурити?

— Дівко, йди сюди…

За їхніми спинами були двері квартир пятого поверху. Якщо голосно закричати…

— Я йду до депутата Зарудного, — сказала вона, не впізнаючи свого голосу. — Якщо я скажу — вас усіх посадять! Ти, — вона тицьнула тремтячим пальцем, — зі сто другої квартири!

Їй випустили в обличчя струмінь солодкавого диму.

— А… Це дівка з першого під’їзду…

— То вона підстилка Зарудного?

— Ага… Мабуть.

Не було сумніву, що вилізти назад на дах вона не встигне; чиясь липка рука вхопила її за зап’ясток — у цей час на прогін нижче, на п’ятому поверсі, прочинилися двері — на ланцюжок — і верескливий жіночий голос заголосив на весь будинок:

— Ану пішли звідсіля, паскудники! Я міліцію викликаю, ясно вам? Унадилися тут кучкуватися, свині, от зараз наряд приїде!

Хлопці як один обернулися на звук; Лідка ринулась уперед і, пробивши собі дорогу поміж м’якими, ніби желейними, тілами, вирвалася на майданчик п’ятого поверху.

Двері крикливої пані з грюкотом зачинилися; Лідка вже неслася сходами вниз, їй услід летіли тюкання і нудотний масний регіт.

* * *

— Усе правильно, — сказав Славко. — Суспільство саме себе чистить. Я б не з-під поли цю погань продавав, а налагодив би випуск у промислових масштабах. Щоб у кожній аптеці — хоч лопатою греби. Усі, хто хоче, — будь ласка… Нюхати, курити, колотись. Чим швидше — тим краще. Тоді на час мриги кількість населення зменшиться. Щоб усім вистачило часу на евакуацію. Усім НОРМАЛЬНИМ людям.

— Це твій батько так думає? — тихо спитала Лідка.

Славко гмикнув:

— До чого тут батько? Батько за іміджем — гуманіст… Ну от скажи чесно: тобі цю Свєтку шкода?

Лідка замислилась. Але згадала не Свєтку, а тих хлопців на сходах. От уже кого не шкода анітрішечки. Чим швидше вони здохнуть, тим краще…

А потім згадала Славка, яким він був у Музеї. Коротко, крадькома зиркнула на депутатського сина — сказати зараз те, що крутиться на язиці? Але тоді, найпевніше, «дитячій дружбі» кінець і зустрічам із депутатом Зарудним — теж…

— А давай кінуху подивимось, — пробурмотіла вона у відповідь на його здивований погляд. — А то в мене часу мало… Обіцяла повернутися завидна.

До дня остаточного апокаліпсису, вирахуваного за методом Бродовського — Фільке, лишилося сорок пять днів.

Тепер Лідку відвозили до ліцею й забирали з ліцею. Наближались іспити; біля входу й у коридорах чергували охоронці.

У сімдесят сьомій якийсь кретин притягнув на уроки пістолет і перестріляв чотирьох однокласників.

У двісті п’ятій гехнули під чиєюсь партою саморобний вибуховий пакет. Когось судили, когось запроторили в колонію; все одно жодного дня не минало без сутички. Поламані носи рахувати перестали — рахували лише проломлені черепи. І мерців, а їх по всьому місту було вже чималенько.

У ліцей приходив проповідник. На перерві навколо нього утворився зацікавлений натовп; Лідка кружляла околяса, а потім прислухалась.

Спокійним, навіть трохи стомленим голосом проповідник розповідав про людські гріхи, що вкотре переповнили чашу терпіння Його. Пропонував озирнутися навколо, поглянути на себе збоку — всі, всі мерзіють у гріхах, і хто знає, чи змилостивиться Він цього разу й чи відчинить рятівні Ворота, щоб дати людству ще один шанс…

Із неба зійде вогонь. Із моря вийдуть чудовиська. Усе як звичайно.

Лідка відчула, як ізсередини, звідкись із живота, підіймається до горла холодний згусток.

…Дошка оголошень виявилася всуціль заклеєною листівками. Новими, крупними, і фотографія того з жовтим обличчям була теж новою, чудової якості. Слова «дев’яте червня» були виділені товсто й червоним. І горіла, корчилась у вогні людська фігурка.

Листівки вкривали стіни та стовпи, тріпотіли краєчками біля входу до Лідчиного під’їзду, а одна приліпилася на дверях якраз на рівні очей.

Лідка мимоволі прочитала:

«Загиблі цивілізації не лишили після себе нічого, крім попелу. Мешканці зниклих міст так само вірили в нескінченність… Співвітчизники! Наш світ доживає останні дні! Поквапимось очистити душі, бо тільки ті, що чистими постануть… дев’ятого червня…»

Нижній край листівки був обірваний. З-під нерівного краю виглядав непристойний малюнок, і Лідка навіть знала, хто його тут надряпав — один із відставних Свєтчиних залицяльників.

Але ж проповідник у ліцеї казав, що, хоч Він і розгніваний — жалість, можливо, знову візьме гору, і Ворота відчиняться!

І проповідник не називав точної дати. Він казав «скоро» і на підтвердження своїх слів робив широкий жест рукою, ніби запрошуючи помилуватися неподобством, що коїться навкруги…

Двері відчинила Яна.

— Що з тобою? Знову двійка?

Лідка мовчки пройшла повз неї, пішла у свою кімнату і щільно зачинила за собою двері.

— Славка немає вдома, — сказала Клавдія Василівна Зарудна, дружина депутата і Славкова мама. — Він у лікаря, лікує зуби. Зателефонуй завтра, Лідо.

Вона набралася відваги:

— Пробачте… Андрій Ігорович удома?

Пауза.

— Андрій Ігорович удома, — сказала Клавдія Василівна, і в голосі її був увічливий подив. — Але він не має часу.

Для сміливості Лідка напружила м’язи живота:

— Пробачте… будь ласка. Можна… покликати його до телефону?

Пауза.

— Він не має часу, Лідо, — голос уже просто-таки крижаний. Наступним пунктом розмови будуть короткі гудки.

— Будь ласка! — майже крикнула Лідка, і щось у її голосі, мабуть, було, бо Клавдія Василівна стрималась і поклала слухавку не на важіль, а, очевидно, на столик.

Кришка столика вібрувала, як мембрана, дозволяючи Лідці чути далекі кроки, що спершу віддалялись, а потім наближалися:

— Він ЗОВСІМ не має часу, Лідо… Зателефонуй пізніше.

Відбій.

Лідка посиділа на підлозі перед телефоном. Повернулася до столу, до безладно накиданих підручників.

Утім, уже можна не прикидатися, не симулювати підготовку до іспитів. Мамі не до того, а батькові і поготів. Навіть Тимур не кепкує, навіть Яна не прискіпується. Усі старанно роблять вигляд, що нічого не відбувається. Усім чогось дуже важливо зберегти видимість життя. Говорити про літо, стригтись і фарбувати волосся, купувати новий купальник. Домовлятися з начальником щодо відпустки у червні. Висаджувати квіти в горщичок, проводити консультації перед іспитами, репетирувати випускний вечір для середньої групи — при цьому майже повіривши, що ні відпустки, ні червня, ні випускного НЕ БУДЕ…

Завтра, тридцять першого — твір.

Другого — математика. П’ятого — історія. Дев’ятого — хімія.

Дев’ятого.

Лідці захотілося спати. Вона лягла на диван і з головою загорнулась у плед. У кімнаті спекотно й задушливо, але цей дріж…

Сон не брався.

Вона сіла на дивані. Зуб на зуб не попадав.

Вона захворіла.

Ні, вона здорова. Вона просто дико стомилася від чекання. Від страху. Іще ці іспити, ніби старий гірчичник, який чомусь не можна зняти. Людина вже помирає, а їй гірчичник на грудях, і не можна відліпити смердючий папірець, чомусь не можна…

Лідка вийшла на балкон.

Було тепло й вогко. Пахло мокрим пилом.

Вона навалилася на перила й подивилась униз. Під самим будинком лежала темна смужка асфальту. Якщо впасти головою вниз…

У якусь мить їй повірилось, що вона не просто може це зробити — а не зуміє цього уникнути. Перелізе через перила і стрибне, як навчали в басейні, головою вниз. Раз — і нема нічого…

Третій поверх. Низькувато. Був би, наприклад, сьомий — не роздумувала б, а так лишається ймовірність невдачі, болю, життя зі зламаним хребтом. Якщо піднятися на дах… Але ж це треба виходити з квартири, кудись іти, зустрічати сусідів, відповідати на їхні здивовані питання…

Лідка розтиснула пальці на перилах. Побрела в кімнату, ввімкнула телевізор. Просто так, механічно.

— …літні люди чудово пам’ятають, як під час позаминулої кризи, в кінці п’ятдесят першого циклу, тобто майже сорок років тому, така сама знавісніла банда грала на природному для людини страхові апокаліпсису! Їхні рекламні тексти використовують майже дослівно й теперішні крикуни, збігається час початку кампанії — за двісті днів до оголошеного строку, а день вибрано вкрай цинічно — напередодні випускних вечорів наших дітей!

Лідчині щоки й вуха спалахнули, засвербіли, зробилися пекучо-гарячими й, напевно, сліпучо-червоними.

— Здрастуйте, Андрію Ігоровичу…

І, ніби почувши її белькотіння, депутат Зарудний енергійно кивнув:

— Так! Удар усією своєю вагою випав саме їм, тим, хто чекає свого першого апокаліпсису! На них, хто не знає ціни бульварних листівок! Саме серед останнього покоління, причому середньої та молодшої груп, зі страшною швидкістю зростає кількість суїцидів, множаться молодіжні секти, причому я волів би бачити свого сина в підлітковій банді, ніж у такому от клубі самогубців!

Лідка дурнувато засміялась. Уявила собі Славка в «підлітковій банді» — того Славка, що сидить тепер за трьома замками…

— А ми, батьки? — Андрій Ігорович подався вперед, утупивши погляд Лідці в перенісся. — Ми приділяємо час тому, щоб розвіяти передчасний страх наших дітей? Чи самі піддаємось йому, хай таємно, та піддаємось?

Депутат Зарудний витримав паузу.

— Дивіться!

Бокова камера втупилась у документ, що його Славків тато тримав у руках. Лідці згадався настільний хокей і те, з якою спритністю ці руки маніпулювали пластмасовими гравцями…

— Дивіться! Цій листівці майже сорок років… «Загиблі цивілізації не лишили після себе нічого, крім попелу! Мешканці зниклих міст так само вірили в нескінченність! Наш світ доживає останні дні! Двадцятого вересня настане оголошений апокаліпсис, але Ворота не відчиняться!»

Депутат Зарудний різким рухом розгладив листівку на столі. Подивився Лідці в очі:

— Якби на цій листівці було хоч слово правди, ні я, ні хто інший з другого покоління, з тих, кому тепер під сорок, не з’явився б на світ. Але це суцільна брехня, що принесла своєму винахідникові конкретну, цілком матеріальну вигоду… Такий собі Олександр Бродовський, психоаналітик, професор, академік, утім, як з’ясувалося, самозваний… Того разу апокаліпсис настав шостого квітня наступного року, і Ворота відчинились, і наші батьки увійшли в новий, п’ятдесят другий цикл! А тепер…

Лідка відсахнулася. З екрана дивилося знайоме жовте обличчя — представник руху «За чистоту душі», майстер розрахунків за методом Бродовського — Фільке був сфотографований анфас і в профіль.

— А тепер, — голос депутата Зарудного проникливо звучав за кадром, — подивіться на цю людину. Віктор Олександрович Бродовський, рідний син автора листівки, людина, яка зустрічає вже третій свій апокаліпсис, яка запозичила і збагатила батькові прийоми… На цей час заарештований, перебуває в слідчому ізоляторі. Під слідством перебувають двадцять три людини, ще щонайменше сотня чекають арешту як спільники… За розповсюдження відверто неправдивої інформації щодо майбутнього апокаліпсису, що проводилося з особливою цинічністю й за допомогою засобів масової інформації. За здирництво, підкуп посадових осіб, наклеп, самовільне захоплення громадських будівель, непокору владі, ухиляння від сплати податків…

Лідка перевела дух. Із кожним словом Андрія Ігоровича фотографія чоловіка з жовтим обличчям, здавалось, усе більше похмурніла, знічувалася, щоки набували гірчичного відтінку, а полум’яні очі приречено тьмяніли. Мить — і на екрані знову з’явився суворий, зосереджений Славків тато.

— Парламентська комісія у справах майбутнього апокаліпсису уповноважила мене заявити, что в країні припинено діяльність великого антигромадського угруповання. Нібито наукові відомості про те, що дев’ятого червня настане не черговий апокаліпсис, а остаточний кінець світу, не мають жодних підстав, це вигадка й відверта брехня. Дату апокаліпсису не можна спрогнозувати! І лише від нас, людей, залежить, скільки життів забере черговий катаклізм! Я закликаю покоління згуртуватися, десятого червня на нас чекає спільне свято — випускний вечір середньої групи, наші діти, онуки, брати входять у доросле життя… Нехай цей день стане днем єднання поколінь перед лицем апокаліпсису, запорукою нового, мирного, успішного циклу…

Андрій Ігорович підвівся. Лідці здалося, що він бачить її. Саме в цю мить — бачить.

* * *

Учениці молодшої групи

9-Б класу

СОТОВОЇ ЛІДІЇ

Екзаменаційний твір на тему:

«Молодь у новому циклі»

Ми, молодше покоління, зустрічаємо свій перший апокаліпсис із надією та тривогою. Ні для кого не таємниця, що через неорганізованість, егоїзм, низькі моральні якості, звірячі настрої в кризовому суспільстві дорога до Воріт може виявитись останньою для деяких людей… Але ми, молодь, маємо вірити в майбутнє. Ми повинні вчитися й готувати себе до дорослого життя. На початку нового циклу саме на нас ляже весь тягар відновлення виробництва, відтворення потомства, тобто дітей. Ми повинні сміливо дивитися вперед, міцно дружити, пам'ятати все те добре, що дала нам школа. Ми маємо поважати батьків і старших. І наш уряд і парламент, особливо парламентську комісію у справах апокаліпсису. Це найпотрібніша в цей час комісія. Ми знаємо: в новому, п’ятдесят четвертому, циклі на нас чекає велика цікава робота. Ми готуємося до неї вже тепер…

ОЦІНКА: чотири.

ПРИМІТКА: загалом дівчинка мислить правильно.

* * *

Вона боялася, що слухавку візьме Клавдія Василівна. Славкова мама вважає, напевно, що депутатський час надто дорогий і на пусту розмову зі школяркою не варто витрачати жодної хвилинки…

Відразу після випускного Славка відвезуть на якусь віддалену дачу, і в неї, Лідки, зникне будь-яке право телефонувати на домашній депутатський телефон. Тому вона розраховувала, що зараз слухавку візьме сам Славко, і тоді, потеревенивши трохи, можна домовитися про візит.

І вже, звісно, вона й сподіватися не могла…

— Лідо? Ага, вітаю… Як іспити?

Вона зажмурилась, стискаючи слухавку.

Вона хотіла сказати Андрієві Ігоровичу, що він урятував її і повернув до життя. Що якби не депутат Зарудний — ступити б їй рано чи пізно з балкона, дарма що третій поверх. Що вона, Лідка, страшенно шкодує, що останнім часом не може бачитися з ним, розмовляти та грати в настільний хокей. Але сподівається на зустріч, хоча б на випускному вечорі, хоч найбільше в світі їй хочеться напроситися в гості.

— Доброго дня, Андрію Ігоровичу… Іспити?

Вона дурнувато всміхнулася, добре, що співрозмовник не міг бачити її цуценячого захвату.

…Із математики їй усе-таки поставили трійку. Хоч як сиди над книжкою в останню перед іспитом ніч — півроку прогулів не надолужиш. Вона б упоралась за рахунок старих тем, які проходили ще у восьмому класі, — але білет випав невдалий, із рівняннями. Зате з історії їй вдалося вхопити п’ятірку: Михайло Феоктистович не дослухав плутаної відповіді, махнув рукою й виставив «відмінно», і Лідчиній радості не було меж — щоправда, трошечки засмутила звістка, що ВСІ дівчата одержали у Фео по п’ятірці. «Мудрий старець, — говорив Ігор Рисюк. — Здогадується, що в університет ви все одно не посунете і прийомного бала не підвищите. Цілковито безпечна, дармова п’ятіркова маса…»

Лідка радісно струснула головою:

— Андрію Ігоровичу, у мене з історії — п’ять!

— Вітаю, — щиро зрадів співрозмовник, але Лідка злякалася, що зараз він побажає їй щасливого літа й покладе слухавку.

— Андрію Ігоровичу, ви ж будете у Слави на випускному? — спитала вона квапливо, навіть не спитала, а ніби змоделювала події, заздалегідь викликаючи до життя ту можливість, яка могла її влаштувати. Здається, це називається «налаштування на успіх».

— Ні, — сказав депутат Зарудний, одним словом руйнуючи всі її плани. — Ніяк не зможу, Лідо. Справи.

Лідка мовчала. Співрозмовник не міг бачити її обличчя; напевно, слід було сказати: «як жаль».

Чомусь вона дуже сподівалася на цей вечір. Коли після урочистого привітання випускників почнуться закуска і танці, і буде можливість якщо не поговорити — то хоча б постояти поруч.

— Андрію… Ігоровичу. Я хотіла вам сказати…

Пауза.

— Що, Лідо?

Дорогоцінні депутатські секунди збігають безплідно й незворотно, як вода в пісок.

— Ти хотіла сказати щось важливе?

Лідка заплющила очі.

— Так. Щось важливе.

— Тоді приходь у зоопарк, — весело сказав депутат Зарудний, і Лідці здалося, що їй це почулось.

— Що?

— За годину в мене офіційна зустріч із директором зоокомплексу. А потім буде вільних півгодини. Ти давно була в зоопарку?

* * *

Учениці молодшої групи

5-Б класу

СОТОВОЇ ЛІДІЇ

твір на тему:

«Звірі в живій природі. Зимовий ліс»

У зимовому лісі ми бачили сліди зайця. Лапи зайця-біляка схожі на снігоступи. Широкі ступні, на яких росте хутро. Це дозволяє зайцеві не провалюватись у глибокий сніг і тікати від погоні.

Тільки у ссавців тіло вкрите хутром або волоссям. Тільки у самиць ссавців виробляється молоко, яким вони годують дитинчат. У нашому заповіднику взимку встановлюють годівниці для диких звірів — зайців, білок, лосів. Хижаки — вовки та лисиці — виконують роль санітарів, винищуючи хворих та слабких тварин.

Ссавці, як і люди, не здатні пережити апокаліпсис поза укриттям. Інстинкт самозбереження вказує тваринам шлях до Малих Воріт, і там вони ховаються від смерті. Поголів'я диких тварин після апокаліпсису скорочується приблизно вдвічі, але по-пу-ля-ція, що збереглася, здатна відтворюватися. Поголів'я свійських тварин (велика та дрібна рогата худоба, свині, птиця, хутрові звірі) скорочується втричі, а то й учетверо. Тому на початку нового циклу господарство відчуває нестачу продуктів тваринництва. Тому так важливо для економіки налагодити виробництво консервованого м'яса. Недоторканний запас зберігається в підземних коморах до початку нового циклу…

ОЦІНКА: три.

ПРИМІТКА: не варто переписувати цілі фрази з підручника!

* * *

Давним-давно, років десять тому, коли всі вони, діти нового циклу, були справжніми маленькими дітьми, — тоді й зоопарк був величезний, туди ходили по черзі всі класи, всі школи, там проводили уроки живої природи, туди шикувалася черга на вихідних — із батьками, з цукерками, з повітряними кульками…

Вона купила квиток — дорослий, звичайно. Десь у вогнетривких сейфах зберігаються до пори жовтенькі квитки з позначкою «дитячий» — їм іще довго чекати свого часу. При найкращому ході подій — іще років п’ять.

Лідка неспокійно роззирнулася: так, біля директорського будиночка зграєю зібралися чорні машини. Значить, офіційний захід у розпалі.

Алеї були майже порожні. Від клітки до клітки вешталися нечисленні закохані парочки. Один раз, смертельно налякавши Лідку, пройшла компанія незнайомих мутнооких хлопців. Хлопці не звернули на неї уваги — але вона ще довго озиралась і здригалася, стискаючи в торбинці непотрібний газовий балончик.

У вольєрах походжали понурі лосі, дикі кози і ще якась рогата худоба, чиєї назви Лідка не зволила прочитати. Спершу вона вдавала, ніби їй настільки цікавий вигляд буйвола в процесі жування, що вона ладна споглядати його з години в годину. Потім знайшла дуже зручну лавку: від чужих поглядів її захищав розлогий кущ, а директорський будиночок був як на долоні.

Під лавкою в пилюці валялися недопалки зі слідами яскравої помади. Лідка чекала, і їй не було нудно. Саме чекання було таким глибоким, таким наповненим, що радості цього чекання вистачило б на цілий день.

Потім двері директорського будиночка відчинились, і до машин вийшов суворий, партикулярний до оскоми натовп.

* * *

— …Ти бачиш, цей зубр маркований. Маркованих особин — чотири на весь зоопарк… Шкода, що ти не хочеш вивчати біологію.

Зубр жував. Секунди збігали. Лідка знала, що сьогодні ввечері почне згадувати кожну з них. Кожне слово.

Що їй до зубра?! Зубр нічого не розуміє в цьому житті. За кілька тижнів його вивезуть до лісу, якийсь час він витріщатиметься на світ без вольєрів. Потім відчує, що щось негаразд і, якщо пощастить, устигне добрести до Малих Воріт… Щоразу знаходяться дослідники-самогубці, що бажають побачити і змалювати Малі Ворота, проникнути туди разом із милими серцю чотириногими тварюками. Але ніхто зі сміливців не повертається; на початку циклу лісами блукають трохи очманілі, марковані перед катастрофою звірі, і вони, звичайно, не вміють розказати, куди подівся той хлопець, що півроку прожив серед мавпячої зграї. Або інший, що ніколи не розлучався з улюбленим конем. Чи третій… та чи мало їх було, хто присвятив життя своє і смерть науці «кризової біології»?

Вони йшли повз вольєри — порожні та напівпорожні. Евакуація зоопарку почалася з екзотів; клітки й акваріуми прикриті були щитами, на кожному з яких красувався фотопортрет евакуйованого звіра. «Панголін. У зв’язку з наближенням апокаліпсису переведений у відповідний кліматичний пояс». «Деревний довгоп’ят. У зв’язку з наближенням апокаліпсису переведений…»

— І це теж — заслуга нашої комісії, — сказав Зарудний із майже хлоп’ячим вихвалянням. — У минулому циклі, наприклад, до зоопарку ні в кого не доходили руки. Продовольча криза, транспортна криза, епідемія… І всі ці красені лишилися тут і загинули в клітках. А в цьому циклі ми подбали заздалегідь…

Позаду, відставши кроків на п’ятдесят, брели двоє байдужих на вигляд здорованів. Дихали повітрям. Ніби мимохідь оглядали лавки та кущі з обох боків від алеї.

Зарудний зупинився. Провів долонею по огорожі, скептично подивився на свою руку і притулятись не наважився.

— Ось я й дожив до синового повноліття, — стиха сказав він, дивлячись у небо. — Хто б міг подумати… Лідо, що ти хотіла сказати?

Вона перевела дух. Зараз вона скаже. Ну ж бо, один, два, три…

Зарудний раптом схопив її за руку:

— Дивись!

Величезне, наполовину всохле дерево здавалося всуціль укритим білками. За хвилину виявилося, що білок усього дві, що вони носяться, танцюючи, обплітаючи рухами стовбур, дражнячи одна одну, граючи в такий собі каскадерський різновид квача. Ліда дивилася на білок і відчувала депутатову руку на своєму зап’ястку.

Гаряча долоня.

Їй захотілося, щоб ця рука погладила її по голові. І по плечу. І по щоці. Їй захотілося взяти цю руку — й ніколи не випускати. А ще краще — торкнутися губами.

Білки розбіглися; одна з них перестрибнула огорожу, вскочила в дерев’яне колесо й запрацювала лапками, ніби на тренажері.

— Ось так і крутимось по колу, — глухо сказав депутат Зарудний.

— Що? — спитала Лідка, боячись поворухнутись.

Але він усе одно випустив її зап’ястя.

— Що ти хотіла мені сказати, Лідо?

Лідка проковтнула слину. Зараз їй найбільше хотілося попросити, щоб він знову взяв її за руку.

Але вона мовчала.

— Завтра дев’яте червня, — промовив Зарудний, вивчаючи стрілку-дороговказ. І підсмикнув рукав піджака. Коротко блиснув циферблат дорогого годинника.

Лідка мовчала.

— Лідо… Ти ж більше не боїшся? Цього… оголошеного апокаліпсису?

Вона подивилася йому в очі:

— Ні. Ви навчили мене не боятися.

Ось і все. Все сказано.

Зарудний засміявся. Вітер грався його краваткою — тонкою й темною, з нерозбірливим дрібним візерунком.

— Мабуть, ти маєш рацію… Ці покидьки у в’язниці, і вони вже нікого не налякають. А післязавтра буде Славків випускний, — він помовчав. Лідка чекала. — Але апокаліпсис… усе одно настане. Хоч через півроку, хоч через рік…

Лідка вперто відкопилила нижню губу:

— Байдуже. Я не боюся.

— Так, — депутат Зарудний першим відвів погляд. — Мабуть, ти маєш рацію… Лідо. Бачиш…

У далекому вольєрі закричала якась недовивезена тварюка.

— Моя мама загинула під час минулого апокаліпсису, — сказав Зарудний якось навіть ображено. — Ти гадаєш, її накрило гарячою хмарою? Чи вона отруїлась? Чи попалася глефам?

Лідка мовчала. Їй раптом стало холодно.

— Ні. Її затоптали перед самими Воротами. Люди ломилися, знаючи, що за кілька хвилин буде пізно. Вона спіткнулася…

Тепер Лідка взяла його за руку. Дотик відгукнувся ніби ударом струму; Лідку аж до п’ят пробрало гарячим дрожем.

— Найстрашніше, Лідо, не тварюки з моря, не метеоритний дощ… Найстрашніше — натовп на підходах до Воріт. Будь обережна, прошу тебе.

Лідка пильно дивилася на нього.

— Із кожним новим поколінням люди робляться вищими. Розплачуються за це болем у хребті, але — ростуть. Школярам не пояснюють, чому це відбувається… Але ті, хто нижчий на зріст, мають більше шансів загинути в тисняві. Я кажу це не для того, щоб знову налякати тебе. Я хочу, щоб у мить катастрофи поруч із тобою, Лідо, обов’язково хтось був. Хтось достатньо сильний, щоб підтримати тебе.

Лідка дужче стиснула його руку. «Як би я хотіла, щоб це були ви».

Мабуть, ця думка відобразилася на її обличчі.

— Лідо, — сказав Зарудний повільно. — За два дні буде дуже важливий виступ на першому каналі. Мій виступ. Обіцяй, що дивитимешся.

— Звичайно, — пошепки погодилася вона.

— Я думаю, що це буде злам… у нашій спільній долі. Я дуже на це сподіваюсь. А тепер — вибач, я більше не маю жодної хвилини.

Вона зрозуміла, що досі тримає його за руку. Що це може видатись дивним. І що пальці треба за всяку ціну розігнути — хоч зубами.

…Повертались у мовчанці. Мовчки ступали слідом двоє уважних здорованів. Білки чомусь вибрали їх об’єктом підвищеної уваги — чекали, мабуть, щоб щось дали.

— Славко готується на історичний? — спитала Лідка повільно.

Депутат кивнув.

— Я, мабуть, теж, — сказала вона несподівано для себе.

Він обернувся:

— Справді?!

І обійняв її за плечі. Широким рухом дорослого, якого потішила дитина. Але не батьківським, а скоріше братерським.

Лідка затамувала подих. Тицьнулася носом у тонку краватку, з усіх сил вдихнула запах, який ішов від Зарудного, — аби потім напевно згадати. Аби відтворити цю мить, що так довго тривала, — до найдрібніших деталей.

— Молодець, — сказав депутат Зарудний. — Ну яка ж ти молодець, Лідо.

* * *

Ранок девятого червня був сонячним, пташиним, безмежно чарівним. Під формений піджак Лідка вдягла парадну білу блузку; нові туфлі трішечки стискали ногу. Трішечки.

На вологій після нічного дощу лавці сиділа Свєтка з четвертого поверху. Курила довгу цигарку.

— На іспит? Ню-ню… А я кинула цю дурну школу. Біс із нею…

— Лідо, ходім, — сказав батько, який вийшов услід за Лідкою й тепер відмикав машину.

Вона втиснулась у крихітний салон і поклала на коліна букетик дрібних голчастих троянд — подарунок хімічці. Час від часу то одна, то інша колючка проривала папір і діставала до Лідчиних пальців, і тоді Лідка болісно кривилася.

Серце стукотіло десь у горлі.

Дев’яте число. Дев’яте; Славків тато взяв би її на кпини, але вона все одно трішечки боїться.

Трішечки.

…Вона вимучила четвірку.

Хімічка доброзичливо усміхалася: певно, голчасті троянди справили на неї враження. Директорка привітала всіх із закінченням навчального року; в актовій залі репетирували привітання середньої групи, але Лідка не брала участі в програмі.

Її трошки «водило» — як після келиха вина. Паморочилось у голові. Вона шукала Славка, але Славка ніде не було.

Скрізь пахло квітами; біля входу хлопець із середньої групи подарував Лідці букет дзвіночків. Лідка засміялась, подякувала, потім вибралась із ліцею й поквапилась до швидкісного.

Авантюристка, трісочка, що пливе за течією. Їй було так радісно і страшно, і так весело, що вона ризикнула й піддалася пориву. Вискочила з вагона в центрі, занурилась у пішохідний квартал, ладна усміхатись і двірникам, і міліціонерам, і консьєржу-охоронцеві…

Утім, ні. Консьєржа-охоронця не було на місці — рідкість. За весь час, що Лідка ходила до Зарудних, таке бувало, може, двічі, не більше.

Вона постояла перед роззявленою пащею порожньої кабінки. Стенула плечима, труснула своїми дзвіночками, навіть, здається, почула дзвін.

І пішла сходами вгору, до знайомих дверей. Що вже там приховувати — до наймиліших дверей…

Двері були прочинені. Такого за час Лідчиних візитів не бувало жодного разу.

Вона подзвонила. Ніхто не вийшов; вона досить довго стояла під дверима, але нічого не дочекалася. Затамувавши подих, відчинила двері ширше і просунула голову всередину.

До неповторного запаху Заруднівської квартири долучався інший, незнайомий і майже невловний. Щоправда, ще й Лідчині дзвіночки пахли вологими луками.

— Славо!

Тиша.

Вона увійшла, чекаючи підступу. Зараз на неї кинеться з-за рогу Славко в ґумовій масці, він, дурник, досі вважає, що це смішно…

Вона поблажливо всміхнулась.

— Славо! Клавдіє Василівно!

І набрала в груди повітря, ніби не наважуючись на весь голос озвучити свою надію:

— Андрію Ігоровичу!

Тиша.

Лідка подумала, що треба повернутися й піти. Усе-таки чужий дім, а вона прийшла без запрошення, без дзвінка…

Двері у вітальню були прочинені. Лідка не знала всіх таємниць величезної депутатської квартири, але у вітальню її зазвичай пускали, а тому вона визнала за можливе зазирнути у дверний отвір.

Порожньо. Безладно розкидані речі. Відкрита валіза. Пакувальний папір на підлозі.

Лідка дивилась, і букет дзвіночків опускався в її руці все нижче й нижче.

Сліди квапливих зборів. Утечі. Евакуації. Мерехтить порожнім екраном невимкнений телевізор.

Лідка відступила назад, у коридор; килимова доріжка була перекошена, ніби тут тягли щось важке. Обривки шпагату. Зіжмакані аркуші паперу. Ніколи, ніколи квартира Зарудних не знала подібного безладу.

Усі двері були прочинені.

Вони втекли, подумала Лідка, вкриваючись холодним потом. Усе-таки втекли напередодні дев’ятого червня. Ніби… Ніби…

За її спиною щось упало і глухо вдарилось об підлогу. Лідка здригнулась і впустила свої квіти.

Виявляється, звалилась на підлогу фотографія в тонкій рамці, під склом. Сама не знаючи навіщо, Лідка нагнулась і підняла їх одночасно — квіти і рамку.

Хлопець і дівчина, в яких насилу, але можна впізнати Андрія Ігоровича і Клавдію Василівну. Обом років по двадцять. У хлопця на руках — зворушливий пакунок, перев’язаний стрічечкою. З пакунка визирає маленький кирпатий ніс. Дивно, Славко нібито не був кирпатим… чи всі немовлята такі гидкі?

Чому вона раніше не бачила цієї фотографії? ТАКИЙ Андрій Зарудний запросто міг навчатися в їхньому ліцеї, в старшій групі… Лідка зустрічала б його на перервах…

Їй захотілося жбурнути фотографію об підлогу. Але вона стрималася. Поклала рамку на стілець разом із дзвіночками. Вийшла в коридор. Потупцялась, зовсім не знаючи, куди тепер бігти і що робити.

Страху майже не було. Зате образа була така, що, здавалося, кислотою роз’їдає горло.

Важкі двері кабінету.

Лідчині туфлі тиснули тепер немилосердно.

Навіщо? Навіщо вона торкнула й без того прочинені двері?

Крок. Іще крок.

Кабінет. Стелажі. Обчислювальна машина. Телефони. Розкидані книжки…

У робочому кріслі з високою спинкою сиділа людина.

— Андрію Ігоровичу… — тихо сказала Лідка.

Депутат Зарудний дивився крізь неї широко розплющеними скляними очима.

Усі його груди були — лакове криваве місиво.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Черга була довга, як зима.

Минула майже година, перш ніж повільним людським конвеєром Лідку втягло в крамницю. Двері ляскали, впускаючи пориви вогкого вітру, керамічна підлога була вкрита шаром мокрого бруду завтовшки з палець. Що ж, іще хвилин п’ятдесят…

Іще вчора черга лаялася, недобре і люто. Сьогодні люди мовчали. Дивились у підлогу.

За прилавком стояли двоє — доросла жінка і молода; молодша була Свєткою з четвертого поверху. Ні на мить не зупиняючись, вона спеціальною сталевою струною різала вершкове масло. Різала й опускала на терези. Світло-жовті бруски громадились, як зливки золота.

Старша жінка приймала гроші й відлічувала здачу; вона подивилася крізь Лідку, і Свєтка теж подивилася крізь Лідку, не впізнаючи, але Лідка не образилася, бо Свєтка працює тут ось уже місяць, їй платять як учениці, вона стоїть за прилавком по дванадцять годин щодня, у неї набрякають ноги і злипаються очі, і все одно її збираються звільнити наступного тижня, щоб віддати місце комусь за знайомством.

Лідка боком вибралась із натовпу, що чекав далі. На наступну чергу в неї не вистачало сил. Нехай Яна стоїть, усе одно безробітна. Або Тимур — усе одно його підготовчі курси збираються закрити…

Біля входу до крамниці притулилася темно-червона машина з приліпленим до вітрового скла оголошенням: «Продається». І ще одним, трохи нижче: «Шукаю роботу. Юрист, економіст, знання іноземних мов».

Лідка зітхнула.

У підземному переході пахло, як у нічліжці. Пліч-о-пліч стояли торговці; Лідка йшла, проштовхуючись повз ношені й неношені светри, скриньки, шкарпетки і пряники, булки в поліетиленових пакетах, старі книжки, шарфи, спортивні штани. Ішла, затамувавши подих, не дивлячись навколо, бо дивитися — значить знову впадати у відчай. Усвідомлення того, що й вона, Лідка, рано чи пізно може опинитися в цьому переході, і її мама теж…

При виході з переходу на сіро-жовтій стіні темнів напис нітрофарбою з балончика: «Кровопивці вбили Зарудного!». І за десять метрів — на стінці автобусної зупинки: «Кровопивці вбили…». Далі стінка була розбита. Небезпечно шкірилися скляні зуби.

— Принесла? — спитала мама.

Мамі другий тиждень нездужалось, і вона не виходила з дому.

— Тільки масло, — сказала Лідка.

— Ну і добре, — сказала мама після паузи. — Дуже добре… А скільки?

Лідка зам’ялась:

— Триста.

— Триста?!

— Ма… все знову подорожчало майже вдвічі.

— Тоді зрозуміло, — сказала мама, не намагаючись приховати втоми.

Ледь чутно бурмотів телевізор. «Якщо зруйнується система соціального страхування, — хвилювався невидимий для Лідки оратор, — то після апокаліпсису нас чекає життя в печерах, кам’яна доба, ось що нас чекає. Громадянська війна, руїна, поділ того, що вціліє, ми закінчимось як цивілізація…»

Лідка зітхнула. Тато працював якраз у системі страхування, і ще зовсім недавно всі були впевнені, що вже цій непохитній конторі загальні нещастя не загрожують.

Вона пройшла у свою кімнату і сіла за порожній письмовий стіл. Зовсім порожній, тільки просто по центру лежала під склом велика кольорова фотографія. Вирізана з журналу так ретельно, щоб не лишити й натяку на товсту чорну рамку.

Як рано похолоднішало цього року. Обіцяють вимкнути світло. Кажуть, що для опалення не вистачає грошей, газу, нафти, ще чогось, ось недавно все було — і раптом виявилося, що нічого немає… Куди воно, питається, поділось?!

Задзвонив телефон. Лідка машинально вичекала три гудки, потім згадала, що мама лягла спати, і побрела в передпокій.

— Лідо?

Останніми місяцями голос у Славка став дуже схожим на голос його батька. Раніше Лідка здригалася — тепер звикла.

— Ти маєш час… поговорити?

— Хтозна-скільки, — сказала вона, забираючи телефон у свою кімнату.

— Ми тут із мамою порадились, — сказав Славко після паузи. — Розумієш… тут дещо… ну, це не телефонна розмова. Ти могла б прийти?

Лідка мовчала.

Кабінка консьєржа стояла порожня. І давно ніхто не приносив квітів — а пригадується, тоді, в червні, квітами були завалені всі сходи.

— Привіт, — сказав Славко. Він дуже схуд, хвороблива худорлявість зробила його схожим не на батька, а на матір. Лише голос лишився впізнаваним.

Лідка віддала йому червону гвоздику. Славко механічно покрутив її в руках:

— Заходь… відразу в кабінет.

Вона увійшла.

Депутат Зарудний дивився зі стіни. Лідці не подобався цей портрет, але хазяйнувала тут, звичайно, не Лідка, а Славкова мама. Тут більше не було обчислювальної машини, ні телефонів, звільнений стіл займав півкімнати, і по всій широкій стільниці стосами стояли паперові теки, підшивки, стоси списаних аркушів.

Славко так само механічно поставив гвоздику в високу металеву вазу.

— Тут лишилось, — Славко зітхнув. — Архів нерозібраний. Ці… цивільники… частину паперів забрали… частину потім повернули… особисте. Усе перетрусили… весь архів… Розумієш?

Лідка кивнула.

В офіційних паперах вона проходила як «подружка сина, побічний свідок». Так вийшло, що саме вона перша бачила Андрія Ігоровича мертвим; її допитували тричі, і щоразу Лідка плакала. Не лише тому, що горе тоді було свіжим і приголомшливим. Щоразу їй здавалося, що чини, які її допитували, не вірять їй, підозрюють за кожним словом — брехню.

Навіщо прийшла? Адже зустріч не було призначено? Чому не подзвонила? Чому увійшла без дозволу в чужу квартиру? Чому…

А головне — всіх їх, жорстколицих, зі свердлами-очима людей цікавила одна обставина. Може, депутат Зарудний був іще живий? Він міг говорити? То говорив чи ні?!

Виявляється, Андрій Ігорович справді був живий у ту мить, коли Лідка відхиляла вхідні двері. Але коли вона увійшла в кабінет із букетом дзвіночків — він був уже мертвий, адже в нього випустили кілька куль поспіль…

А як же тоді безлад у квартирі? Виходить, непрохані гості вчинили свій обшук іще за життя Зарудного?!

Ні, вона не чула пострілів. Ні, вона не бачила нічого, а що бачила, про те вже розповіла. Ні, не міг він розмовляти, його ж буквально про-ді-ря-ви-ли…

Мама давала їй краплі тричі на день. І водила до лікаря.

А потім був останній допит. Незнайомий Лідці цивільник, гладкий і печальний, довго розповідав їй про свої теплі взаємини з покійним Андрієм Ігоровичем. Яка була людина, ех… Гинуть найкращі. То вона нічого не чула? Шкода, допомогла б слідству… Нічого? Шкода. Гаразд, іди, дівчинко, навчайся добре, Андрій Ігорович був би задоволений…

І повістки перестали надходити…

Лідка звично зітхнула.

— Я взявся розбирати ці папери, — Славків голос затремтів. — Та якось… важко. І часу… я ж навчаюсь.

Він говорив, ніби перепрошував. Лідка опустилася в крісло для відвідувачів:

— Ти хочеш, щоб я?..

— Саме так, — Славко зрадів її кмітливості.

Убивць Андрія Ігоровича відшукали за тиждень після вбивства — на дні бухти. Чого і слід було чекати. Якийсь час Лідка взяла собі за правило уважно проглядати програму офіційних новин; вона майже не слухала слів, зате уважно вдивлялася в обличчя. Кожен міг бути замовником. Кожен.

Цього місяця вона дивилася новини все рідше й рідше.

— Тут… серйозна праця… архіваріуса. Розсортувати за роками, за темами… Укласти каталог…

Славко коротко глянув на неї — і почервонів.

— Що? — спитала Лідка.

— Це складна робота, — сказав Славка. — Вимагає багато праці…

— Ти ж знаєш, що я в екстернаті. Часу в мене…

— Так, — Славко досі був червоний і дивився повз неї. — Але мама… вона хотіла б…

Лідці на мить стало його шкода.

— Вона хотіла б трохи оплачувати цю роботу, — витиснув Славко через силу. — Грошей мало, але… Ти тільки не ображайся!

Лідка усміхнулась:

— Я не ображусь. У мене батько без зарплати, мама без роботи… Уся сім’я без грошей. Я не ображусь, Славо.

— Тебе до телефону, — сказала мама. — Однокласник.

— Алло? — спитала Лідка байдуже.

— Це я, — сказав Рисюк. — Як справенята?

— Ніяк.

— Ти контрольні вже всі порозв’язувала?

— Які контрольні, коли жерти нема чого? — спитала вона грубо. І, сказати по правді, перебільшувала: макарони ще були. І картоплі півмішка, їж — не хочу.

— Ти пам’ятаєш, де я живу? — після паузи спитав Рисюк.

Вона замислилась.

…Автобуси ходили рідко, і Лідка, закинувши торбу на спину, припустила підтюпцем. Давно не чищений тротуар укритий був підгнилим шаром осіннього листя. Стіни будинків рясніли уривками оголошень, листівок, плакатів: «Винаймаю квартиру», «Кровопивці вбили Зарудного», «Усі на площу! Усі на мітинг!», «Допоможіть знайти»…

Вона пірнула в перехід. Тиша, шурхотіння десятків ніг і жодного голосу — страшно, але вона звикла. Пройшла повз залізничні колії, так само підтюпцем вибралася на привокзальну площу. Вітер носив гидотний запах — так пахне в залі очікування, так пахне в тій підземній кишці, де пліч-о-пліч стоять літні жінки і продають шкарпетки і хліб, хатні капці і трикотажні светри. Перед входом в «опорний пункт правопорядку» лежав на візку для багажу опухлий чоловік у поношеному одязі. Труп. Лідка відсахнулася.

Зразу поруч, на розі, торгували гарячими сосисками, причому на борту візка виднілися напівстерті літери «Мо-ро-зи-во»; Лідка згадала, як, тримаючись за руки брата і мами, вона йшла цією ось площею десять років тому, і над візком майоріли, здається, повітряні кульки…

А може, цього й не було.

Її зачепили валізою, та так, що вона ледь утрималася на ногах. Треба було поспішати; до рисюківського будинку лишалося хвилин десять швидкої ходи.

— …Хто там? Ти, Сотова?

Рисюк зачинив за нею двері — Лідка відзначила, що двері нові, залізні, з двома сейфовими замками.

— Ходім…

Рисюк добряче змінився за ті кілька місяців, що вони не бачились. Усі ми змінилися, меланхолійно подумала Лідка. А ще й не таке буде.

— Давай свою контрольну. Так, варіант спрощений, для дівчат і екстернатників…

— Не всім тепер по кишені платити за очне, — відгукнулася Лідка, розглядаючи кімнату.

Рисюк озирнувся від столу. Очі в нього були прозорі, як у замисленої рибини.

— Вибач.

— За що? — здивувалася Лідка. — Був грубіяном, грубіяном помреш.

Рисюк чи то закашляв, чи то засміявся:

— Помирати я не збираюся. Сядь он на той стілець. І візьмися поки що за справу — накресли поля ось у цьому зошиті, по чотири клітинки, зможеш?

— Спробую, — сказала вона, ніяк не реагуючи на насмішку.

Рисюк вирвав аркуш із блокнота і всівся розв’язувати Лідчині номери. Лідка водила червоним олівцем — відповідально, охайно, зі знанням справи.

— Хто вбив Зарудного, знаєш? — спитав Рисюк упівголоса.

Лідка ні на мить не припинила роботи:

— Знаю. Ті двоє мужиків, яких знайшли в затоці.

Рисюк відірвав погляд від рівняння і гостро подивився їй в обличчя:

— Як ти гадаєш, ці… «очищувачі душі» на чолі з Бродовським… мали привід убити його, га?

Лідка водила олівцем. Летів червоний грифельний пил.

— Усе-таки версія, не гірша за інші… «Кровопивці вбили Зарудного» — трохи примітивно. Звісно, в олігархів був привід його вбити… Не варто довіряти очевидному. А очевидно те, що загибель Зарудного ініціювала процеси, що призвели до нової катастрофи…

— Ти покликав мене, щоб потріпати учені слівця? — стиха спитала Лідка. — Мене, як наближену до Зарудних особу?

Рисюк зітхнув. Відклав авторучку:

— Як там Славко?

Лідка знизала плечима:

— Зле йому.

Славко скаржився, що за квартирою спостерігають. Справжнє це спостереження чи плоди травмованої психіки, Лідка не мала уявлення, тим паче що Славкова мама підозрювала всіх і в усьому — останнім часом вона внадилася ледь не обшукувати Лідку на виході з квартири: «Ти ж пам’ятаєш, Лідо, що жоден документ, навіть найдрібніший папірець не має бути винесений за поріг… Ти ж розумієш, Лідо…» І тоді вона скипала, і ледве стримувалася, нагадуючи собі, що ця жінка пережила трагедію і зробилася трохи несповна розуму. І навіть відкривала свою сумку, демонструючи: жодного папера, що належав Андрієві Ігоровичу, вона, Лідка, досі не привласнила…

Але обговорювати все це з Рисюком не входило в її плани.

— Лідко, — глухо сказав Рисюк. — Ти, мабуть, думаєш, що я лізу не в своє діло. Але я, на відміну від тебе, читав монографії Зарудного, його праці з історії…

— Ага, — відгукнулася вона байдуже. — Він тебе згадував. Такий, каже, у вашому ліцеї талановитий хлопчик, надія кризової історії…

Рисюк помовчав, і Лідка із задоволенням побачила, як Ігор червоніє.

— Так! — із викликом сказав Рисюк, несильно вдаряючи кулаком по трухлявій стільниці. — Я збираюся бути кризологом, і я ним буду! І я маю достатньо інформації, аби стверджувати… аби припускати. Що Зарудний дуже близько підійшов до… створення теорії апокаліпсису. До якихось основоположних речей…

— Який ти розумний, — сказала Лідка. — Ніхто не здогадався, тільки ти.

— Якби ніхто не здогадався, — сказав Рисюк пошепки, — то Зарудний був би живим. Невже ти всерйоз гадаєш, що його вбив цей Бродовський, ця банда з чистою душею? Чи ці непевні «політичні супротивники»? Лідо… Лідо, ти чого?!

Вона вже ревіла. Давилася сльозами.

І тому не сказала Рисюкові про ці заруднівські слова.

«…Дуже важливий виступ на першому каналі. Мій виступ… Я думаю, це буде поворот… у нашій спільній долі. Я дуже на це сподіваюся».

* * *

— Усе просто, — сказав Андрій Ігорович. — Тисячу років людство крутиться, як білка в колесі. Циклу ледве вистачає на те, щоб відновити зруйноване. А коли потенціал для прориву сяк-так нарощується, все починається спочатку. Руйнування, розпад, апокаліпсис… Ми балансуємо на межі, ми не ростемо, але й не опускаємось до первісного стану. Хто поставив Ворота? Той, хто хоче, щоб ми лишалися білкою в колесі, живою й кумедною, і безпечною білкою…

Він сидів на огорожі порожнього вольєра. За його спиною пливли і пливли в небі хмари.

— Лідо, Лідочко, не плач. Я прожив хороше життя, я зрозумів, що…

— Вставай. Вставай. Встава-ай!!!

Темрява. Чиїсь руки, що трясуть за плечі, та так, що недовго проковтнути язика.

— Лідо. Вставай! Почалось! Та вставай же!

Який страшний сон, подумала вона й ущипнула себе за руку. Біль був — тупий, але цілком відчутний.

— Почалось, Лідо… Вдягайся. Скоріш.

Кімната запливла червоним. Важке світло пробивалося крізь нещільно закриті завіси.

— Мамо?!

— Підйом! — гаркнув із передпокою батько. — Ніякого рюмсання, ніяких нюнів! За хвилину виходимо…

Здавалося, він навіть радіє. Здавалося, він став вищим на зріст — через те, що він більше не жалюгідний безробітний, який продав за борги все, що тільки можна, а чоловік, батько родини, готовий боротися за життя маленького, довіреного йому прайду.

Шурхотіння ніг, як у підземному переході. Так здалося Лідці зі сну.

— Відійди від вікна!

Вона встигла помітити. Небо нерівномірно підсвічене червоним. Струмочки людей, що витікали з під’їздів і подвір’їв. Заповнена людьми вулиця.

Страх прийшов тільки тепер. Коли вона побачила це рухливе море голів. Текуче людське море.

— Штаб ЦО, — глухо сказав радіоприймач. — Слухати всім. Небезпека з боку моря. Лінія оборони проходить по вулицях Флотській — Попова — Січневому проспекту. Увага… Напрямок евакуації — північний схід, лінія приміської залізничної гілки. Заборонено використовувати транспортні засоби! За використання автомашин у зоні евакуації — розстріл на місці!

М’яко хитнулася підлога. Задеренчав у шафі посуд, захиталися люстри, з підвіконня загриміла ваза. Яна верескнула.

— Тихо! — прикрикнула мама.

Тимур нерозбірливо бубонів собі під ніс.

Над самим дахом пролетів вертоліт. Від гуркоту на мить заклало вуха.

Плутаючись у ременях, Лідка начепила на спину рюкзачок. Із застібкою на грудях, так, щоб за потреби можна було легко позбутися ноші.

Тимур усе бурмотів і бурмотів; Лідка взяла з вішалки шарф. Батько спіймав її руку:

— Не треба… Перевірте, щоб ні в кого на шиї нічого не було. Тимуре, ти мене чуєш, чи ти вже обі…ся?

Лідка здригнулася. Батько зроду не лаявся, тим більше при дітях.

— Зі мною все гаразд, — сказав Тимур після паузи.

— Тоді ти з мамою. Я з дівчатами. Ходімо.

Клацнули, зачиняючись, двері. І настав пік Лідчиного страху — цей звук поклав край дотеперішньому життю. Усе всерйоз. Усьому кінець. Клац.

— Не бійся, — жалібним тремтячим голосом сказала Яна.

Лідка мовчала, героїчно стримуючи сльози.

Сусіди йшли. Внизу квапливо грюкнули вхідні двері, клацнув замок на другому поверсі, а на четвертому хтось квапливо повертав ключ. Але чи варто було завдавати собі праці?..

Вони спускались, і знайомі з дитинства сходи здавалися великою фотолабораторією — через густе червоне світло. Попереду йшли мама з Тимуром, позаду батько вів Лідку і Яну, вів за руки, як маленьких.

— Нічого, — повторював батько, стискаючи спітнілу Лідчину долоню. — Нічого, нічого…

Подвір’я. Лавка. Не світиться жодне вікно, жоден ліхтар, але світла й так досить. Низькі хмари відбивають заграву, що підіймається за горизонтом. Над морем.

І запах. Який запах. Горілого і гнилі водночас. І ні повійне.

— Швидко пройти Наріжну, — сказав батько в спину Тимурові. — Якомога швидше. Бо вона вузька.

— Увага! — радіоприймач розмістився тепер у тата за поясом. — Штаб ЦО повідомляє. Небезпека з моря! Лінія оборони перемістилася до Торгової площі. Увага, лінія оборони проходить по вулицях Малій Наріжній, Липській, Торговій…

Мовчазні люди навколо одночасно наддали ходу. На мить утративши з поля зору Тимура з мамою, Лідка ступила з подвір’я на вулицю.

Ось тут був справжній натовп. Тимур і мама промайнули попереду і зникли знову; батько придав ходу, намагаючись наздогнати їх. З усіх боків закричали:

— Обережно!

— Куди преш!

— От через таких і тиснява!

— У ногу йди, кретин!

Над головами знову пройшов вертоліт, Лідка не дивилася на нього, тому що боялася відвести очі від засміченого асфальту. Вітром підхопило пил, зате сморід помітно послабшав.

Лідці було страшенно прикро за батька. Його обзивали по-всякому — за те, що він не хотів втрачати з поля зору маму й Тимура. Але він усе-таки проштовхався вперед і протяг крізь натовп Лідку і Яну, і тепер Тимур і мама йшли попереду, їх було чудово видно, і від цього спокійніше було на душі.

— Штаб ЦО, — сказали звідкись із репродуктора, але голос уже не здавався голосом автомата. — Небезпека з моря! Екстрена небезпека для вулиць Наріжна, проспект Свободи, проспект Відродження…

Батько смикнув Лідку за руку. І крикнув Тимурові:

— Праворуч!

І багато хто так зробив. Кинулися врізнобіч, перестрибуючи через тих, хто впав, а ті все-таки встигали підвестися. Полетіли шибки перших поверхів — люди забивались у провулки, лізли у вікна, чіплялися за низькі балкони. Люди знали щось, чого не знала Лідка…

— Тримайся!

Кришачи бите скло під ногами, вона примудрилася схопитись за чиюсь простягнуту руку й залізти на чужий балкон, обплетений мертвим сухим виноградом.

Он воно що…

Хвиля паніки прокотилася вузькою вулицею Наріжною. Ті, що напирали ззаду, тепер стрімголов бігли, це був уже не натовп — суцільний людський потік, Лідка дивилась, і їй здавалося, що вона відчуває, як розширюються її зіниці.

— Трохи зарано… — прохрипів хтось поруч.

— За мною, — сказав батько.

Балконні двері були не зачинені. Лідка, Яна, батько, ще якісь люди пройшли через чужу квартиру, порожню й червону, що берегла запах крапель від серця, прибрану на старосвітський манір, із мереживними серветками на єдиному столі, з фарфоровими статуетками на єдиній шафі. Лідка не витримала й заплакала — чи то від страху, чи то від жалості до себе.

Будинок був шестиповерховий. Люк на дах уже був відчинений, і туди один за одним пролазили люди — хто метушливо, хто зовні спокійно, але всі дуже квапились.

— Уперед…

Дроти на даху були обірвані і плуталися під ногами. Антени стояли залізним похиленим лісом; Лідка йшла і не могла позбутися думки, що все це колись уже було. Вона пробиралася дахом…

Місток! Із даху на дах була перекинута пожежна драбина, метрів десять залізними шпалами, притримуючись за єдине тонке бильце; Лідка закусила губу.

— Не дивися вниз, — глухо сказав батько.

Унизу досі були люди. Хтось біг, хтось лежав. Лідка не дивилась.

Залізо було нестерпно холодним. Лідка потерпіла б — але від холоду терпли пальці, втрачали чутливість, а ззаду підштовхували, підганяли — швидше, швидше…

Місток кінчився, уперся в сусідній дах. Лідка незграбно зістрибнула, і батько спіймав її на льоту, поставив на чорний руберойд. Поруч важко дихала Яна.

— Вперед!

Вони майже побігли, і люди навколо бігли теж; потім чоловік, який ішов попереду, різко зупинився, і Лідка з розгону налетіла на його спину.

— Дивіться! Там…

На сусідньому даху заверещали. Жінка. Ні, радше дівча, таке саме, як Лідка; і у відповідь Лідка заверещала теж, і заверещала Яна, і хтось іще…

Удар по обличчю привів її до тями.

— Замовкни! Вперед…

Уже повертаючись туди, куди її штовхали, вона встигла помітити те, на що вказували тремтячі пальці панікерів. Помітити, на щастя, боковим зором.

Глефа. Заввишки, мабуть, поверхи в два. Вона пересувалася вертикально. Була мокра. Із млявого рота звисало полотно з рекламного щита, ніби велетенська серветка. «Твоя кава», і усміхнений блондин із чашечкою, над якою здіймається пара…

— Вперед, дурепо!

Гуркіт. Просто з неба спустився гелікоптер, Лідці здалося, що в неї з плечей зірве голову. Зірвався й полетів униз чийсь світлий пуховий берет, а гелікоптер нахилився й уперіщив по чудовиську чергою, в усякому разі, Лідчин кіношний досвід підказував, що це саме черга. Та-та-та… Чудовисько відразу стало вдвічі меншим на зріст.

— Захиснички, — плаксиво сказав хтось за її спиною. — Прийшов ваш час, дітки…

Лідка бігла, високо піднімаючи коліна, боячись спіткнутися об дріт під ногами або складку руберойду. І на бігу згадувала свій давній твір, класі, здається, в третьому, щось про дружбу дівчинки і дальфіна.

Новий залізний місток. Людей на даху ставало все більше, якоїсь миті батько гукнув: «Тимуре!» І Лідка відразу побачила і брата, і маму. Мама погано почувалася. Дихала важко.

Гуркіт гелікоптерів. Новий вихор. Постріли. Черги. Туша гелікоптера, що розвертається над сусідньою вулицею; Лідка зрозуміла, що заздрить, аж чорною заздрістю захлинається до пілотів, яким не треба боятися і штовхатися ліктями, які всемогутні, які літають, красиво захищаючи мирних жителів…

Наступної миті десь позаду, на підходах до моря, гримнув вибух. Червоне небо розквітло ще й дивним багаттям над рештками розбитого гелікоптера; Тимур щось сказав, але Лідка не розчула. Зараз не буде чути навіть найголоснішого крику…

Батько смикнув її за руку.

Знову люк. Сходи донизу. Сходинки чомусь мокрі. Купи сміття — ґудзики, папірці, затоптані рукавички. Запах сечі. Вихід на подвір’я. Газон, витоптаний до глини, упоперек газону лежить, витягнувшись, чоловік у темному плащі.

Батько зупиняється на секунду. Перевертає чоловіка на спину. Йому років шістдесят, обличчя жовте, очі скляні. Мертвий.

Біг продовжувався без жодного слова. Подвір’я, у просвітах арок — та сама вулиця, тепер по ній ішли машини, здається, це відступали частини ЦО. Густо смерділо вихлопними газами.

— Кінець Наріжної, — сказав тато з помітним полегшенням. Мама мовчала, берегла дихання.

Вони вибрались із арки в натовпі інших захеканих біженців. Хтось обганяв їх, хтось, навпаки, відставав. Чоловік у шоломі, що закривав усе обличчя, залаявся й замахав коротким жезлом, указуючи, куди бігти. Інший, у такому самому шоломі, сидів у башті броньовика, що перегородив Наріжну, і за спиною його стояв чорний щільний дим. Вулиця горіла.

— Ворота! — закричала мама, підбігши під самий броньовик. — Хлопці, Ворота ще не відчинились?!

Той, що був із жезлом, залаявся зліше. Тот, що сидів на башті, заперечно похитав шоломом.

Лідка відчула, як глибоко в живіт провалюється серце. Валиться, не продовжуючи тріпотіти. Іще трошки — й вона зможе випорожнятися власним серцем, вогонь, запах горілого, танець смолоскипа… «І Ворота не відчиняться цього разу»…

— Вперед! — сказав батько, Лідка не почула, але прочитала слово з його губів. І засичала від болю, бо її грубо смикнули за руку.

Вони вибігли на проспект Відродження, до нестями широкий проти Наріжної; люди тут ішли відносно вільно. Лідка намагалася пристосуватись до загального ритму й вирівняти дихання.

Ворота відчиняться. Просто ще рано. Поки що рано. Друга година від початку мриги… Чи вже третя?!

Апокаліпсис почався тоді, коли вбивці всадили шість куль в Андрія Ігоровича Зарудного.

Ні, апокаліпсис почався раніше…

Ноги трохи закороткі. Надто низько голова. Що там казав Андрій Ігорович щодо маленького зросту?!

Вона вперше згадала про Славка та його матір. Уперше й тому з каяттям. Центр… Із центру легше вибиратися. Славко здоровий… прорвуться…

Зашипіло радіо, яке до того мовчало. Із татового репродуктора, з чорних радіоротів на фасадах будівель, із гучномовців на непорушних броньовиках:

— Слухати всім. Небезпека з пагорбів. Сейсмічна активність у районі селищ Червоний Ліс, Озерове, Мигів. Напрямок евакуації змінено. Повторюю — напрямок евакуації змінено… Північна гілка залізниці, лінія Сухове — Верхній Кут. Зберігається небезпека з моря. До безпосередньої повітряної загрози лишається близько десяти годин. Повторюю…

Лідка спіткнулась. Цілу секунду думала, що впаде, — але батько встиг підхопити її під пахву:

— Під ноги дивись…

Затрусилася земля. Захиталися стовпи ліхтарів. Полетіли шибки. Заграва стала яскравішою.

Я більше не можу, — відчужено подумала Лідка. Це ж несправедливо… Чоловіки й жінки в однакових умовах… У когось ноги коротші, у когось довші. Хтось спортсмен… Хтось стара людина…

Згадалися плетені серветочки на столі в тій квартирі, в яку вони увірвались на шляху відступу.

Природний відбір, сказав Андрій Ігорович. Голос був таки його, але Лідка ні за що у світі не могла повірити, що Зарудний здатен на такі жорстокі слова.

«Нижчі на зріст мають більше шансів загинути в тисняві…»

Ну, поки що тисняви особливої немає. От тільки йти так швидко Лідка довго не зможе… Але ж і в натовпі таки не самі здорові дядьки. Стомляться, підуть повільніше…

«Я хочу, щоб у час катастрофи поруч із тобою, Лідо, обов’язково хтось був. Хтось достатньо сильний, щоб підтримати тебе…»

Лідка скоса глянула на батька. Із гордістю. Як колись, коли їй було вісім років. Батько все робить правильно. Усе минеться…

Новий підземний поштовх. Лідка на власні очі побачила, як хитнулася дев’ятиповерхова будівля — ніби картковий будиночок, ніби гнучка складана вудочка. Ніби в мультфільмі. Хитнувся, на мить розмазавши себе у просторі, змахнув верхніми поверхами, але не впав.

Десь у натовпі закричали, щоправда, крик майже відразу стих.

— Ми так і будемо… пішки? — спитала Лідка, стараючись не прикусити язика.

Ніхто не відповів.

Темп справді знижувався. Вони йшли проспектом ось уже годину, він був дуже довгий, проспект Відродження, найдовша вулиця в місті. Вряди-годи радіо підкидало нові подробиці, але тепер усі вони стосувалися інших районів. Десь прорвалася «загроза з моря», десь гелікоптер зачепився за дроти й упав на людей у дорозі. Лідка йшла, все дужче навалюючись на батькову руку.

Проспект Відродження завершувався площею, Лідка не пам’ятала її назви. Тут потік людей роздвоївся, батько, не розмірковуючи, звернув праворуч, і мама з Тимуром і Лідка з Яною рушили за ним.

Минули цвинтар. Не центральний, помпезний, де похований Андрій Ігорович. Звичайний приміський цвинтар. Старий, давно закритий для поховань.

Займався ранок. Червоне світло потьмяніло, змішавшись із сірою передсвітанковою сутінню.

— Жоднісінької пташки, — сказав Тимур, і Лідка подумала, що він має рацію. Ні звичайних ворон на голих газонах, ні горобців, ні помийних міських голубів.

— Лідо, не спи на ходу…

— Я більше не можу, — сказала вона винувато.

Стан хворобливого збудження минув. Насунула втома. Сірий ранок, колона людей, що бредуть з міста в поле. Цементний завод удалечині. Човгання ніг по брудній дорозі. Крок, крок, іще крок… Недобрий сон.

— Уперед! — звично прикрикнув батько. — Сили ще знадобляться… Ще…

Він не доказав. Затріскотіло радіо.

— Увага… Слухати всім. Загроза з моря, лінія оборони по радіусу Проривна — Лівий узвіз — Гайова…

Лідка здригнулася. Самісінький центр міста. Далеко зайшли глефи.

— Увага на Північній трасі! Сейсмічної загрози не зафіксовано. Продовжуйте рух. Увага на Великій Променевій трасі! Рух далі пункту Дубки видається недоцільним. Розподіл навантаження на Ворота…

— А Воріт же й немає, — сказали у Лідки за спиною. Вона побоялась озиратися, щоб не впасти.

* * *

Вони стояли посеред поля. Стояли і сиділи. Лідка сьорбала з бляшаної кружки, а батько, коли вона відверталась, доливав їй у термос свій чай. А Лідка, легкодуха, вдавала, ніби не бачить…

Вони стояли серед поля, а Воріт не було. Ніде. Робилося тепло, на землю летіли куртки і шапки, і светри; повітря над полем тремтіло. З боку пагорбів налітав гарячий вітер.

Лідка сиділа на власній розстеленій куртці. Їй давно хотілося в туалет, але туалету не було, а людей навколо юрмилося, як на центральній площі у свято.

Небо було недоброго, червоно-фіолетового кольору. Ніби синець.

До оголошеної «безпосередньої повітряної загрози» лишалося години дві. За розрахунками хрипкого радіо. А може, значно менше — фіолетове небо вже неодноразово спалахувало, перекреслене слідом від падіння гарячого каменя…

Десь там вивергалися вулкани. Десь підіймалося цунамі. Десь горіла нафта.

Тут, на полі, було тихо й задушливо. Насувала спека. Тимур слідом за іншими хлопцями роздягнувся до пояса, і дарма, бо поверх його рельєфних м’язів здригалася бліда пухирчаста «гусяча шкіра».

— Увага, — стомлено сказав приймач. — Слухати всім. Даних про утворення Воріт не надходило. Увага на Великій Променевій трасі — можлива термічна небезпека з північного заходу…

Натовп навколо заворушився.

— Іти геть…

— Ворота…

— Немає Воріт, ти ж бачиш…

Лідка слухала, заплющивши очі.

Ворота з’являються поблизу людських поселень. Навколо міста їх має бути більше.

Далі — менше.

Але поки що нема ніде.

Ніде.

Танцює смолоскипом хлопець-склодув…

«Термічна загроза з північного заходу…»

Насуває розпечена хмара.

Води. Шубовснути б у чисту водичку й полежати в колисці хвиль…

Маячня. Марення від задухи і втоми. І від страху.

У фіолетовій сутені вона знайшла мамину руку:

— Ма… Я така дурепа була. Пробач.

— Лідко, ти чого?!

Їй згадався мамин день народження. Той самий, на який вона не купила квітів, зате вляпалась у паскудну історію. Замість подарунка.

— Лідко… заспокойся. Зосередься… Трішечки лишилось…

Трішечки.

Краще б їм гепнувся на голову розбитий гелікоптер. Краще… ніж…

Спека. Пекло.

Усі, всі мерзіють у гріхах, і хто знає, чи змилостивиться Він цього разу й чи відкриє рятівні Ворота, аби дати людству ще один шанс…

Із неба зійде вогонь. Із моря вийдуть чудовиська. Усе, як звичайно.

Тільки Воріт не буде.

Мама поклала їй на лоб змочену в оцті ганчірочку. Звідки тут оцет? Мама знала… подбала… про всяк випадок…

— Ти поспи поки, Лідо. Он Яна спить… Поспи. Ми тебе розбудимо.

Розбудить вогонь, що валитиме з неба. Розбудить назавжди.

* * *

Радіо затріскотіло знову. Затріскотіло на межі свідомого та примарного:

— Усім. Усім. Зареєстровано Ворота. Зареєстровано ВОРОТА! Координати для тих, хто знаходиться на Північній трасі… Координати для тих, хто знаходиться на Обвідній… На Великій Променевій… На узбережжі…

Її підхопили з землі. Іще мить — і всіх, хто лежатиме, затопчуть.

— Руку! Руку!! Це близько… Ми встигнемо. Усі мають устигнути. Усе буде…

Лідка вже не розуміла, чи до неї звернені слова, чи сама вона каже їх комусь. А може, і те й інше.

— Дівчата! Тимуре! Ну ж бо! Ну!!

Потемніло в очах.

…Поле стояло майже вертикально. Поле було нерівне, в коліях і вибоях, на бігу так легко підвернути ногу. Поле оповите було рідким гіркуватим димом, і здавалося, що люди біжать по коліна у ваті.

А потім Лідка побачила Ворота.

Вони не були схожі на свої зображення, на описи в розповідях очевидців. Вони не були ні гарними, ні величними. Вони були безликими, як безликими є лікарняні двері, пофарбовані білою олійною фарбою. І вони не були навіть надто великими.

Біжучи Лідка зрозуміла, на що це схоже. Такий вигляд має вхід на станцію швидкісного трамвая, тільки не в центрі, а на околиці.

З усіх боків до Воріт бігли люди. Мить — і Ворота зникли, закриті спітнілими рухливими спинами.

Яна тонко заверещала. Нога її все-таки підвернулась на грудці; вона верещала, як підстрелений заєць. Лідка ніколи не була на полюванні, і порівняння було чуже, книжне, байдуже.

Батько підхопив Яну на спину. Натужно крикнув Тимурові:

— Лідка!

Лідка побачила простягнуту до неї братову руку. І потяглася йому назустріч — але в цю мить налетіли ззаду, штовхнули її далеко вперед, у спину їй ударив відчайдушний крик мами:

— Біжи сама! Не озирайся! Біжи!

Вона побігла.

Спереду була чиясь спина. Ззаду було чиєсь дихання. Праворуч і ліворуч рухалися чиїсь гострі лікті. Неба не було — голови, голови, голови, ніби Лідка заблукала в густому лісі. Виграє той, хто вищий на зріст, у кого довші ноги…

І той, хто дуже хоче жити.

Шипіння над головами. Крик. Удар; здригнулася земля. Лідка ні про що не думала.

Спалахи. Під ногами щось м’яке, Лідка встигла підстрибнути, не спіткнутися.

Мамо! Матінко!

Вона бігла, втиснута в юрбу, забита в юрбу, ніби кілочок. Вона не могла оцінити краси і величі того, що відбувалося.

Маси людей текли, як холодець, з усіх боків і до однієї мети; до тієї самої мети поспішав, риючи землю гусеницями, самотній броньовик ЦО. Невідомо, чого він прагнув, опинившись біля Воріт раніше від натовпу. І лишилось невідомим, тому що броньовик не встиг.

І ті, хто біг у перших лавах, не встигли теж. Зіткнення; перші кілька секунд у важкої бойової машини була вся перевага перед пішими беззахисними людьми — але хвиля, що котилася полем, уже не була юрбою. Не була великою кількістю людей, нехай і ошаленілих, нехай і захоплених боротьбою за своє життя.

Вона була іншим. І перед силою цієї нової істоти броньовик був не комашкою навіть — порошинкою. Його перекинуло, звалило, і лише тоді істота, що текла полем, інстинктивно кинулася в різні боки, обтікаючи перешкоду, огортаючи її віджилою плоттю, а потім і накриваючи — собою…

Лідка не бачила. Її більше не було. Була часточка колосальної енергійної амеби.

Біля самих Воріт різні частини текучої істоти зіткнулися. Зіткнулися, викинувши вгору хвилю тіл, сплелися і ринули в рятівний отвір, усе швидше і швидше, рух вирівнявся, хрустіли ребра — але текуча істота не вміла відчувати болю.

Швидше… Швидше…

Небо палахкотіло. Істота на рівнині інстинктивно відлічувала останні відведені для порятунку хвилини.

Після того як термін спливе, небо розступиться, не бажаючи більше стримувати клуби полум’я й задушливого газу.

Хто не встиг — той програв назавжди. Істота на рівнині знала це — пам’ятала пам’яттю пращурів, і тому так швидко втягувалися розсипані полем псевдоніжки.

У Ворота!

…Лідку вже несло. Вона майже не торкалася ногами землі; не відчуваючи болю в плечах і ребрах, вона намагалася дихати. Тільки дихати. Хоч один раз іще вдихнути! Хоч раз!

Істота на рівнині робилася все меншою й меншою. Втягувалась у Ворота, як втягується у водостік піниста після прання вода.

Лідка знепритомніла, але не впала, стиснута тими, хто біг поруч.

А потім і для них усе зникло.

Рятівна темрява Воріт.

Мабуть, у всіх у них справді був шанс устигнути. Бо минула не менш як година, перш ніж ударив із неба вогонь — і затріщала, згораючи, в’язка багнюка на спорожнілій рівнині.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

Вона йшла, запхнувши руки глибоко в кишені куртки.

Було холодно. Знову вогка весна.

Уздовж лавки, відремонтованої, добудованої новими дошками, стояло штук шість дитячих візочків. Із них половина нових. Це ж треба, вже й візочки виробляють, швидко розкрутилися…

— Вітаю, Лідо! — сказала Свєтка з четвертого поверху, рум’яна, незвично розповніла. Її хлопчикові вчора виповнився місяць.

— Вітаю! — Лідка помахала рукою. У рукав відразу ж пірнув холодний вітер; Лідка зіщулилася, знову запхнула руку в кишеню, та так енергійно, що маленька дірочка на внутрішньому шві, що вже розлазився, зробилася більшою.

Дірка в кишені, це ж треба.

Сусідки теревенили, не звертаючи уваги на Лідку. До шістьох молодих матусь підсіла одна матуся потенційна; двійня в неї буде, чи що, але широке пальто ледве сходиться на величезному животі…

На вулиці Лідку наздогнало сонце. Вискочило, як бандит із засідки, зазирнуло в кожний куток, у кожну щілину, висвітило бліді обличчя перехожих — переважно жінок на різних стадіях вагітності. Стрибнуло у візочки — і нове покоління замружилося, скривило червоні личка, найстарші потяглися, звільняючи з-під ковдр короткі руки в крихітних рукавичках…

Лідка підняла голову і глибоко зітхнула.

Як же осточортів запах пелюшок. Уся кухня завішана випраною тканиною. У Тимура дівчинка, Тимурову дружину звуть Саня, і Лідка більш ніж упевнена, що брат познайомився з нею за тиждень до весілля. Тепер Тимур лається з дружиною і, забуваючись, іноді називає її Яною…

Лідка закусила губу. Попленталася далі, дивлячись під ноги.

Янка, Янка. Янка, буркотуха, що вічно відбирала Лідчині іграшки. Лишилася там, у тому циклі. На тій рівнині. Перед тими Воротами. Не вберегли. Усіх — не вберегти…

Думки про Яну майже не завдавали болю. Текли звично. Тимур назвав Яною свою доньку, а у мами, схоже, буде хлопчик. Цікаво, як вона його назве?

Батько останнім часом ну просто-таки розквітнув. Хоч приходить із роботи напівмертвий, та після єдиного погляду на мамин живіт — ну просто весна з людиною, весна і шпаки прилетіли… Як здається Лідці, нічого красивого немає в цих животах. Вони потворні. Ну нехай, от народить мама, і Тимур няньчитиме одночасно доньку і братика.

Вона минула ріг будинку, і вітер подув із новою силою. Лідка підняла плечі, повернулася до вітру спиною, захищаючись від надто дошкульного пориву. Мама не раз натякала, що з маленьким братиком їй знадобиться Лідчина допомога. А Лідка натякала у відповідь, що на неї в цій справі краще не покладатися.

Вона пройшла повз будівництво. І ще одне. І ще один будинок, відбудований іще восени. Новенькі рами, новенький дах, тільки нижні поверхи старі, цегла потемніла від часу й де-не-де закіптюжена.

До літа обіцяють остаточно відбудувати швидкісний трамвай. А поки що доводиться діставатись абияк, хоч на попутних машинах…

Лідка вийшла на перехрестя і підняла руку. Машина зупинилася відразу.

— У центр? Сідай.

За кермом був хлопець, чимось схожий на Тимура. Утім, це в тому циклі було заведено казати — «хлопець». У цьому циклі кажуть — «чоловік».

— По крамницях? — хлопець вів авто звільна, і настрій у нього був чудовий. Саме час поговорити.

Лідка похитала головою:

— У гості. До нареченого.

Ось так. Універсальна фраза. А інакше — Лідка чудово знала! — відразу стають можливими варіанти. «У тебе вже є чоловік? Ти така симпатична жінка…»

Бо й Лідка в цьому циклі автоматично втратила право називатися дівчинкою чи дівчиною. Вона жінка, а що їй ледве стукнуло сімнадцять — мало кого хвилює.

Погано бути пізньою дитиною.

Як там казала мама? «Подумай, Лідо. Дітородний період такий короткий, озирнутися не встигнеш, а він уже пройшов, і тоді вже не завагітніти, ти ж вивчала фізіологію… І залишишся бездітною. Може, не варто чекати? Подивись, усі твої однокласниці…»

Лідка скривилась, як від болю. Навіть веселий водій спитав стурбовано:

— З тобою все гаразд?

Звична турботливість. Будь-якій жінці може стати погано на вулиці чи в крамниці, й відразу ж юрби доброзичливців: «З вами все гаразд? Покликати лікаря?»

— Ось тут, — відчиняючи дверцята, Лідка тицьнула хлопцеві в руку пожмаканий папірець. Вийшла під знаком «Зупинку заборонено», добре що міліції поблизу не було.

«Тату, а ти завжди переходиш дорогу на зелене світло?» Давно, тисячі років тому, Славко дражнився, провокуючи Андрія Ігоровича, тоді ще живого, спокійного, надійного…

Будинок Зарудних зберігся весь. Йому не зашкодили підземні поштовхи, на нього не впав палаючий гелікоптер, його не обпекло небесним вогнем і не накрило метеоритним завалом. Навіть, кажуть, деякі шибки лишилися цілими…

Лідка увійшла в знайомий під’їзд.

Будку консьєржа давно прибрали. На звільненому місці стояли ті самі візочки — плетені, клейончасті, червоні, сині й кольорові. Поки що в елітарному будинку — сум’яття і тіснота; років за п’ять із будинком почнуть розбиратися. Кого залишити, кого — в новобудову…

Лідка подзвонила біля входу. Тричі, як і було домовлено. Двері відчинив Славко; в ніс ударив той самий запах випраних пелюшок.

У колишній заруднівській квартирі мешкали вже чотири сім’ї з трьома немовлятами. Славко з Клавдією Василівною жили в кабінеті Андрія Ігоровича; Зарудна ніде не працювала, Славко ніде не навчався. Андрій Ігорович залишив їм певну суму на страховому рахунку — поки що на життя вистачало. Якщо це можна назвати життям.

Славко заріс неохайною щетиною. Одягнений був у неохайний спортивний костюм і так само неохайні капці. Очі гарячково блищали. Недобрий блиск, подумала Лідка.

— Коли ти востаннє виходив на вулицю?

Славко махнув рукою:

— Проходь…

Просторий коридор, голі стіни. Зате в кабінеті — не ступити, сюди стягли й зібрали меблі й речі, які не вдалося продати. Самий архів, укладений у картонні коробки, утворював вежу майже до стелі.

Лідка роззирнулась. Клавдії Василівни не було в кімнаті. Славко випередив її запитання:

— Мама в кухні. Лідо, вона переїжджати хоче.

— Куди? — механічно спитала Лідка.

— У передмістя. У двокімнатну… Бо нас усе одно тут не залишать. Адже будинок відомчий…

У Славковому голосі був справжній біль. Він тут виріс. Це його дім. Кожна мостина пам’ятає загиблого батька. Переїзд — нова втрата…

— Славо, — сказала Лідка незвичним їй самій, дуже дорослим голосом. — Новий цикл — нове життя. Дітей ти заводити думаєш? Чи чухатимешся три роки, як Бідна Анна?

— Як хто? — тупо спитав Славко.

— Класику читати треба, — сказала Лідка, задоволена хоч би тим, що вдалося відволікти його. — І поголись. Дивитися гидко.

Славко відвернувся:

— Ти сміятимешся… Вчора цей Ретельников приходив, те саме сказав слово в слово. Дивитися, каже, гидко. Я й кажу — не дивіться, я вас на гостину не кликав…

— Який Ретельников? — спитала тепер уже Лідка.

— Гладкий, — Славко зітхнув. — Цивільник, який із батьком нібито дружив.

Лідка насупила брови, намагаючись пригадати гладкого цивільника. Щось невиразне — гладкий і печальний. Іди, дівчинко, навчайся добре.

Вона посміхнулася. Тоді ще вважалося, що вона має навчатись. У новому циклі товстун сказав би — йди, дівчинко, народжуй скоріше…

— А чого йому треба було?

Славко стенув плечима:

— Так… Давнім звичаєм.

Прочинилися двері. У щілину боком протиснулася Клавдія Василівна з гарячим казанком у руках:

— А, Лідонька…

Лідка розкрила рота, щоб сказати «здрастуйте». Але привітатися не встигла.

Клавдія Василівна витягла руки, намагаючись тримати казанок подалі від себе. Ступнула, не дивлячись під ноги, й спіткнулася, здається, об виставлений краєчок настільного хокею. Скрикнула, відскочила від казанка, що падав із рук, — і налетіла спиною на вежу з картонних коробок.

— Тримай!!

Вежа повільно похилилася, як у недоброму сні. Повалилася, розбивши скло на журнальному столику; порожній казанок усе ще танцював, подзенькуючи, в калюжі борщу, а кімнатою вже вільно літали різного розміру папери — котрась із картонних коробок, певно верхня, луснула від удару і з силою викинула з себе вміст.

У коридорі зачовгали капці. Загомоніли голоси:

— Що сталося?

— Клавдіє Василівно, що у вас?

Двері прочинилися, відкриваючи молоді, незнайомі Лідці обличчя. Цим панянкам пощастило — хоч їхні будинки й постраждали, але страховий поліс виявився достатньо значним, щоб погорільці могли претендувати на нове, вельми пристойне житло.

Десь у глибині квартири, там, куди Лідка так і не потрапила жодного разу, заплакали на два голоси немовлята.

Клавдія Василівна так засмутилася, що мовчки, не дивлячись на сусідок, вийшла з кімнати. Славко якийсь час постояв, потім нахилився й почав збирати папери; Лідка й собі заходилася.

Скільки ж праці знадобиться, щоб згромадити коробки назад! У Славка самого не вистачить сили. Доведеться просити у двірника драбину… Просити осоружних сусідів, щоб допомогли…

— Славо, принеси ганчірку. Треба калюжу затерти.

Славко вийшов не заперечуючи. Лідка збирала розкидані папірці.

Луснула, як на лихо, коробка з особистим листуванням. Коли Лідка працювала з архівом, ці листи читати їй заборонялося — тільки виписувати в зошит номер і дату. І вона не порушувала заборони. Майже.

«Люба Клавонько, ромашко моя наймиліша, коли я знову вас побачу?! Славко, мабуть, не впізнає мене; ти пишеш, він уже намагається ходити…»

Пересилюючи спокусу, Лідка запхнула листа глибше в конверт. Підвела очі, зустрілася поглядом із портретом Андрія Ігоровича. Негарно читати чужі листи. Особливо якщо від них налягає туга. Але ж новий цикл — нове життя…

Ці, цивільники, свого часу проглядали й особисті листи також. Лідка бачила — байдужий такий тип у рукавичках сидів ось тут, у кабінеті, під портретом, і перекладав конверт за конвертом. Ні, читати не читав — часу, видно, не було…

— Папери впали, — сказав комусь Славко за прочиненими дверима. — Що? Ні, це ти викидатимеш своє манаття, а я татові документи все-таки залишу, можна? Дозволиш?

І відразу, без переходу:

— Лідо, я ганчірку приніс…

Лідка сиділа під столом, намагаючись витягти зі щілини старий розклеєний конверт. Як він туди примудрився влетіти — дідько його знає.

— Ганчірку? Зараз…

У руці в неї опинився аркуш паперу, жовтий і списаний учнівськими кривулями: «Любий татусю! Я роблю всі твої вправи, вже навчився пірнати…»

З-під одного аркуша вилетів інший. Значно цупкіший, білий, укритий щільним друкованим текстом. Принтер.

Під столом було темно. Лідка машинально піднесла аркуш до очей.

— От лиха година, — бурмотів Славко, намагаючись затерти калюжу з апетитним запахом. — Увесь килим у борщі…

«Співвітчизники!»

Лідка здригнулася. Їй здалося, що вона чує цей голос. Спокійний, упевнений, який так легко впізнати.

«Співвітчизники, парламентська комісія зі справ апокаліпсису уповноважила мене…»

— Що ти там робиш? — грубувато спитав Славко. — Заснула там, під столом?

— Конверт загубився, — збрехала Лідка несподівано для себе. І це замість того, щоб випростатись і спитати у повноправного спадкоємця: «Подивися, що це?»

— Покинь… Іди сюди, допоможи.

— Іду…

«…зачіпає інтереси всієї верхівки влади, всіх наших всенародно обраних керівників, які зрадили свій народ… У декларації прав людини записано: кожна людина має право знати про появу Воріт у ту саму мить, як ця інформація стає доступною верховному штабу ЦО. Доводжу до вашого відома, що уряд нашої країни ось уже багато циклів практикує…»

Знову відчинилися двері. Під столом виразно відчувся протяг.

— Славо… — глухо сказала Клавдія Василівна. — Покинь цю ганчірку. Допоможи мені знайти нітрогліцерин…

Лідка затихла під столом, ніби її й не було.

«…практикується так званий „домовлений час“; це час, який минає між першим сигналом про появу Воріт і сигналом, що сповіщає населення. Цей час коливається від півгодини до півтори години, за цей час спеціальний контингент доправляється до вільних Воріт і спокійно, з комфортом евакуюється… Список спецконтингенту тримають у глибокій таємниці, але кожен із вас спокійно може відтворити його, просто перелічивши імена найвищих чиновників, починаючи з Президента і завершуючи…»

Вона склала папірець, але не сховала в один конверт із листом «любому татусеві». Найпевніше, цьому папірцеві тут не місце. Найпевніше… але тоді як він там опинився?!

Коли вона випросталась, щоки її були кольору молодого буряка. На щастя, такий колір обличчя можна було пояснити незручною позою — скоцюрбившись, під столом…

«Ти ж пам’ятаєш, Лідо, що жоден документ, навіть найдрібніший папірець не має бути винесений за поріг… Ти ж розумієш, Лідо…»

— Ось, тут лист один загубився… Славо, візьми.

І вона простягла Славкові жовтий конверт із учнівськими кривулями.

А під светром, за поясом джинсів, зрадливо хруснув цупкий білий папір. Як здалося Лідці, на весь будинок. Дивно, що ні похмурий Славко, ні бліда Клавдія Василівна нічого не почули.

Клептоманка…

Нащо вона це зробила?

Ні на що. Інтуїтивно.

Утверджуючи і своє право на спадок Андрія Ігоровича. Своє примарне право, що ніколи не існувало.

А що такого? Нічого такого. Вона прочитає й поверне. Непомітно запхне в шухляду, наприклад, столу.

«Багатолітні дослідження лише підтверджують те, що лежить на поверхні. Ворота з’являються, аби пропустити в себе ВСІХ людей, що живуть на землі. Простору Воріт достатньо для ПОВНОЇ евакуації без втрат. Від нас, співвітчизники, залежить, як нам іти — чи відштовхуючи й топчучи одне одного, чи з гідністю, підтримуючи слабкого, не піддаючись паніці… Так званий „домовлений час“ — ганьба нації, зрада з боку владної партії. Прийшов час назвати зрадників — зрадниками, зламати ганебну „домовлену“ систему, визнати першою й досяжною метою апокаліпсис без втрат! КОЖНА людина має дізнаватися про відкриття Воріт відразу ж після їх виявлення. КОЖНА людина має пам’ятати, що Ворота — іспит для цивілізації, Ворота відчинені для всіх, Ворота — для всіх, ми — єдині…»

Лідка плелася, глибоко поклавши руки в кишені куртки, а у вухах у неї знову й знову звучав підкреслено спокійний, глибокий голос. Спокійний, але не байдужий.

«Ворота відчинені для всіх!»

Безтямна амеба на широкій рівнині. Перекинутий броньовик. «Домовлений час».

Шкода Яну.

Вони стояли й сиділи посеред порожнього поля, пили чай із термосів, згори насувала спека… А в цей час Ворота вже стояли відчинені, і час спливав, клацав, бігла стрілка на чиємусь байдужому хронометрі. І бідолашна знесилена Янка ще не знала, що жити їй лишилося — дві години.

Лідка стиснула кулаки. У кишені куртки хруснув потривожений папірець.

Андрій Ігорович гуляв із нею спорожнілим зоопарком, а за пазухою в нього була бомба. Любовно приготована, з уже підпаленим ґнотом; телевиступ, текст якого був уже написаний. Викриття. Ох, який був би вибух!

От тільки підірвати не вдалося. Випередили. Убили піротехніка й відрізали ґніт, і бомбу вилучили… Утім, бомбою вона була саме в руках Зарудного. У будь-чиїх інших руках — петарда, хлопавка, не більше. Непевні чутки про «спецворота» точилися й раніше, завжди точилися, тільки ніхто не брався визначити в них відсотковий вміст правди…

— Доброго дня… панно. Мені здається, я вас десь бачив.

Лідка озирнулася. Хлопець усміхнувся, нітрохи не знітившись від її похмурого вигляду:

— Ви маєте час? Я приїжджий, хотів би вбити де-небудь години дві… Тут десь є кафе?

Лідка зміряла його з голови до ніг. Худорлявий, невисокий, куртка з чужого плеча і джинси з чужого, так би мовити, заду. Стандартний «страховий комплект» — мабуть, іще років пять вулицями ходитимуть люди в поношених «страховиськах». Лідці ще пощастило — їхній будинок вистояв, і навіть манаття в залізній скрині майже не постраждало…

— Може, ресторан? — запропонував хлопець, небезпідставно вважаючи, що обірванцеві в «страховиську» слід бути наполегливим.

Лідка роззирнулася. Вони стояли майже в самому центрі міста, навколо хтозна-скільки було і кафе, і ресторанів, і яскравих вивісок, та тільки місце, куди вона збиралася послати незнайомця, вивіски не має — соромиться…

Вона вже відкрила рота — але останньої миті стрималась.

— Ходімо до Музею.

— Га? — хлопець заусміхався активніше.

— До Музею природничої історії, — виголосила Лідка як на іспиті. — Ось вхід, бачиш? Дві каменюки з боків.

Хлопець слухняно подивився, куди вказувала її рука. Невпевнено кивнув:

— А може, все-таки кафе?

Лідка повернулась і попрямувала до Музею. Хлопець відразу ж її наздогнав.

— Тебе як звуть? — спитала вона на ходу.

— Андрій…

Вона різко сповільнила крок. Подивилася на нього недовірливо:

— Точно? Не брешеш?

— Чого б це? — справедливо обурився хлопець.

— А мене звуть Яною, — сказала Лідка, дивлячись просто перед собою.

— Яна? — зрадів Андрій. — Яке гарне ім’я…

— Авжеж…

Вона ласкаво дозволила новому знайомому купити два квитки, тим більше що ціна їхня виявилася смішною — навіть на теперішні часи. Відвідувачів було мало; музей не реставрували з часів апокаліпсису, вікна прикриті були, ніби повіками, закіптюженими залізними завісами. Мине ще років п’ять, і сюди потягнуться зграйки перших маленьких чомучок; дітки зі старшої групи дитячого садка роззявлятимуть роти, дивлячись на відреставровані картинки й відремонтовані муляжі, все це буде, але не зараз, тепер старша група надсадно кричить і мочить пелюшки…

— Ти де навчаєшся, Андрію?

— Я працюю, — він усміхнувся. — Працюватиму. На суднобудівному. Із Носівки, за лімітом…

Лідка подумала, що він симпатичний. Що він не такий нахабний, як здалося спочатку. Що він не бреше й не хизується, а щиро вірить, що попереду велике щасливе життя, він улаштувався в місті, тепер лишилося швидко одружитись і клепати по черзі то залізо, то дітей.

— А я історик, — вона запхнула руки ще глибше в кишені, хоча це, здавалося, було вже неможливо. — Хочеш, екскурсію проведу?

Андрій невпевнено всміхнувся. У його плани екскурсія не входила; сьогодні йому пощастило, йому просто на вулиці трапилася нічия жінка, слід було, не гаючи часу, викладати козирі. Ношене «страховисько» — не козир, судоремонтний — не козир, а козир, імовірно, сам Андрій, добрий і поступливий, веселий і невибагливий, і, що найголовніше — в ліжку абсолютно неперевершений, барс, лев, машина кохання.

— Це недовго, — сказала Лідка, усміхаючись у відповідь. — Ти ж уперше в місті, так? І не був у нашому чудовому музеї?

Андрій ковтнув слину, смішно, як худа ворона. У всякому разі, Лідці здалося, що ворони ковтають саме так.

— Подивися сюди. Ні, не туди, там початок огляду, нічого цікавого. Гарні камінці? Мені теж подобається. Тут на малюнку — первісна риба, це ти в школі проходив… нічого, що я на «ти» до тебе? Ось вони вилізли на суходіл. Ні, поки ще не дальфіни — життя вибралось на суходіл, обтрусилось і пішло собі далі… Там кістяк якоїсь тварюки, наче динозавр м’ясоїдний. На задніх лапах бігав і жер усе, що рухається. Ось, у цій вітрині — муляж первісної людини. Жили вони важко, але апокаліпсисів тоді не було. Тільки лякали одне одного — от, мовляв, скоро кінець світу, у-у-у!

Андрій трохи відсунувся й дивився на неї з переляком — не інакше, міркував, а чи не варто скасувати захід і чи не дати драла, списавши вартість вхідних квитків на побічні витрати, які не виправдали себе.

— Не бійся, — Лідка засміялася. — Про еволюцію й подальший хід історії я тобі не втиратиму. Ходімо відразу на третій поверх…

І, вхопивши хлопця за руку, потягла ледь не силоміць.

— От, — Лідчине дихання збилось, на щоках проступив рум’янець. — Ось місце, де справдилися побоювання людства. І надії справдилися теж. Розквіт науки і техніки, перші космічні польоти, перші ядерні випробування… І перший апокаліпсис, так його перетак, і перші Ворота. Бачиш?

Андрій слухняно кивнув. Ворота були виконані в пропорції один до трьох, через них допитливий відвідувач потрапляв до наступної зали.

— Дуже схоже… — Лідка підійшла до стилізованої стінки, постукала, зневаживши обов’язкову табличку «Руками на торкатися», провела долонею по приємній сріблястій поверхні. — Дуже схоже… мабуть, і вночі фосфоресціюють, як справжні. Світяться тобто. Так?

Андрій розвів руками:

— Слухай, Яно, я тут у гуртожитку зовсім неподалік живу, в кімнаті сам поки що, сусід поїхав на вихідні, хочеш, зайдемо до мене, коньячку поп’ємо?

— Звідки в тебе коньяк? — механічно спитала Лідка.

Андрій хитро всміхнувся:

— Зі «страховочки». Мені належиться, я сирота…

— Тобі за загиблих батьків коньяком заплатили? — спитала вона різко. Надто різко.

Андрій відсахнувся, зблід:

— Ти… що. У мене… ще в тому циклі… з дитбудинку я, зрозуміло?

Він хотів піти, але Лідка спіймала його за рукав:

— Пробач… пробач. Ти тут ні до чого. Пробач мені. Від цієї сволоти всього можна сподіватися… Вони перші дізналися про Ворота… і нікому нічого не сказали. Самі залізли, непоспіхом, із кухарями та служками, з дружинами й онуками, так між собою домовилися, тому й «домовлений час»… А потім уже, потім — сказали нам. І ми побігли… І я не встигла. Мене затоптали насмерть. Мене немає.

Андрій хотів щось сказати — але похлинувся й закашлявся. Кашляв болісно, відступаючи, в коротких проміжках між нападами підводячи на Лідку очі й дивлячись на неї, як дитина на опудало динозавра.

— Не віриш? — Лідка посміхнулася. — Спитай кого хочеш. Яна Сотова загинула під час апокаліпсису… точніше, під час евакуації. Тому що ось.

Вона витягла з кишені твердий і білий, складений увосьмеро папір. Але Андрій не став чекати, доки Лідка розправить на коліні невиголошену промову його тезка.

Він повернувся і швидко пішов до виходу.

Із дальшого кутка витріщалася пухкенька немолода доглядачка.

Славко мовчав і дивився, як побитий песик.

На кухні вовтузилися мама і Саня, Тимурова дружина. За стіною плакала Яна, новонароджена Лідчина небога. Вона завжди плаче. Вдень і вночі. Як вони тільки витримують?!

Славко вперше прийшов до Лідки на гостину. Утім, «на гостину» — гучно сказано. Де ж стіл, чай, торт, інтелектуальна бесіда? Де ввічливе зацікавлення родичів?

Цікавості не було, була оцінка. Цей? А, той самий Слава Зарудний? Нічого, підійде…

На щастя, Лідка ще зберегла за собою право на окрему кімнату. Її щастя; Славкові пощастило менше, саме тому Лідка ризикнула привести його сюди — повз лавку з молодими допитливими матусями, від яких нічого-нічого не можна приховати. Ну й нехай собі базікають.

Провівши Славка до своєї кімнати й зачинивши двері, Лідка без пояснень розгорнула перед ним аркуш із текстом несказаної промови. І доки Славко читав, ворушачи губами, сиділа на підвіконні й чекала, метляючи ногою, дивлячись у небо.

І ось тепер Славко мовчав — і дивився, як побитий песик.

— Зрозумів? — спитала Лідка сухо.

— Треба сказати… — пробурмотів Славко невпевнено.

— Кому? — Лідка осміхнулась. — Кому треба, той знає. Метушня, обшуки-переобшуки… Усе випитували: а чи міг говорити? А що сказав? А чи не назвав своїх убивць?

Славко втягнув голову в плечі; Лідці зробилося соромно.

— Я й раніше здогадувався… — сказав Славко безбарвно. — Мама казала… що ми потрапляємо в «контингент». Тільки після всього ЦЬОГО… з батьком… евакуюватися все одно довелося… на загальних умовах.

Лідка вишкірилась:

— А уявляєш, що було б, якби він устиг СКАЗАТИ? Напередодні апокаліпсису? Що було б?

Славко вимучено всміхнувся:

— Відмінили б «домовлений час». Примусили б. Заколот…

— «Контингент» його і замовив, — сказала Лідка поволі. Як вирок виголосила.

Славко закусив губу:

— «Контингент» великий. Ти знаєш — хто?..

— Дізнаюсь, — сказала Лідка глухо.

У вітальні задеренчав дзвоник. Прочовгали капці тісним коридором; за кілька секунд у двері кімнати постукала мама:

— Лідо, тебе Свєта питає…

Лідка на мить заплющила очі. Навіть роздратування не було; Свєтка з четвертого поверху сяяла, обличчя в неї було червоно-рожеве, як поросяче тільце:

— Лідо, тут така справа… Візочки за рознарядкою, нові, «трієчки», зимова, літня, з колискою. Я про тебе згадала, знадобиться ж, а невідомо, чи знайдеш потім таке диво. І недорого зовсім. Візьмеш, Лідо?

Лідка змогла навіть вичавити усмішку:

— Спасибі, Свєто. Поки не треба. Забобони.

— А-а-а, — на Свєтчиному обличчі виникла тінь розуміння. — Ну, зрозуміло, тільки ж тепер не до витребеньок, зазвичай усі хапають, доки є, а то потім же всі понароджують — удень зі свічкою не знайдеш пристойного візочка… Добре, Лідо, ти заходь, коли що…

— Ага, — сказала Лідка. — Дякую.

Славко чекав її. Крутив пальцем бобіну старого, давно несправного магнітофона. Батько давно поривався викинути «цей мотлох», але Лідка не давала, хтозна-чому затявшись. Ніби мертвий магнітофон пов’язував її з колишнім життям, яке було, звісно, не мед, але от згадується, як рай; тоді батько бурчав, що, мовляв, припече, шукатимеш, куди ліжечко поставити — от тоді й викинеш, нікуди не подінешся…

Лідка сіла на підлогу. Притулилася спиною до старого дивана:

— Я, Славо, ДІЗНАЮСЯ, хто його замовив. Життя на це покладу, але дізнаюсь.

Славко підвів очі:

— А звідки в тебе цей папір?

— Знайшла, — Лідці пристало б зніяковіти, та от лихо, вона не відчувала за собою провини. Анітрохи; навпаки — тепер вона відчувала невиразне роздратування через те, що Славко, рідний син убитого депутата Зарудного, не поспішає різати руку і кров’ю підписувати обіцянку про близьку помсту. Не присягається, звузивши очі: і я життя покладу, але допоможу тобі ДІЗНАТИСЬ ім’я вбивці…

Славко перехопив її погляд. Спустив очі, зітхнув, облишив магнітофон і сів поруч, так, що Лідка відчула тепло його плеча.

— Лідо… Мені батько розповідав… Іще ПЕРЕД усім. Щось на зразок притчі, але мені здається, що він сам її й вигадав. Про те, для чого дані людству Ворота.

Лідка мовчала.

— Він казав… що апокаліпсис — не випробування. Що це намордник, надягнений на людство. А Ворота…

У двері застукотіли з новою силою:

— Лідо! Лідо! Відчини!

Славко здригнувся.

— У чому річ? — спитала Лідка недобрим голосом.

— Лідо… — Тимурова дружина Саня досі ще не зазіхала на Лідчину територіальну незалежність. — У твоєї мами вже води відходять, а переймів немає! Тимур на роботі, батько на роботі… Треба машину ловити, чуєш, і везти її швидше, бо це дуже небезпечно, треба швидше…

Лідка тремтячими руками скинула з дверей гачок.

Мама взувала туфлі. Дуже бліда. Зосереджена.

* * *

«Апокаліпсис — намордник, поводок, надягнений на людство. Кільце, що не дає нам рости далі, сковує те, що ми звикли називати прогресом. Залишившись живими, ми радісно беремося відтворювати себе — в усіх напрямках… Відбудовувати зруйноване. Відновлювати чисельність популяції. Усі наші сили спрямовані на те, щоб оновитися й вижити в новому катаклізмі. Ми не можемо дозволити собі жодного більш-менш пристойного космічного польоту, хоча технічні напрацювання існують уже багато циклів. Ми майже не користуємося ядерною енергією, хоч експлуатація атомних електростанцій добряче полегшила б нам життя. Але натягається поводок апокаліпсису — і спроби створити ядерну зброю призводять до загибелі цілих країн, цілих регіонів… Навіть звичайні боєприпаси — будучи вміщеними в спецукриття! — під час апокаліпсису самознищуються в п’ятдесяти випадках зі ста. Апокаліпсис — жорстка умова, обмеження, і нам не дізнатися, хто його встановив. Можливо, ніколи не дізнатися… Але що таке Ворота?

Ворота — це шанс. Це як прощення, ніби заохочення, ніби дорога в життя. І кожен школяр скаже: Ворота непізнавані, в усякому разі, на теперішньому рівні нашого розвитку…

Але наш рівень приречений лишатися таким довіку!

Ми крутимося, як білки в колесі, від циклу до циклу, і, здається, немає виходу. Але, можливо, якщо апокаліпсис — це колесо для білки, то Ворота — щось більше, ніж просто рятівне коло?

Якщо апокаліпсис — не випробування, то, можливо, Ворота — це і є тест? Лабіринт для щура?

Нас багато, але й Воріт багато. Я готовий із цифрами в руках довести — Ворота виникають із розрахунком на те, що люди, які живуть на землі, пройдуть у них УСІ. Якщо не гаятимуть ані секунди. Якщо ніхто ні на мить не затримається, щоб відштовхнути з дороги сусіда…

Та чи можливо це?

Страх смерті, матеріалізований у навислих над головами вогненних хмарах. Землетруси, від яких земля тріскається, як перепечений пиріг… Гублячи розум на підходах до Воріт, чи зуміють люди лишитися собою настільки, щоб увійти в рятівне Нікуди мирно і злагоджено, спокійно, як на прогулянці?

Списки загиблих під час евакуації публікуються на початку кожного нового циклу. Кожного з них затоптав ти, що читаєш тепер ці рядки. Бо ти вижив. Вони — ні.

Навіщо поставлено Ворота?

І що буде, якщо одного чудового дня людство пройде в них із гордо піднятою головою, не гаючись, але й не кваплячись, поспішаючи підтримати будь-кого, хто ненароком спіткнеться? Що буде, якщо це, нездійсненне, одного дня станеться?

Можливо, саме тоді цикл завершиться, і намордник буде знято. Підуть у непам’ять страхітливі у своїй регулярності землетруси, і невідомі астрономам комети перестануть з’являтися нізвідки. І дальфіни виводитимуть своїх личинок далеко від берега… Утім, що нам якісь там глефи окремо від власне Апокаліпсису?

І людство нарешті розвиватиметься. Розвиватиметься, а не ходитиме по колу, не розкручуватиме колесо для білки. Можливо, той, хто поставив Ворота, вирішить, що ТЕПЕР людство гідне життя без повідка…

Ні, не питайте мене, ХТО поставив Ворота. Я не відповім.

Я не знаю».

(Андрій Зарудний, із неопублікованих статей)

* * *

Бібліотекарка на вході, ймовірно, була ще й підсліпувата, бо людина з гострим зором елементарно розгадала б підміну. Читацький квиток було виписано на ім’я Рисюка Ігоря Георгійовича, а Лідка, хоч і в брюках і в чоловічому плащі, хоч і з підібраним під кашкет волоссям, на Рисюка скидалася мало. Навіть з урахуванням невиразної бляклої фотографії.

На те й розраховувалось — на несподіванку. Яка дівка наважиться увійти в закриту бібліотеку за пропуском із фотографією чоловіка? Лише божевільна.

— Божевільна, — кривився Рисюк. Але на авантюру все-таки пішов. Хоч і ризикував, до речі, багато чим. І це він, студент-відмінник, призер і дипломант, гордість і надія всіх, власник незаплямованого, новісінького доброго імені! Для підтримки іміджу він навіть одружився, Лідка знала, з якоюсь дурною телицею, для того лиш, щоб та народжувала йому дітей, бо діти також належать до поняття «імідж». І не побоявся ж скандалу, і навіть замовив книжки за Лідчиним списком…

Вона пройшла в гардероб і тихцем, непомітно роздяглась, перетворившись із дивного юнака на звичайну дівчину. Увійшла в залу, намагаючись не метушитись, не привертати уваги. Перша частина плану пройшла успішно — тепер на черзі була друга. І, звісно, можливі ще несподіванки, на зразок перевірки читацьких квитків просто на робочих місцях…

Перед віконцем видачі книжок була невелика, але черга. Лідка дивилась у стелю — нова будівля зведена була в авангардній манері, від усіх цих круглих віконець і спрямованих угору колодязів у Лідки запаморочилось у голові. Увесь час доводилось облизувати губи; здавалось, усі навколо тільки на Лідку й дивляться, і ось-ось на плече опуститься важка рука…

У віконці виникла звичайна дівчина, щоправда, в синій формі і з погонами.

— Ось, — Лідка простягла їй читацький. — Це мій приятель замовив позавчора.

Дівчина ледь помітно здивувалась:

— А чому він сам не прийшов?

— Заклопотаний, — Лідка улесливо всміхнулась.

— А де ваш читацький? — дівчина втупилась Лідці в обличчя.

Лідка стенула плечима:

— Але ж на мій квиток нічого не замовлено! Я не могла позавчора, попросила приятеля, і він…

— Чи не можна швидше? — роздратовано спитали з-за спини. Дівчина в погонах зітхнула. Пробігла очима рисюківське замовлення, гмукнула, відійшла; Лідці здалося, що вона пішла по чергового міліціонера і що найкраще тепер — зникнути. Бігом униз, у гардероб… Так, але це значить жорстоко підставити Рисюка, адже рисюківський квиток залишиться тут!

Найскладніше було вдавати байдужість. І не озиратися — на того, хто так доречно попросив бібліотекарку поквапитись.

Нарешті дівчина в погонах повернулась — сама і з пачкою книжок, і, дивлячись, як вона йде коридором між двома високими стелажами, Лідка зрозуміла, що формений піджак (чи це френч?) трохи випирає спереду. П’ятий місяць, не інакше…

Дівчина, тобто жінка, без жодного слова передала Лідці книжки і рисюківський квиток, і Лідка безглуздо подумала, що вагітним хвилюватися не можна. Ну навіщо їй ця метушня з перевіркою квитка, з викликом міліціонера, зі скандалом…

— Дякую, — сказала Лідка, хоч молода бібліотекарка вже її не чула.

У залі було не те щоб людно, але й зовсім не порожньо. Лідка повагалась; жодне місце не здавалось їй достатньо непримітним. Хоч як сядеш — звідусіль тебе видно.

— Перепрошую…

Її штовхнули майже одночасно з перепросинами. Причому штовхнули вправно — під лікоть, так, що стіс книжок роз’їхався, й відразу три тонких томи гепнулись на підлогу.

— От нещастя, вибачте, будь ласка…

Вона автоматично нахилилася, щоб підібрати розкидане, і ледь не зіткнулася головою з тим, хто спершу так недоречно штовхнув її, а тепер збирався допомогти.

Він був немолодий. Він був огрядний, але вже не такий гладкий, як у час їхньої останньої зустрічі. Два роки й один апокаліпсис тому. «Іди, дівчинко, навчайся добре, Андрій Ігорович був би задоволений…»

Лідка зблідла так, що обличчя зробилося твердим, ніби дерев’яна маска.

— Лідо! — метушливо сказав цивільник. — А я спершу не впізнав вас — дивлюся, щось знайоме…

Він підібрав книжки, струсив гіпотетичний пил, ніби мимохідь подивився на назви.

— Ого… Ви всерйоз вирішили заходитися коло новітньої історії? Напевно, в університеті? Воно й правильно, ви людина молода, два курси встигнете відучитися, перш ніж народжувати, а потім академка — і знову за книжки… якщо є кому з малям сидіти. Адже є, га?

Він говорив, а очі-свердла робили свою справу. Може, просто за звичкою, незалежно від волі господаря. Призвичаїлись за довге життя свердлити — от і свердлять усе, що рухається.

— Є, — сказала Лідка.

Зрештою, все це могло виявитися випадком, збігом. Мало що може знадобитися цивільникові-високопосадовцю в закритій історичній бібліотеці. Побачив знайому дівчину — і завів розмову, адже в них зорова пам’ять ого-го яка…

Так, але навіщо знадобилося штовхати? Невже такий незграбний?

І чи не цей голос, до речі, спитав із черги: «Чи не можна швидше?», коли бібліотекарка поцікавилася Лідчиним читацьким?

— Дякую, — сказала вона, приймаючи галантно подані книжки. — Мені працювати дуже треба. Курсова, — додала вона невідомо нащо.

— А на чиєму ви курсі, Лідо?

— На першому, — сказала вона перше, що спало на думку.

— Ну, зрозуміло… А хто керівник?

Лідка мовчала, дивлячись цивільнику в очі, важко дивлячись, докірливо, ніби питаючи: мало ти з мене душу тягнув? Тобі яке діло? Чого причепився, наглядачу, шпигуне?

— Лідо, — сказав товстун несподівано лагідно. — Я не хотів вам заважати, слово честі. І лякати вас теж…

— Чого б мені боятись? — сказала вона якомога стриманіше.

— Лідо, можна з вами поговорити?

— Про що? — вона міцніше притисла книжки до грудей. Обличчя товстуна зробилося печальним, як тоді, в кабінеті:

— Про спадок Андрія Ігоровича. Про текст, який ви знайшли. І ще про те, чому ви ходите в закриту бібліотеку за чужим читацьким квитком.

— А навіщо тоді служба страхування? Навіщо? От уяви, дівчинко, що всі ми повертаємось, виходимо з Воріт — і ніякої влади немає. Ні міліції. Ні страхової інспекції. Ні Президента, ні цього загрузлого у чварах парламенту… Хтось загинув, хтось лишився. Доки пройде переклик, реєстрація, нові вибори — знаєш, що буде? Нічого не буде. Усе, що вціліло після апокаліпсису, буде роздерто, розтягнено, відбито у законних власників за єдиним правом — правом сильного. Замість того, щоб зводити будинки й бавити дітей, людям доведеться воювати з покидьками за місце під сонцем… як у печерах! Ми і скотимося до печер, до кам’яної доби, були в історії країни, яких тепер немає — саме тому, що вони не мали твердої влади після апокаліпсису!

Лідка сиділа на мокрій садовій лавці. По всьому парку походжали матусі з візочками, то тут, то там вавкало немовля; цікаво, а на що схожі збоку молода жінка і літній товстун, на ньому ж не написано, що він цивільник, так, просто добрий дядечко Микола Іванович…

— Ти гадаєш, лише вгодовані чиновники йдуть у «домовлений час»? Ні. Ціла група різних людей — тих, чия діяльність буде життєво необхідною в перші дні після апокаліпсису. І чиновники серед них. Усі країни дотримуються такого протоколу — більшою чи меншою мірою, але дотримуються!

Микола Іванович замовк. Поруч із ним на темну лавку смачно ляпнулась грудочка пташиного посліду. Ну треба ж такому, трошечки пташка схибила.

— А нащо брехати? — спитала Лідка тихо.

Микола Іванович стомлено всміхнувся:

— Так, брехати негарно. Але люди так влаштовані. Вони не можуть пережити перевагу іншого — ні в чому. Перевагу, а особливо привілей. Уяви, ось стоять Ворота, у них ломиться натовп — і якась людина з мегафоном просить зачекати, пропустити оцього лікаря, оцього суддю, оцього чиновника, бо вони ПОТРІБНІ відразу ж після апокаліпсису, потрібні живими і, так би мовити, в комплекті… І що тобі відповість безтямний натовп? Можеш уявити?

— Брехня в ім’я порятунку? — так само тихо спитала Лідка. — І смерть в ім’я порятунку?

Микола Іванович зітхнув. Відкрив портфель, витягнув пачку цигарок — і круглу пластмасову коробочку з-під розчинного аспірину.

— Я дуже довго знав Андрія… він був чи не єдиним моїм другом.

Лідка дивилася, як він підкурює, потім ховає запальничку, охайно знімає кришку з коробочки з-під «упси».

— Я дружив з Андрієм… віриш?

Лідка осміхнулась:

— ПОТІМ у нього знайшлося так багато друзів…

Микола Іванович охайно струсив попіл у круглу коробочку. Будучи, як видно, високопосадовцем, він не соромився такої жалюгідної негарної речі, як попільничка з порожньої аптечної упаковки; напевно, Лідчин подив відбився в неї на обличчі.

— Талісман, — коротко пояснив Микола Іванович, обережно встановлюючи «упсу» на лавці.

Курив він теж негарно. Квапливо, дрібними затяжками, і навіть цигарку тримав гидливо, ніби таргана.

— Ти, Лідо, віриш чи не віриш… Я тоді не спав кілька діб. Уся наша служба стояла сторч головою… знаєш, скільки версій ми відпрацювали?!

Лідка задерла підборіддя:

— І що? Втішатися вашими версіями? Самі… либонь… у спецконтингенті. Яка вам користь — шукати своїх же? Ні. Такі могутні, аж лячно… а тут хоч пацюка задавити, хоч депутата… вбити просто вдома… не на вулиці, не в під’їзді… удома! Під носом в охорони! І нічого. Гуляють. Виконавців… прибрали — і все. І ви не шукали! Метушилися тільки! Вдавали…

Вона не боялася, що Микола Іванович образиться, зробить офіційне обличчя і вимагатиме пояснень щодо чужого читацького квитка. Адже з бібліотеки вони давно вийшли; він не має приводу затримувати її, тягти назад, проводити впізнання і очну ставку з байдужою вагітною бібліотекаркою. А якщо й потягне — вона кричатиме щосили, хапатиметься за живіт і погрожуватиме негайним викиднем. І подивимось, хто перший відступить…

Але товстун не образився. Навпаки — на його обличчі позначилося щось таке, що нагадувало співчуття:

— Я розумію… Лідо, я все розумію. Тобі скільки, вісімнадцять? Усе просто…

— Просто, — вперто кивнула Лідка. — І цілком зрозуміло, хто його вбив. Береш список спецконтингенту, ведеш пальцем…

— Так отож, — Микола Іванович зітхнув. — Ведеш пальцем… і попадаєш пальцем у небо! Хочеш пасьянс?

Лідка не зрозуміла.

— Пасьянс, сума версій. Сукупність версій… От, наприклад, його могли замовити ці, борці «за чистоту душі» на чолі з Бродовським. Могли чи ні?

Лідка згадала Рисюка. Він, пригадується, казав те саме.

Щоправда, Рисюк нічого не знав ні про промову, яку готував Зарудний, ні про «домовлений час».

Чи знав?

— …По-друге, його могли замовити свої ж колеги-політики. Ти знаєш, скільком він заважав? По-справжньому заважав? Ти знаєш, що він був цілком реальним кандидатом у Президенти?

Зовсім поруч, у мережаній тіні старої тополі, худенька жінка років дев’ятнадцяти марно боролась із примхами здоровенного дитинчати в смугастому візочку. Дитинча вже намагалося сидіти. Хай йому грець, коли тільки люди встигають?!

Лідка підвела погляд:

— У Президенти? Правда?

— Та звісно! А теперішній Президент, між іншим, зовсім не проти лишитися на наступний строк. І тепер, напевно, залишиться… Ні, я нічого ТАКОГО не хочу сказати. Просто… це по-друге. По-третє, ти знаєш, що він був співзасновником семи великих фірм?

Лідка мимоволі роззявила рота:

— Андрій Ігорович?

— Авжеж. Ти знаєш, що таке конкуренція, фінансові махінації, не повернені вчасно кредити? Ти чула такі слова, хоча б по телевізору? Те, що схоже на політичне вбивство, легко може мати зовсім інше підґрунтя. Розумієш?

Лідка блимала очима, як першокласник біля дошки. Здогадувалася, що має дурнуватий вигляд, але нічого не могла вдіяти.

— Далі… по-четверте. Чи вже по-п’яте? Із квартири Зарудного зникла велика сума грошей. Цілком можливо, що нападники були просто бандитами. Скажімо, прийшли троє, взяли менше, ніж розраховували, та ще й зробили діло неохайно, залишили труп… Два трупи, якщо зважити на консьєржа, який так і не прийшов до тями. Потім почали ділити, один убив двох спільників і тіла втопив у затоці…

— Непереконливо, — витиснула Лідка.

Микола Іванович знизав плечима:

— А правильна версія — не обов’язково найпереконливіша. До речі, в Зарудного була колекція марок, що дісталася йому від діда, за цю колекцію деякі фанатики давали силу грошей — але він затявся, не хотів продавати. Що, ти вперше чуєш про марки? А колекцію так і не знайшли. Одна марка з цієї колекції випливла випадково, в перші місяці після апокаліпсису, коли відстежити її шлях було практично неможливо. Ось так… Це у нас по-котре? Далі. Популярне гасло: «Кровопивці вбили Зарудного». Знаєш, кого заведено в певних колах називати кровопивцями? Нафтопромисловці, фінансисти… Андрій просував у парламенті різні вельми ризиковані законопроекти. Реформатор, хай йому грець, а хто їх любить… Ти посмутнішала? А є ж іще жінка, була, точніше. Дуже багата, навіжена, кілька років тому у Зарудного були проблеми з цією пані… Судячи з усього, вона його домагалась, а він не був досить непохитним. Що, ти обурилась? Ти почервоніла? Дітям такого не кажуть, але діти, Лідо, лишилися в минулому циклі, а тепер усі дорослі, крім тих, що у візочках… Ця пані наклала на себе руки невдовзі після вбивства. А незадовго до цього продала невеликий будинок у передмісті, причому гроші поділися невідомо куди. На замовлення вистачило б, можеш бути певна. Замовила, а тоді повісилась від горя. Як у серіалі. Неймовірно? Але хто знає…

Лідка сиділа, втягнувши голову в плечі. Ніби зверху поклали мішок із тирсою, та ще й придавили, щоб не звалився.

Різкий порив вітру скинув із лавки коробочку з-під «упси». Микола Іванович не полінився нахилитись, підняв свій скарб, охайно витрусив на газон залишки попелу.

— Іще скажіть, що в його смерті були зацікавлені прибульці, — сказала Лідка крізь зуби.

Микола Іванович обережно торкнувся перенісся:

— А хто його знає. Враховуючи, що стріляли зовсім безгучно, за кілька секунд устигли перетрусити всю квартиру, і в той самий час у двох сусідок, згори і навпроти, одночасно стався серцевий напад…

— Справді? — пробурмотіла Лідка.

— Я не виправдовуюсь… Я просто пояснюю тобі, чому те, що здається простим у сімнадцять, насправді виявляється зовсім не таким примітивним… Вибач. Хочеш, я допоможу тобі оформити читацький? Щоб більше не мучитися так?

— А ви можете? — спитала вона безглуздо.

Незнайомим болем ломило потилицю.

За останні тижні мама схудла, і худорлявість їй не личила. Досі миловиду жінку псували загострені вилиці й запалі щоки; пологи пройшли тяжко, хлопчик виявився великим і неспокійним, часто плакав, дикими порціями смоктав молоко і все одно був вічно голодний.

— Лідо… Слава телефонував кілька разів. Щось у них сталось…

Упало серце. Цього ще не вистачало.

У колишній квартирі Зарудних довго ніхто не брав слухавки. А телефон же стояв у спільному коридорі, і котрась із підселених матусь зазвичай вешталась поблизу, на кухні чи у ванній.

Нарешті до телефону підійшов Славко.

— Вітаю… нарешті, Лідко! Слухай, у нас тут таке…

Він анітрохи не був пригнічений. Він був веселий, збуджений, в ейфорії.

— Лідко… Нам повернули квартиру!

— Що? — їй здалося, що вона недочула.

— Нам повертають квартиру! Усю! Завтра відселяють усіх… чужих. Інші кімнати їм дають. Лідко…

Славко замовк, намагаючись опанувати голос. Аби не схлипнути просто в слухавку.

— Лідко, — він перейшов на шепіт, — тут буде… меморіальна квартира… батькова. Повісять дошку на будинку… бронзову. Лідко… приїжджай.

Їй не хотілося вірити, що Славко збожеволів. Та й чого б це?

— Ма… я повернуся години за дві.

Мама відвела погляд:

— А я гадала… що ти посидиш із Пашком, доки я посплю.

Лідка часто задихала, переживаючи докір сумління.

— Ма… у Зарудних… ну не можу я. Скоро прийду, ти поспиш… Обіцяю тобі!

І побігла геть — скоріше, щоб не передумати.

Усю ніч їй снився один сон — вона прокидалася, безтямно усміхалась у темну стелю, переверталася на інший бік — і сон продовжувався знову. Це було неймовірно, такого ніколи не бувало раніше — але сон читався, як книга, стукотів годинник, на кухні засвічувалось і гасло жовте світло, по черзі прокидались і вавкали немовлята, а сон продовжувався — чітко з того місця, на якому його перепиняло чергове Лідчине пробудження.

Лідці снився депутат Зарудний. Андрій. Просто посеред парку стояло Лідчине ліжко, і Лідка вилежувалась у ньому, нітрохи не соромлячись перехожих. Андрій сидів поруч, на краєчку ковдри, тримав Лідку за руку й розповідав щось цікаве, важливе, та тільки його — от лихо! — зовсім не велося запам’ятати. Прокинувшись, Лідка не могла відтворити жодного слова, вона пам’ятала лише відчуття — радість і гордість від того, що Андрій настільки їй довіряє.

Потім він погладив її по голові. Вона сіла на ліжку, і він обійняв її, як тоді — в зоопарку. І вона заплакала водночас уві сні й наяву — розуміла, що він скоро піде, і дуже хотіла, щоб він лишався якомога довше.

Знову зававкало немовля. Ображеним басом — отже, це Яна, шестимісячна Лідчина племінниця, яка досі не вміє проспати підряд хоча б шість годин. На кухні засвітилось, у коридорі засвітилось, прочовгали Тимурові капці, ну коли ж це скінчиться…

Лідка підвелась. Підійшла до письмового столу і зсунула на куток книжки. Андрій дивився тепло й спокійно, як живий, от хіба що не примружив очі, коли в обличчя йому вдарив промінь від настільної лампи.

— Ти тут?

Вона вперше звернулася до нього на «ти». Він не образився.

Лідка замружилась і лягла щокою на прохолодне оргскло.

Ослінчик був складаний, неміцний і досить високий, Славко мусив балансувати; ставши на ослінчик, він неквапливо й ретельно протирав спеціальною ганчіркою меморіальну дошку — карбований профіль Андрія Ігоровича, букет прив’ялих бронзових гвоздик і напис про те, що в цьому будинку з такого по такий-то роки жив видатний науковець, політичний і громадський діяч А. І. Зарудний.

Лідка стояла поруч і чекала.

Нарешті Славко скінчив. Ганчірка зробилася рудою; барельєф, здавалося, не змінився — відблискували міддю права вилиця депутата Зарудного, вухо й пасмо волосся. Суворо темніли літери.

…За тиждень після появи тут дошки хтось облив її фарбою — вночі, потай, помстившись бозна за що бронзовому вже депутатові. Викликали міліцію; звісно, плюндрувальника не знайшли. Славко сам відмивав барельєф оліфою й ацетоном — зціпивши зуби так, що хрускіт стояв, здавалося, на все подвір’я. А Лідка тоді згадала Миколу Івановича з його пластмасовою коробочкою з-під аспірину й «пасьянсом» із неймовірних, зокрема й зовсім нерозумних версій.

До речі, Микола Іванович з’являвся кілька разів. Пив чай в оновленій вітальні; Клавдія Василівна пригощала його коньяком, що пережив апокаліпсис, і багатослівно, розволокло згадувала чоловіка. Лідка знала про це зі Славкових слів — сама вона не здибувалася з гладким цивільником від того самого дня, як у реєстратурі спеціальної історичної бібліотеки їй видали новенький, запаяний у пластик читацький квиток.

— Дмитро Олександрович дзвонив, — сказав Славко, незграбно зістрибуючи зі стільчика. — Восени буде конференція, присвячена батькові…

Ім’я депутата Дмитра Олександровича Верверова тепер гучало повсюди; уперше почувши це ім’я від Славка, Лідка з подивом пригадала, що давно ще, перед апокаліпсисом, читала про цю людину на сторінках «Парламентського вісника» і запам’ятала його завдяки гучному, трохи смішному прізвищу.

Дмитро Олександрович і був тією людиною, якій Зарудні завдячували і квартирою, і меморіальною дошкою, і ще багато чим. Це його зусиллями ім’я Андрія Зарудного видобули з-під уламків минулого апокаліпсису, видобули й підняли на щит. Це завдяки йому було видано три томи заруднівських наукових праць — і це на початку циклу, коли видавництва друкують переважно аптечні сигнатурки! Це завдяки йому Славко позбувся нарешті депресії й готується в універ — і вступить, без жодних сумнівів, міг би й не засиджуватися над книжками…

— Чуєш, Лідко? Восени конференція…

Вона струснула головою:

— Ага. Чудово.

Бронзовий Андрій Ігорович дивився повз них — кудись удалечінь, у глиб подвір’я, де рябіли численні візочки, такі вже звичні, що Лідка майже перестала їх помічати.

— У мене до тебе справа, — сказав Славко, дивлячись в асфальт. Від звуку його голосу Лідка скинулася:

— Що сталось?

— Зажди, — Славко сіпнув плечима, ніби від холоду. — Я занесу ослін і спущусь.

— Невже така справа, що в хаті розмовляти не можна? — Лідка посміхнулась.

— Зачекай, кажу…

— Та я в туалет хочу зайти, — сказала Лідка. — Можна?

Останнім часом вона всіма способами виховувала в собі безцеремонність.

Клавдія Василівна була вдома. Дивлячись на розповнілу жінку в домашньому халаті, Лідка звично відзначала і ранню огрядність, і сивину, і передчасні глибокі зморшки. Був би живий Андрій Ігорович, подивився б на «ромашку свою наймилішу»! Невже так важко тримати себе в руках?!

Був би живий Андрій Ігорович…

Лідка увійшла у ванну. Ретельно намилюючи руки, подивилася на себе в дзеркало. Тоненька, навіть худа, темноволоса й білошкіра дівчина з гострим блиском у гарних, трохи запалених від недосипання очах. Віддалік нагадує ту роззяву, що колись блукала з Андрієм Ігоровичем у спорожнілому зоопарку…

Лідка зітхнула. Закрутила кран, вийшла з ванної; на кухні Славко півголосом лаявся з матір’ю, вчувши Лідчині кроки, вискочив їй назустріч:

— Лідо, спускайся, я зараз прийду. Зажди…

І тут проблеми, подумала Лідка.

Біля під’їзду на клумбі розташувались блакитні квіти зі слабким запахом. Чекаючи, Лідка вряди-годи підходила до них, щоб понюхати, і щоразу так енергійно втягувала повітря, що тоненькі пелюстки залазили їй у ніздрі.

Славко вийшов хвилин через десять:

— Ходім…

Мовчки вони пройшли в глиб подвір’я — тут виявилася дірка в паркані. Славко незворушно протиснувся між пруттям і Лідку змусив пролізти; вони минули ще одне подвір’я й опинилися на старому дитячому майданчику. Колись тут бавився, мабуть, і сам Зарудний-молодший, у всякому разі, він точно знав, куди привести Лідку — дерев’яний павільйон був достатньо відкритим, щоб не правити за нужник, і досить відлюдним, щоб у ньому можна було розмовляти далі від мам на прогулянці.

Славко витяг із кишені складену вчетверо газету. Розстелив на низенькій лавці, всадовив Лідку, сам присів навпроти.

— Отже, так… у мене народилася дитина.

Лідка прислухалася до себе. Нічого, крім чемного подиву.

— Справді? — спитала вона, бо Славко чекав від неї реакції.

— Так! — повідомив він із якимось викликом. — І, можливо, буде ще.

— Скільки? — спитала Лідка, ніби мова йшла про квитки в кіно.

Славко набурмосився:

— Двоє! Ну то й що?!

— Близнята? — спитала Лідка доброзичливо. — Двійня?

— Від різних матерів, — повідомив Славко крізь зуби.

Лідка здивувалася по-справжньому. Славко дивився, не відводячи погляду.

— Славо… чого ти чекаєш?

Він скинувся:

— А тобі байдуже? Так?! Фригіда ти, я давно знав…

Лідка мовчала. Вона не була впевнена, що точно розуміє значення слова «фригіда». Звучить паскудно, та чи варто ображатись?

Славко також замовк. Біля самісінького входу в павільйончик купався в поросі горобець.

Учора в неї була розмова з мамою. Тобто натяки, недомовки, мимохідь кинуті слова були й раніше — але саме вчора сталася справжня, цупка, як картон, розмова.

«Тобі час думати про дитину», — сказала мама, переконавшись, що натяки на Лідку не діють. Лідка спробувала промовчати, але мама того дня нарешті виспалась, добре відпочила й була налаштована рішуче. «Тобі час думати про дитину, хоч би про одну. Ти сама ще крихітка, я все розумію, Лідо, але цикл не чекатиме… Ти ж пам’ятаєш, як незручно бути останньою, наймолодшою, не треба ризикувати, прошу тебе…»

— А як ти збираєшся одружитись відразу з двома? — спитала Лідка обережно.

— Дурепа, — сказав він без ніякого виразу.

Лідка зітхнула:

— Гаразд, дурепа… Мені ж начхати на тебе, Славо. І завжди було начхати. Твій батько — оце людина була. А ти… в хокей граєш добре. В настільний. І буваєш схожим на Андрія Ігоровича… коли мовчиш.

Славко сплів пальці. Стиснув так, що суглоби побіліли; подивився на Лідку, ніби вперше її побачив.

Лідка усміхнулась:

— Так. Ну то й що?

Славко ковтнув слину. Смикнулась худа шия. Лідка чекала, що він устане й піде геть, — але хвилини спливали, Славко сидів. Від вогких дощок павільйону пахло грибами-поганками.

— У Квітневому парку, біля набережної, — сказав Славко глухо, — там, де пам’ятник героям-підводникам… там така тусовка. Збираються дівчата, яким заміж не хочеться, а дитину завести треба, бо цикл… Вони навмисне там збираються, розумієш? І хлопці туди приходять… яким… коротше, одружуватись не хочеться. Я туди пішов… бо я до тебе навіть заговорити боявся! Навіть… — він махнув рукою, і в цьому жесті проступило стільки відчаю, що Лідка мимоволі замислилась. Та негарна історія в музеї, що сталася ціле життя тому, — та історія не могла минутися Славкові безслідно. Це вона, Лідка, не озираючись повірила Андрієві Ігоровичу й викинула все це з пам’яті. А Славко… напевно, у хлопчиків якісь інші механізми вмикаються, для Лідки незбагненні. Він-бо, з усього видно, того випадку не забув.

— Коротше кажучи, — Славко втягнув голову в плечі, — знайшов я там дівчат, подружок… В однієї кімната в комуналці. І тепер одна народила… друга збирається… і третя можливо. Ось так. І добре, що тебе це нітрохи не турбує, — отже, нема проблеми…

— А потім? — спитала Лідка тихо.

— А потім кожна з них зустріне свого чарівного принца, — Славко примружив очі, — і вийде за нього заміж! А дитина вже буде, тож із вибором принцової кандидатури можна не квапитись. А то буває — принцеса прочекає весь дітородний цикл, а як дочекається — час минув, сиди бездітною до сорока років… А яка ж дурепа в сорок років уперше народжує?!

Лідка прикусила губу.

«Ти розумієш, що пропустити момент зараз — лишитися майже напевне бездітною? На все життя? Бо перша дитина в тридцять сім років — це ризик, Лідо, особливо якщо взяти до уваги, що робиться в лікарнях у перші роки після апокаліпсису…» — «Але я хочу вступити до універу», — сказала Лідка, хоч коли говорила, вже знала, що робить помилку. Мама насупилась, на блідих щоках виступили червоні плями: «Ти просто потураєш своєму егоїзму! Вступити куди завгодно ти зможеш і за кілька років, а от народити за кілька років ти вже не народиш, бо дітородному періоду начхати на твої амбіції… Невже ми з батьком примудрилися зростити таку безвідповідальну, інфантильну, егоїстичну особу?»

Лідка отетеріла від такого шквалу звинувачень, а мама, бачачи її збентеженість, змінила тактику: «Ти бачила, на що перетворюються жінки, які проґавили час? Невже ти хочеш зробитися такою самою сварливою, лютою на весь світ синьою панчохою? Невже тобі самій не хочеться… щоби поруч був надійний, сильний чоловік? Аби на руках у тебе була рідна, маленька, тепла істота? Невже, га?»

Тоді Лідка ледве стрималась, щоб не заплакати.

Надійний, сильний, безмежно коханий чоловік дивився з-під оргскла на Лідчиному робочому столі. І сни діймали — Лідка все тісніше обіймала подушку, їй снилися чужі теплі руки, що пробиралися під нічну сорочку. А вдень вона йшла в бібліотеку, звично висувала з гнізда спершу довгу скриньку з літерами «За», а потім бралася за решту скриньок у каталозі, перебирала картонні картки, звіряючись із довгим переліком посилань, — і подумки дякувала ліцейським шерепам за силоміць прищеплені навички роботи з джерелами. Серед відвідувачів бібліотеки вона була чи не єдиною молодою жінкою. І мама вважала, що всі її нікому не потрібні, самодіяльні дослідження не варті жодного писку новонародженого, червоного й дурного, але такого цінного немовляти…

— А що таке «фригіда»? — спитала вона, дивлячись на горобця, що порпався в поросі.

— Це… — Славко раптом почервонів, миттєво, ніби прокололи міх із червоним вином. — Це я так сказав. Від злості.

— Від злості, — луною відгукнулася Лідка, а горобців тепер було вже троє. — А з матір’ю в тебе з якого приводу… сварка?

Славко почервонів іще дужче, хоча це, здавалося, було вже неможливим:

— А тобі яке діло? Ну, не знає вона… вона мені голову гризе, щоб одружився. Щоб дитина вавкала в домі, а не…

Він затнувся.

Лідка всміхнулась. Сказала із задоволенням, ніби перекочуючи в роті шоколадну цукерку:

— Знаєш… мені б твої проблеми, Зарудний.

Славко недовірливо підвів очі:

— Що?

— Нічого, — вона зітхнула. — Я от уже тиждень не можу замовити одну книжку. «Історія Воріт», том другий. Твій батько на неї посилається разів десять. Колектор на профілактиці, видачу книжок призупинено. А мені терміново треба. Оце проблема, Славо. Не рівня твоїм вагітним солоденьким дівчаткам, трахам-бабахам та іншим пристрастям.

Славко роззявив рота. Отямився — і квапливо закрив.

— Це… ТИ?

— Ось що, Зарудний, — вона жорстко подивилася йому в очі. — За-руд-ний… Гарне прізвище. Так от, я вирішила не народжувати дітей, Славо. У мене є важливіша справа.

Славко дивився. Круглі його очі були тепер не стільки здивованими, скільки наляканими — ніби дванадцятирічний приятель щойно зізнався йому, що збирається підкласти пістони під учительський стіл.

— Так, Зарудний, є така справа. Справа, за яку помер твій батько… і ти мені допоможеш, Славо. Я вийду за тебе заміж.

Він нервово проковтнув слину.

— Тобі ж однаково доведеться одружитися, так? Не з дівчинкою ж солоденькою, правильно? Ну то одружися зі мною. Я хочу вступити до універу. Якщо я буду твоєю дружиною — мене візьмуть.

Славко по-дитячому кліпнув очима. І сказав несподівано тихо й жалібно:

— Усім від мене щось треба. Їм — діти. Тобі — прізвище…

Вона криво всміхнулась:

— НІЧОГО тобі не станеться. Житимеш, як жив. Знайся зі своїми дівчатами, мені що до ТОГО. Дітей мені не треба. Це джентльменська угода, а не шлюбний союз, потім, якщо захочеш, розлучимось, зрозумів?

І вона по-материнськи цьомкнула його в лоб.

Добре, що помада з її губ давно вже стерлась.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

«…Так зване Дзеркало Воріт розташоване чітко між стулками, під незначним кутом — для наочності Ворота можна уявити у вигляді недбало засклених дверей, тільки на місці скла міститься осердя Воріт, об’єкт, який у різний час мав назву „порталу“, „переносу“, „зрізу“, „поглинача“ і т. д. По суті справи, Дзеркало Воріт справді являє собою зріз реальностей, причому зворотний його бік практично не вивчений до сьогодні! Короткочасне перебування всередині Воріт вкидає людський організм у певну подобу анабіозу — слабшає рухова активність, різко падає частота серцевих скорочень, артеріальний тиск, притлумлюються пам’ять, зір, слух… Усі ми, хто хоч раз побував за Воротами, захоплюємося мужністю вчених, які примудрилися в цих умовах проводити експерименти на собі; щодо цього автор рекомендує ознайомитися з такою літературою: О. Ґлостер, „Біологія людини по той бік Воріт“; Е. Фейґельсон, „Деякі аспекти біофізичних процесів в умовах т. зв. розрідженої реальності“… і т. д.

…Ворота сейсмостійкі, здатні витримати значні механічні навантаження — проте існують, як видно, чинники, що виводять із ладу механізм Дзеркала. Не можна переоцінити значення так званих артефактних Воріт, тобто Воріт, які з певних причин перестали виконувати свою функцію. (Див. Тернов Ю., „Артефактні Ворота“.) Ворота з пошкодженим Дзеркалом схожі на порожню оболонку — кам’яний портал продовжує стояти й під час і після апокаліпсису, однак це не більш ніж архітектурна споруда, не здатна виконувати функцію ПЕРЕХОДУ, яка, однак, дозволяє науковцям у спокійних умовах проводити свої вимірювання. На жаль для дослідників (і на щастя для людства), такі випадки надзвичайно рідкісні — це відомі Критські та Камчатські Ворота, трохи менш відомі Ванкуверські, ще три-чотири загальновідомих і близько десятка засекречених об’єктів. І це за всю історію апокаліпсисів!..»

(Андрій Зарудний. «Вступ до історії катаклізмів» II Зібр. тв. — Т.2.— С. 10–13)

* * *

Над пісочницею здіймалася волога світло-бежева купа піску. Малюків було з десятеро — в різнокольорових куртках і комбінезончиках, здебільшого ненових, ушитих і відкорегованих англійськими шпильками, дбайливо збережених матусями для слушного випадку. Малюки вгризались у піщану купу з різних боків, на кшталт мініатюрних екскаваторів; совочки й пасочки переходили з рук у руки, і час від часу то один, то інший карапуз здіймав галас через втрачену іграшку.

Майже всі вони вже вміли ходити — хто більш, хто менш певно. Їхні братики-сестрички дрімали в маминих животах, чекаючи свого часу; мами, більш-менш пузаті, сиділи навколо пісочниці з плетивом, дамськими романами в яскравих обкладинках і нескінченними специфічними розмовами.

— …Чорнослив. Моя три дні не могла покакати, слива подіяла за півгодини…

— …Загострений шматочок мила. І хай посидить на горщику довше…

— …Якомога більше фруктів. Але тепер така дорожнеча…

— …Кальцій вживай! Я, коли Ромку носила, майже зовсім без волосся лишилась…

Лідка сухо привіталась. Її, як завжди, провели поглядами; вона, як завжди, не звернула уваги.

Андрій Ігорович Зарудний дивився, за звичаєм, удалечінь. На мідну гвоздику зронила білувату краплю неохайна пташка; Лідка скривилась.

Нікого не було вдома. Вона відчинила двері своїм ключем, зняла туфлі, в капцях прочовгала на кухню, де на недбало витертому столі побачила записку: «Телефонував М. І. Передзвони йому додому».

Почерк був Славків.

Лідка постояла замислившись, ворушачи пальцями ніг у барвистих велюрових капцях. Потім пішла у ванну, взяла з господарської шафки спеціальну щітку на довгій ручці і спустилась на подвір’я — ліквідувати пташине неподобство.

М. І. справді телефонував час від часу. М. І. приходив і в гості, М. І. багато хорошого зробив за цей рік — і для Славка, і особисто для Лідки; однак вона так і не змогла звикнути до гладкого цивільника. Вона не могла позбутися думки, що він знає справжніх убивць Андрія — і мовчить.

І тішить своє сумління подачками заруднівським родичам.

Ставши навшпиньки, Лідка зчистила з бронзи свіжий послід. Біля самого під’їзду сидів на велосипедику гладкий хлопчик у синьому комбінезоні — ноги дитяти вже дотягувалися до педалей, але що з ними робити, дитя не здогадувалось, і даремно його матуся крутилася навколо з інструкціями. Угледівши Лідку, малий роззявив рота; Лідка відвернулась.

Удома вона ретельно вимила щітку — і лише тоді, насухо витерши руки, сіла за телефон.

— Доброго дня, Миколо Івановичу. Це говорить Ліда Зарудна.

Невдавана радість на тому кінці дроту.

— Лідонько, давно ми не бачились… Я сьогодні розмовляв зі Славою. Знаю про ваші успіхи, багато про вас чув… Здається, Слава трохи образився, що я просив тебе передзвонити. Може, він ревнує?

Лідка скривилась, як кривилася зовсім недавно на вигляд пташиного лайна. Усі компоненти дурнуватого жарту були на місці, але Лідка знала, що Микола Іванович добре здогадується про їхні зі Славком справжні стосунки, а отже, «жарт» мав і другий, і третій смисл.

— Рада вас чути, — збрехала вона.

Гладкий цивільник чудово вловлював підтексти.

— Так, розумію, розумію, здогадуюсь… Однак, Лідо, в мене є шанс змінити ваше до мене ставлення.

На «ви» він переходив лише в особливих випадках.

— Справді? — спитала вона за інерцією.

— За півгодини біля станції «Лісова», — сказав Микола Іванович уже іншим, майже офіційним голосом. — Червоне авто з дипломатичним номером. Річ важлива й нагальна. Добре б узяти з собою вашого Славу..

— Його немає вдома, — сказала Лідка, добряче здивована таким ходом подій.

— Тоді приїжджай сама.

Короткі гудки.

— …Мова йде про наукову перш за все експедицію. Об’єкт незайманий — його закрили відразу ж після апокаліпсису. Сейсмічна активність у тому районі перевищувала всі розумні норми, — кажучи «розумні», смаглявий чоловік посміхнувся. — Обєкт, який цікавить вас… і нас, звичайно… об’єкт, який цікавить усіх нас, знаходиться на ділянці суходолу, яка тепер занурена на глибину шести метрів… Верхній край об’єкта стирчить над водою й руйнується хвилями. Повільніше, ніж просто цегляна мурівка, однак руйнується.

Смаглявий замовк. Хлюпнув собі газованої води, хвацько вихилив склянку, капаючи на підготований текст доповіді; люди в маленькій залі не перезирались і не перемовлялись, як це зазвичай буває на засіданнях. Як видно, вони давно вже знали привезену смаглявим новину — його повідомлення було значною мірою формальністю.

Декого Лідка знала з університету — один декан, двоє професорів, один непримітний чоловік у цивільному. Дехто навіть упізнав її — доброзичливо кивнув, приховуючи подив: хіба тут місце студенткам, хай навіть успішним?

Спершу вона ніяк не могла подолати відчуття чужого, стороннього, незручного середовища. Але потім, дібравши, про який «об’єкт» іде мова, відразу забула про все, перестала нишком роздивлятись обличчя, дивилася лише на трибуну — та ще зрідка на Миколу Івановича.

Смаглявий говорив крізь зуби, майже без акценту. Маленька країна, казав він, не володіє ресурсами для ведення цієї програми; маленька країна заклопотана лише виживанням власних дітей. Проте артефакт, що утворився на території маленької країни і приніс стільки горя, є, правду кажучи, науковим скарбом, а за кожен скарб треба платити. Так, казав смаглявий, маленька країна знайшла покупця й домовилася про ціну. Експедиції буде надано усіляку підтримку. А вже наука, що пишається іменами Тернова й Зарудного, зуміє гідно використати… і так далі.

Лідка потяглася до вуха Миколи Івановича, що сидів поруч:

— А що… склад експедиції вже сформували?

Гладкий цивільник усміхнувся.

На трибуну піднявся незнайомий Лідці, з сірим обличчям і в такому самому сірому костюмі чоловік із охайною підшивкою різнокольорових, переважно жовтогарячих паперів. Дикція у нього була кепська; Лідка прислухалась.

— …людей молодих, готових до важкої, можливо, небезпечної роботи… які мають допуск відповідного рівня. Зухвалих, закоханих у науку, так, саме так, саме такими красивими словами… Допоміжний, технічний склад — п’ятеро людей. Науковий склад — п’ятеро людей… Персонали будуть затверджені окремо. Цього тижня відкривається фінансування. Програма розрахована на півроку, однак можливі корективи. Наступна нарада завтра, у цей самий час. Дякую, — це смаглявому, — усі вільні…

Микола Іванович кивнув Лідці:

— Ходім…

Провів її крізь натовп замислених людей, серед яких жоден не нехтував костюмом і краваткою, і з утаємниченим виглядом потягнув далі, уздовж коридору, помпезного, з дверима без табличок. Підштовхнув в одні з цих сліпих дверей, у вузькій, як пенал, приймальні виявилася секретарка — пані років шістдесяти, а за її спиною — повний народу кабінет, однакові костюми і краватки, і серед них той самий сіролиций, і тільки відсвіт оранжевої течки надавав його щокам теплого здорового відтінку.

— Костю, — сказав Микола Іванович.

Сіролиций кивнув:

— Зараз…

Кільце костюмів і краваток навколо нього хоч неохоче, але рідшало. Нарешті останніх співрозмовників вигнали в компанію секретарки, і Микола Іванович причинив за ними двері.

— Костю… Це невістка Андрійка Зарудного. Лідо, це Костянтин Гнатович.

Лідка кивнула, ніби ім’я сіролицього про щось їй говорило.

— Заради науки жінка… людина відмовилася мати дітей, — стиха сказав Микола Іванович, і Лідка здивувалась, бо формулювати проблему таким чином ніколи не спадало їй на думку. — Людина присвятила себе проблемам, які не встиг розв’язати свого часу Зарудний… Разом зі Славою, Ярославом Андрійовичем Зарудним, своїм чоловіком. Спадкоємність. Красиво, чи не так?

Сіролиций подивився Лідці в обличчя. Майже забуте відчуття — очі-свердла, ніби на допиті. Хай йому грець, та який стосунок він має до науки?!

— Пригадую, — сказав сіролиций Костя. — Дівчинка, здається, була першою, хто виявив… хто знайшов тоді Андрія.

Лідка ковтнула слину.

— Не нагадуй, — сказав Микола Іванович тоном стурбованого батька.

— Отже, ви вийшли заміж за Славка? І у вас досі немає…

Лідка підняла підборіддя:

— Я не вважаю за потрібне обговорювати цю тему.

— Це добре, — зробив несподіваний висновок Костя, не зводячи погляду з її обличчя, — ви вільні, мобільні, нічим не обтяжені… До речі, це ви тоді працювали з архівами Зарудного… старими, особистими архівами?

— Так, ну то й що? — спитала Лідка на тон нижче.

Сіролиций Костя кивнув:

— Так, розумію… так, Миколо, ти маєш рацію. Людина молода, рішуча… певною мірою втаємничена. Фахівець… майбутній фахівець. І спадкоємність. Спадкоємність… Красиво.

Лідка мовчала.

— Лідо, — обережно сказав Микола Іванович, — ти вже зрозуміла, що Костянтин Гнатович формує склад експедиції?

Якийсь час вона стояла, безглуздо дивлячись на жовтогарячі теки.

Потім усміхнулась так широко і щасливо, що вуха, здавалося, ось з’їдуться на потилиці.

Посварилися вони напередодні від’їзду. Лідка була схвильована, Клавдія Василівна, схоже, була засмучена й рано пішла спати. Ледве за матір’ю зачинилися двері, Славко підсів до Лідки на диван і сказав, ховаючи погляд:

— Лідо… недобре. Завтра їхати… Ну, ти жінка мені чи не жінка?!

Лідчині думки зайняті були зовсім іншим, а тому вона не відразу зрозуміла значення Славкової претензії. А зрозумівши, щиро здивувалась:

— Тобі що, не вистачає дівчат із Квітневого парку?

Він відсахнувся.

Він подивився так, ніби вона його вдарила. ТАК, що їй видалося доцільним виправдатися:

— Ну що ти, Славо, ми ж домовлялись… Джентльменська угода…

Славко підвівся і вийшов.

Невідомо, чим справа кінчилася б в умовах нормального, звичного плину життя. Але на ранок призначався від’їзд, а Славко був внутрішньо дисциплінованим і значно менше готовим до демаршів, ніж, наприклад, Лідка. А тому вранці подружжя, ніби нічого й не сталося, попрощалось із родичами і сіло в автобус — Лідка біля вікна і Славко біля вікна, за її спиною. Поля, лісосмуги, часом річечки, часом — згладжені невисокі пагорби…

До місця дісталися за добу.

Стояв туман. На контрольно-пропускному пункті всіх вигнали з автобуса і довго тримали на вітрі — доки вивчалися папери, звірялися пропуски на людей, машини й апаратуру. Солдати були Лідчиного покоління, всі смагляві й чорноокі, офіцери — на покоління старші, і серед них був один рудий, що розмовляв із несподівано сильним акцентом.

— Зарудний? — спитав він у Славка. — Родич?

— Син, — сказав Славко, але, як видно, безсонна ніч і похмурий настрій зітерли звичну гордість при вимові цього слова.

— О-о-о, — сказав офіцер із повагою. — Дуже.

Славко байдуже кивнув.

— Зарудна? — спитав офіцер у Лідки. — Дочка?

— Невістка, — сказала Лідка, щулячись від вогкого холоду.

— Наречена? — не зрозумів офіцер і подивився на Славка.

— Дружина, — сказав Славко з кривою посмішкою. Офіцер так нічого й не зрозумів.

Селище називалося Рассморт. Колись тут проживало майже дві тисячі мешканців, що промишляли морем; туристи, які влітку вкривали узбережжя, ніби живий килим, у Рассморті не приживались. Перебої з водою й електрикою, жодного пристойного готелю, злиденний кемпінг на березі, романтика для байдужих до комфорту і кого не засмучує, коли за клозет правлять зарості колючих кущів.

Під час апокаліпсису в Рассморті не було жодного туриста. Не сезон; дві тисячі місцевих мешканців звично тікали від берега, остерігаючись нашестя глеф, яких справді багато було в цих водах. Люди не стали чекати рекомендацій ЦО й на велосипедах майнули в бік найближчого райцентру — саме там демографічна карта темнішала, позначаючи більшу густоту населення, саме там слід було чекати на появу Воріт.

На півдорозі втікачів наздогнало радіозведення. Ворота відчинились, як гадалось, попереду біля райцентру, але й у Рассморті відчинились невеликі, на самому краєчку моря, Ворота.

(На той час, подумала Лідка, криво посміхнувшись, Ворота стояли відчиненими щонайменше півгодини.)

І тут мешканці Рассморта розділились. Частина їх визнала за краще продовжувати шлях, частина вирішила повернутися, зваживши, що таким чином збільшує свої шанси на спокійну евакуацію.

…Заплющивши очі, Лідка уявляла цю велетенську велоколону. Порипування старих сідел, важке дихання під час підйому на гору, шарудіння шин і свист вітру на спусках; їхали, напевно, мовчки, краєм ока намагаючись утримати в оці батька й сестру, дружину, сина…

Над Рассмортом висів вертоліт ЦО. Чергами відганяв глеф, доки люди проходили вулицями покинутого селища, яке було вже спотворене першими підземними поштовхами. Кидали велосипеди, й колеса довго ще крутились у повітрі, люди ішли у Ворота, а колеса крутились, мерехтіли спиці…

Пілот гелікоптера був одного з Лідкою покоління. Це був перший його апокаліпсис; кажуть, хлопець тримався мужньо. Простежив за відходом рассмортців, доповів на базу, отримав наказ повертатись…

Після цього зв’язок із вертольотом перервався. Значно пізніше, після апокаліпсису, серед руїн Рассморта знайшли рештки гелікоптера.

Землетрус не пожалів берега на багато кілометрів, але Рассморту дісталося найдужче. Дві колосальні хвилі, одна за одною, ніби язиком злизали половину селища; земля тріскалась, як шкірочка пригорілого пирога, і в тріщини входило море. Не дивно, що гелікоптер не втримався над цим пеклом — хоча конкретна причина его загибелі так і лишилася нез’ясованою.

На мешканців, які повернулися після апокаліпсису, чекала страхітлива картина майже цілковитої руїни; на жаль, повернулися не всі.

Комісія ЦО прибула вже в перші тижні нового циклу, одночасно з інспекторами громадського страхування. Реєстрація тих, хто вижив, підтвердила, що всі вони евакуювалися через великі Ворота райцентру.

Із тих, хто повернув тоді на півдорозі, не було серед живих НІКОГО. Хоча на регіональній базі ЦО збереглися доповіді про те, що близько восьмисот рассмортців майже без утрат увійшли в малі Ворота на краю берега!

Комусь із комісії спало на думку оглянути спотворений землетрусом берег.

Ворота знайшлись одразу. Верхівка кам’яного порталу ледве підносилась над водою, його легко було переплутати з уламком скелі. Ворота стояли — звісно, спорожнілі, без Дзеркала. Ворота, що прийняли замалим не вісім сотень чоловік. І не відпустили їх назад.

Шок був страхітливий. У членів комісії спрацювала рефлекторна захисна реакція — все засекретити. Залишки населення були евакуйовані з Рассморта під приводом (і вельми правдоподібним) «фатальних руйнувань, несумісних із подальшою експлуатацією населеного пункту». Десь там, за багато кілометрів від малої батьківщини, ці щасливчики одержали нове житло (в бараках) і страхові виплати (залежно від статусу). Руїни Рассморта були закриті для доступу, на двох під’їзних дорогах поставили по КПП, у самому селищі час від часу з’являлися патрулі та похитувався на хвилях старий сторожовий катер.

Офіційна версія того, що сталось, була такою: люди, які прямували до рассмортських Воріт, не дісталися до них і загинули під час землетрусу. Їхні імена було внесено до жалобного списку п’ятдесят третього апокаліпсису; це була колосальна втрата, але — «Кожен новий цикл — це нове життя». Ось і все.

Лідка стояла на місці, де колись була центральна площа некрасивого й небагатого, але живого й багатолюдного селища. Стояла, горнучись у вітрівку; за спиною газував автобус. Хлопець у військовій формі на пальцях показував водієві, як зручніше проїхати в провулок і не зачепитися бортом за навислу бетонну балку.

Інші члени експедиції стояли поруч, інстинктивно збившись у тісну групу.

Петро Олегович, формальний керівник, археолог. Віталій Олексійович, реальний керівник, цивільник, про людське око прикривається кандидатською дисертацією з кризової біології. Худорлявий чоловік на ім’я Саша, ні рід занять, ні функцію якого Лідці досі не вдалося з’ясувати. Валя, інтендант. Сергій, технік і змінний водій. Іще водій вантажівки, здається Валера, хто його, до речі, підміняв у дорозі?.. Іще вони зі Славком, лаборанти. (Дорогою Валя відверто сказала, що двох лаборантів буде забагато і що Лідку вона мобілізує «для технічних потреб», тобто «на камбуз»… Утім, раз на день їм обіцяли підганяти польову кухню.)

Автобус нарешті втиснувся між балкою й руїнами жовтої цегляної стіни. Військовий здивовано потер руки, полапав по кишенях, дістав цигарку, підійшов до Славка по вогник. Славко розвів руками.

— На, — курець Валя клацнула запальничкою.

Військовий прикурив. Був він чи то сержантом, чи то єфрейтором, у відзнаках тутешньої армії Лідка не дуже зналась.

— Що дивитиметесь? — він усміхнувся, від нього пахло давно не митим солдатом, але усмішка була симпатична й очі — блискучі, лукаві.

— Тобто? — спитала Валя.

Сержант-єфрейтор покрутив у повітрі цигаркою, добираючи відповідне слово:

— Цей… досліджувати?

— Море, — сказав цивільник Віталій, що підійшов нечутно. — Дальфінів.

— О-о-о, — сержант-єфрейтор закивав. — Дальфіни… погано. Досліджувати. Це добре.

Базу розмістили на околиці колишнього селища, в єдиній відновленій будівлі — раніше тут була продовольча крамниця. Поселятися в руїнах не схотіли з міркувань безпеки й частково через забобони. Розставили намети.

Намет подружжя Зарудних привезло свій, туристичний, вилинялий і пошарпаний, бувалий у бувальцях. Славко стверджував, що в цьому наметі його батьки провели разом не один сезон; брезентовий будиночок був частиною пам’яті про Андрія Ігоровича, однак Лідці неприємна була думка про те, що кожну ніч доведеться проводити поруч із законним чоловіком.

Першу ніч обоє майже не спали; Славко лежав, демонстративно повернувшись до дружини спиною, і вдавав непохитний спокій — його зраджувало лише дихання. А Лідка дивилася в темряву над собою, туди, де заступав зірки невидимий брезент, і не могла позбутися думки, що молоді Андрій і Клавдія Зарудні саме тут, у цьому наметі, зачали свого єдиного сина.

У напівсні приходив Андрій Ігорович, голий, загорнутий у яскравий пляжний рушник. Докірливо усміхався: «Ну що ж ти?» Приходила Клавдія Василівна, зухвало гладка, в старомодному мішкуватому купальнику, демонстративно натиралася рідиною для засмаги, усміхалася фарбованими губами: «Мій чоловік — назавжди мій. А ти народжувати мусиш, народжувати, ти пустоцвітка, безплідне нутро, бач, що надумала — діти її обтяжують…»

Лідка прокидалася стогнучи. Славко вдавав, що нічого не чує; в наметі було парко, вологі брезентові стіни провисали під вагою роси.

На світанку Славко вибрався зі спальника й пішов геть — чи то блукати, чи то купатись, чи то розшукувати серед поснулих інтендантку Валю і скаржитись на холодність дружини. Коли він пішов, стало легше; Лідка відхилила завісу, впускаючи в намет свіже прохолодне повітря, повернулася на бік і солодко проспала кілька годин — доки не почався загальний підйом.

…Прісну воду доводилося качати з єдиної свердловини. Колонка була стародавня, з коротким тугим важелем. Інтендантка Валя вирішила, що питання про Лідчину профорієнтацію вже з’ясовано: «Так, чай постав відразу на двох примусах, до обіду Серьога пічку складе, сніданок — сухою пайкою, а от обід для трударів ми видамо повноцінний…»

Лідка не сперечалась. Просто підійшла до цивільника Віталія і попросила підтвердити: чи правда, що її участь в експедиції зумовлена перш за все інтересами університету? І зовсім не до речі пригадала цивільника Миколу Івановича. Вона й Зарудного хотіла пригадати — та в цьому вже не було потреби, бо Віталій закивав і негайно пояснив шановній Валентині, що Лідія Зарудна — науковий працівник і залучати її до допоміжної роботи можна лише за її згодою…

Валя здивувалась. Валя спохмурніла; Валя, ймовірно, зробила щодо Лідки якісь неприємні, далекосяжні висновки, в усякому разі, погляд її свідчив багато про що.

Лідка вдала, що не помічає цього погляду.

Після сніданку зібралися на першу планерку. Худорлявий Саша виявився професійним водолазом та інструктором із підводного плавання. Лідка чомусь підозрювала, що це не єдина Сашкова професія.

І Віталій, і Петро Олегович мали, виявляється, певний досвід занурення з аквалангом. Цілу годину було витрачено на інструктаж із техніки безпеки — на початку циклу дальфіни рідко нападають на людей, навпаки, можуть виявляти приязнь і зацікавлення, однак Саша категорично наполягав, щоб за найменшої підозри щодо наближення «цих тварюк» аквалангіст одержував сигнал до евакуації.

Склали план роботи на найближчі дні. Підписались по черзі на неприємного вигляду паперах («Прослухав… Попереджений… Обізнаний…»). Іще раз розподілили давно розподілені функції. Лідка одержала в своє користування «лабораторію» — колишню, певно, комору, кімнатку з цементною підлогою та столом із дощок, зі страшним чорним кабелем на підлозі (електростанцію привезли з собою, на вигляд вона була як огидна вантажівка з величезними опуками, з тюремними решітками на фарах).

Лідка чудово розуміла, що лабораторної роботи на двох не вистачить. Микола Іванович був, мабуть, єдиним начальником, який правильно розумів Лідчину мотивацію. Решта щиро вважали, що дружину Зарудного-молодшого взяли в експедицію для того, щоб не сумував Ярослав Андрійович. І для того, щоб позасмагати на скелях. І для того, звісно, щоб допомогти Валі по господарству…

Лідка похмуро всміхнулась. Славко не знав, до чого ця посмішка, але скривився, як від кислого.

Удвох вони розібрали контейнер. Щохвилини звіряючись із «супровідником», установили прилади, все перевірили й підімкнули; сьогодні ввечері Петро Олегович запише у себе в щоденнику: «Перший день експедиції. Готовність до роботи. Трохи ускладнює ситуацію початок шторму близько трьох балів… Прогноз погоди — загалом сприятливий».

На задньому подвір’ї колишньої крамниці лежали під накриттям велосипеди. Близько десяти. З пробитими покришками, в плямах облізлої емалі, різною мірою іржаві.

— Ого, — сказав Славко, крутонувши колесо. — Можна, в принципі, полагодити кілька… зручно було б.

— Ні, — сказав технік Сергій. — Я дивився вже, нічого тут не вийде, сміття, брухт.

Лідка стояла поруч і все чула.

Господарі цих велосипедів пішли у Ворота й не повернулись. Можливо, вони досі живі — ТАМ, у місці, про яке в неї самої лишилися тільки уривчасті, моторошні спогади. Там, де немає часу і серце б’ється так, що від удару до удару встигаєш повірити, ніби давно помер…

А їхні велосипеди пережили мригу. І ось уже кілька років іржавіють на березі, а діловитому Славкові навіть на думку не спадає, що без дозволу брати чужу річ — негарно…

Вона струснула головою. Маячня, звісно, мешканцям Рассморта велосипеди давно не потрібні. А Славка вона ладна звинуватити в будь-яких гріхах — за його нічне сопіння, за його важкі погляди, за те, що він син Андрія Ігоровича.

Після обіду над руїнами селища пройшовся армійський вертоліт. Повисів, оглушуючи гуркотом, розвернувся й забрався в бік райцентру. Лідці згадався той хлопець, майже її одноліток, який до останнього прикривав рассмортців від нашестя з моря. Приїжджим показували залишки його гелікоптера — хвіст, що стирчав із купи уламків. Тіло, точніше, те, що від нього лишилось, рік тому витягли з великими труднощами й поховали у хлопця на батьківщині, десь на півночі країни, де немає ні моря, ні дальфінів…

Лідка повела плечима. У тих краях «переваги» глеф’ячого нашестя щедро компенсуються виверженнями вулканів, причому якщо від дальфінячих личинок іще можна втекти, то потоку лави уникнути складніше.

Море надвечір розхвилювалось остаточно. Про те, щоб вийти на катері, не могло бути й мови; Петро Олегович і цивільник Віталій стояли біля причалу (новенького, збудованого близько місяця тому) і по черзі сперечалися про щось із підводником Сашею.

— Ну що, Лідо? — Біла футболка з жовтою мишею на грудях робила цивільника Віталія молодшим, ніж він був насправді, а бути привабливим йому належало за штатом. — Якщо погода не зміниться, то на нас чекає мінімум тиждень спокійних пляжних днів…

— Віталію Олексійовичу, — сказала Лідка, зараз перестрибуючи через кілька передбачуваних реплік. — У мене розмова до вас… і до Петра Олеговича, — додала вона, зустрівши здивований погляд формального керівника експедиції.

Море не бажало заспокоюватися ще чотири дні. Хвилі приходили й перекидалися, змушуючи здригатися важкі брили на березі; хвилі відступали, тягнучи за собою купи дрібної й великої гальки, і звук, який при цьому виходив, був радше вищанням, аніж гуркотом.

Серед гальки часто траплялося скло. Скалки, витерті морем, гладенькі мутні намистини.

Лідка часто ловила на собі погляди. Уважно, гостро придивлявся цивільник Віталій. Недовірливо поглядав Петро Олегович. Із відвертою неприязню зиркала Валя — і лише Славко, законний Лідчин чоловік, уперто дивився вбік.

Ночі стояли безвітряні й теплі, і Славко влаштувався спати на березі, під відкритим небом. Такий романтизм ні від кого не сховався й нікого не обдурив — тепер Валя дивилася на Славка з відвертим співчуттям, а Лідка ледве стримувалась, щоб не озирнутися, почувши шепіт за спиною. Час минав, справжньої роботи не було, експедиція засмагала.

Потім шторм затих — за одну ніч, і, вийшовши вранці на берег, Лідка розкрила рота — обрію не було видно, море зовсім невідчутно переходило в небо, а тому весь світ здавався круглим, каламутним, як відшліфоване хвилями скельце.

Із ангара витягли катер. За допомогою лебідки спеціальними рейками спустили на воду.

То далі, то ближче від берега стирчали з води рештки хвилерізів. Верхній край Воріт не надто від них відрізнявся — Лідка сама, без підказки, відрізнила його від інших каменів, але не змогла пояснити, за якою ознакою.

— У міру можливостей, Лідо, — сказав їй тоді Віталій Олексійович. — Лише в міру можливостей. Мета експедиції — провести комплексні дослідження, а не створити тобі умови для самореалізації. Основна твоя функція — та, що записана в штатному розкладі. Ти лаборант… Крім того, вибач, але на те, щоб навчати тебе підводного плавання, немає часу. Ти коли-небудь бачила акваланг?

— Я закінчила курси при інституті фізкультури, — сказала вона, не змигнувши оком. — Маю досвід занурення і другий спортивний розряд.

Приємно було подивитися на їхні обличчя. У ТАКИХ експедиціях несподіванки трапляються нечасто; звідки їм було знати, що курси Лідка пройшла впродовж тижня, занурювалась усього тричі й на глибину два метри, а розряд одержала хоч і спортивний, але юнацький, тобто фактично дитячий?

Проте свою роль її слова зіграли. На неї поглядали тепер, як на скриньку з секретом, чекаючи й остерігаючись нових сюрпризів.

У катер завантажились розвідники — Віталій, Петро Олегович, технік Сергій і худорлявий Саша; Сашу Лідка трохи боялась. По-перше, як підводник він легко міг спіймати її на некомпетентності, а по-друге… Щось було в ньому, в Саші, щось таке, що важко було пояснити, але що виразно відчувала Лідка своєю шкірою. Вона не здивувалася б, якби за основним фахом він виявився патологоанатомом.

Катер задер білий ніс, ледь опустив корму й рушив, ніби неохоче, похитуючись і тягнучи за собою широку пінисту стрічку. Біноклів було два, але одним неподільно заволоділа Валя, а просити в неї Лідка не хотіла. Другий був у Славка; повагавшись, Лідка торкнула його за плече:

— Даси подивитись?

Славко здригнувся від її дотику. Не дивлячись, тицьнув бінокль їй у руки; скельця були теплі.

Лідка дивилась, як Сергій кидає якір — за десять метрів від краю Воріт. Як Саша і Віталій незграбно перевалюються через борт катера, по-жаб’ячому блиснувши в повітрі широкими ластами. Як Петро Олегович підводиться, підносить бінокль до очей, іще раз вивчаючи горизонт на предмет дальфінячих спин. Дає «добро»; обидва акванавти зникають під водою, і ось уже дивитись особливо нема на що: похитується катер, курить Сергій, Петро Олегович дивиться в бінокль на Лідку — і махає рукою…

Лідка помахала у відповідь. Опустила бінокль, не дивлячись тицьнула Славкові:

— На…

Славка не виявилося поруч. Запхнувши руки в кишені джинсів, він брів у напрямку бази.

Приблизно на півдорозі його наздогнала Валя.

— …Зйомку вести поки що неможливо — каламутно. На найближчі тижні прогноз гарний, хвилювання не буде, отже, затихне. Перші зразки — в роботі… Сімейна пара Зарудних потім розкаже нам, що там і до чого. Флора — на перший погляд звичайна, наросло всякої зелені, як на звичайнісінькому камені. Фауна — звичайна. Риби спокійно плавають крізь отвір, вочевидь від Дзеркала Воріт нічого не лишилось. Вочевидь, ми маємо справу з оболонкою, шкаралупою, хоча, звісно, тут важливі результати аналізів… Ярославе Андрійовичу?

Славко підвівся. Білий халат поверх футболки робив його схожим на відвідувача лікарні.

— Мінерали — базальт, сланець. У тканинах рослин підвищений уміст заліза… Більше нічого. Нудота. Склад води… кращий, ніж на міському пляжі. Сечі і стоків немає зовсім. Йоду і солі — в нормі. Здорова така водичка.

Славко й сам не усміхався своїм жартам, а присутні від них іще й похмурніли.

— Ясно, — після короткої паузи сказав Петро Олегович. — Наступним номером нашої програми… цілковита розчистка об’єкта, вимірювання, документування, а коли спаде каламуть — відеозйомка. Урешті-решт, наша справа — досліджувати, висновки робитимуть потім… можливо, що й не ми.

Лідка мовчала.

Вісім сотень чоловік увійшли в ці Ворота. Майже вісім сотень, точної кількості не знає ніхто. І от — просто каміння, примха природи, яка, хоч і красива по-своєму, зовсім не лишає надії.

Ні на те, що мешканці Рассморта повернуться. Ні на те, що вдасться дізнатися щось нове про природу Воріт.

* * *

Валя була з покоління Лідчиних батьків. Валі було трохи за сорок; сухорлява й сильна, вона без зусиль підіймала важкі речі й легко ставилася до життя. Волосся фарбувала в темно-жовтий колір. Пахла сандалом. Півжиття провела в різноманітних експедиціях, уміла зварити суп із нічого, а якщо були ще й пристойні продукти — то творила на похідній пічці просто-таки ресторанні страви.

Вечорами співала під пристрасну гітару водія Валери.

Традиція склалась уже в перші дні — увечері «на базі» у Валі збиралися любителі потеревенити й поспівати під гітару. Спеціально для цих вечірок лисуватий Паша, водій автобуса, добував через місцевих солдат мутного самогону й міцного домашнього вина.

Лідка ніколи не з’являлась на ці посиденьки, а Славко, що з якогось часу внадився відвідувати Валині «вечірки», нічого дружині не розповідав.

Петро Олегович проводив вечори за робочим столом. Чужа присутність лише дратувала його — для спілкування йому вистачало великої чорно-білої фотографії, з якої усміхались однаковими усмішками його дружина, двоє синів і дві онучки на руках у двох тілистих невісток.

Віталій і Саша віддавали перевагу здоровому способу життя. Спати лягали рано; час від часу то один із них, то другий замислено блукав околицями з біноклем і заводив розмови з місцевими солдатиками. То Віталій, то Саша навідувались до Валі на посиденьки — ніколи разом, а лише по черзі, ніби виконуючи службовий обов’язок, із чого Лідка зробила висновок, що й Олександр не стільки підводник, скільки цивільник.

Він і далі викликав у неї підозру. Незважаючи на те, що тримався рівно, навіть із симпатією; Лідка чекала, коли Саша запропонує їй на ділі довести, на що вона здатна в масці і з балоном за спиною.

І дочекалась.

Було близько п’ятої години. Спека зійшла; витягнутий з води катер стояв перед ангаром, на рейках, і через те нагадував трамвай.

Від ранкового занурення лишалося два заповнених, або, як казав Саша, «забитих» балони. Зберігати їх до наступного ранку не можна було за технікою безпеки; Саша нечутно підійшов до Лідки, яка сиділа на причалі, тінь його впала у воду, злякавши випадкову дрібну рибину.

— Ну що, попірнаємо?

Лідчине серце підскочило, як підкинута на долоні монетка.

Її пляжний купальник чомусь почав заважати їй, особливо коли Саша допомагав їй одягати балон і пояс. Підводник повинен мати гідрокостюм, а всі ці тонкі ниточки-шворочки, резинки і пластмасові застібки придатні лише для безглуздого вилежування на пляжі…

Маску Лідка підібрала й підігнала заздалегідь. Ласти теліпалися, доки Лідка не здогадалась одягти їх на товсті вовняні шкарпетки. Саша скривився, але нічого не сказав.

— Слухай завдання. Для початку просто занурюємось на глибину три-чотири метри, тобто до дна. Спокійно пливемо вздовж берега, під водою я даю тобі команди, ти їх виконуєш… Зрозуміла?

Вона квапливо кивнула.

— Ну, давай…

Саша зісковзнув із причалу й відразу пішов униз; Лідка чудово бачила, як він звільна перебирає ластами над порослими зеленню брилами, над розсипом барвистого каміння. Море було навдивовижу прозорим, заважало дивитися тільки небо, що розсипалося скалками на поверхні води, та ще бульбашки повітря, яке побувало у Саші в легенях.

Ну, Лідо…

Вона взяла в рот загубник. Випустила. Обережно злізла з дощаного краю. Занурилася по плечі, притримуючись руками за шорсткий дерев’яний край. Знову взяла загубник. Знервовано поправила маску. Відштовхнулася від краю.

Море було теплим, але Лідка здригнулась, коли її маківка торкнулася води. У вухах стояло те неповторне гудіння, яке обертається потім на цілковиту тишу — тишу підводного світу…

Вона зловила себе на тому, що затримує дихання. Набралась мужності і вдихнула; повітря в балоні було теплішим, ніж вода, а може, Лідці здалося.

Вона подивилася вниз, побачила Сашу, що недбало ганяв по піщаній галявині маленького сірого краба. Пірнула і… знову сплила, вилетіла з-під води, ніби пластмасова лялька. Балон, такий важкий на суходолі, тепер завиграшки виніс нагору Лідчине легке тіло.

Саша підвів голову. Лідці здалося, що крізь маску вона бачить насміх у його очах.

Вона пірнула знову — з тим самим успіхом. Балон не бажав тонути. За всіма законами фізики він і не повинен тонути, просто дивно, як це Саша досі на дні… Він же теж худорлявий, його власної ваги не вистачить…

Чому?!

Лідка спробувала інакше. Вхопилася за край причалу, підтяглася на руках, потім відштовхнулась і різко пішла вниз. На мить побачила поверхню води над головою — і відразу з шумом, із непристойним плюскотом вискочила назовні. Справжній поплавець.

На березі стояв технік Сергій. Побачивши його, Лідка почервоніла під маскою.

Це пастка. Тепер зрозуміло, це якась каверза, як колись у літньому таборі, тоді Рисюк прибив до підлоги її кеди…

Підводник Саша і не думав їй допомагати. Навпаки — заклично махнув рукою, спускайся, мовляв, скільки можна чекати.

У роті стояв присмак гуми. Лідка розізлилась.

Учепилась за залізну стійку причалу. Перебираючи руками, рушила вздовж стовпа як по канату — тільки не вгору, а вниз, хоча зусиль доводилося докладати не менше. Клятий балон так і тягнув на поверхню; маска все дужче врізалася в обличчя, і шум у вухах наростав. Лідка через силу ковтнула кілька разів — продуваючись. Обережно дмухнула носом у маску — «обтиск» трохи послабився. До дна лишалося зовсім трохи, і там на дні, лежали величезні камені…

Залізна стійка обросла зеленню та мідіями. Гострими краями мушель запросто можна відрізати собі один-два пальці.

Лідка з усіх сил замолотила ластами. Відпустила стійку й відразу ж ухопилась за валун; вона хотіла всього лиш утриматися на дні, але камінь виявився відносно легким і сплив разом з Лідкою.

Вона чекала, що її знову винесе на поверхню, але замість цього зависла на півдорозі, розчепірившись, як жаба, з важким каменем біля живота. Хмарка мулу, що піднялася від потривоженого каменя, потроху розсіювалась.

Нестерпно тиснула маска. Пересохло в горлі, а треба ж було часто ковтати — щоб не напружувались, не боліли барабанні перетинки…

Вона обережно рушила вперед.

Сахнулись убік риби. Лідка пливла в тиші, в невагомості, підводні ліси коливались у такт нечутному прибою, і колір у них був осінній, жовтий, і літало якесь жовте клоччя…

Осінь. У розпал літа.

І людина просувається під водою.

Саша опинився вже поруч. Його темне волосся маяло в воді, надаючи молодому цивільнику несподівано романтичного вигляду. Над ним росло ніби повітряне дерево — перламутрові бульбашки ринули вгору, одна хмарка за іншою. Таке саме дерево виростало з Лідчиних «прогумованих» губ — вона чула і власне скрипуче дихання, і шелест бульбашок, що бігли до сонця, і стукіт крові у вухах.

Саша показав угору. Промайнули ласти перед Лідчиним лицем; Саша випірнув і, напевно, чекав того самого від Лідки.

Спершу вона хотіла просто випустити свій вантаж, але згадала, як вилітають з-під води притоплені пляжниками м’ячі, і вирішила не ризикувати. Притиснула камінь до грудей — один бік шорсткий і жовтий, другий укритий зеленою слизькою вовною — і запрацювала ластами. І, лише діставшись до поверхні, кинула камінь і простежила за його повільним падінням, урочистим, як увертюра.

— Погано піддуваєш, — сказав Саша. Волосся обліпило його голову, з романтичного персонажа він одразу перетворився на коміка. — Подивись, у тебе на фізіономії синець.

Слід від маски Лідка відчувала чудово. Лоб, щоки, верхня губа. Протримається кілька діб. Відзнака новачка.

— Ти чого пояс не затягарила? — спитав Саша і хитро примружився.

Лідка й без нього здогадалась, у чому була заковика. Полегшений пояс. Казали ж їй на секції щось про індивідуально підібраний тягарець, але все це було так швидко і поспіхом, що вона, звичайно, забула…

— Серього! — крикнув Саша техніку. — Принеси там тягарів… — він зміряв Лідку поглядом, — штук шість середніх. Будемо панну вантажити.

Здається, Сергій, що порпався у катері біля ангара, хихикнув.

— А ти молодець, — сказав Саша, неуважно дивлячись у море. Зметикувала… Зараз тягар тобі відміряємо — і пройдемося по дну туди-сюди, тільки піддувай у маску носом, а то шкода личко твоє. І продувайся, продувайся весь час, бо вуха теж шкода, порвеш барабанки… Ви зі Славою посварились, чи що?

Від несподіванки вона крутнула головою так, що бризки з мокрого волосся полетіли Саші в обличчя:

— Ні…

Її не ображали Славкові зради з «солоденькими дівчатками».

Але чомусь думка про неминучий зв’язок Славка з енергійною Валею — ображала.

Море було гладеньким, як стіл. На віддалі бовванів патрульний кораблик. Єдина на доступному для огляду просторі хвиля брала свій початок за кормою катера; Лідка дивувалась, як довго тримається слід на воді. Ну хоч бери й пиши катером по морській гладіні: Слава плюс Валя…

Думка була невчасна. Тому що, вирушаючи вперше до Воріт, думати про такі дрібниці — не гідно.

Петро Олегович був у гідрокостюмі і з відеокамерою. Решта костюмами знехтували, а на Лідку взагалі не знайшлось підхожого розміру. Вода була тепла, серпанок на обрії обіцяв спеку.

Сергій поставив катер на якір десь за десять метрів від верхівки Воріт. Лідка дивилась, мружачись і прикусивши губу. Зблизька Ворота вже не нагадували скелю чи уламок хвилеріза. Хвилі хазяйновито облизували зовсім чужий їм предмет — здавалося, що тут затонув маленький готичний храм.

Сергій піднявся, тримаючись за поручень, і приклав до очей бінокль. Лідка примружилася дужче.

— Учора ввечері були, — повідомив Сергій, дістаючи з кишені пожмакану пачку цигарок. — Дальфінчики ці… бавились, навіть ближче, ніж тоді, у вівторок. А тепер не видно…

— Який сенс їх виглядати, якщо вони безпечні, — пробурмотіла Лідка, ні до кого конкретно не звертаючись. І відразу ж пошкодувала про сказане, бо на неї покосились, як на дурепу.

— У мене друзяка був, — повідомив Сергій, закурюючи. — Теж от, каже, дальфіни — наші, мовляв, підводні первородні родичі. І не пічник же був, а іхтіолог. Щоправда, докторську так і не захистив. Матеріалу набрав — до греця, а потім сам матеріал його — хряп… Наче як під прес потрапив. Там же туша — ого-го…

— У нас на базі їх відстрілювали на технічний жир, — сказав Саша, не повідомляючи, втім, яка «база» мається на увазі. — І вони, кретини, однаково щосезону туди мігрували… Зарудна, готова?

— Ага, — сказала Лідка, поправляючи бретельку купальника. Справжній клопіт, коли крім усіх цих ременів і поясів доводиться стежити ще й за неслухняним трикотажем.

— Збруя заважає? — вишкірився Віталій. — То скинула б, і вперед а-ля натюрель!

— Русалонько ти наша, — Сергій озирнув її, демонстративно роздягаючи поглядом, до того ж і знімати з Лідки особливо не було чого.

Виникла незручна пауза; катер теліпався посеред моря, Лідка сиділа в катері з чотирма нестарими ще чоловіками, і всі четверо на неї дивились. Навіть Петро Олегович, вірний своїй фотографії, але той, щоправда, дивився радше засмучено: ох ти, мовляв, молодий провокатор…

Лідка рвучко перекинулась у воду, прагнучи здійняти якомога більше бризок. Ну як не соромно, шановані ж люди, керівники… доктори наук… цивільники, врешті-решт…

Щоки горіли. Добре ще, що вона встигла вдягти маску.

— Гей, куди? Занурення без команди? — обурився Саша.

Лідка підпливла до катера, вхопилася за трос із кольоровими поплавцями. Підняла голову, крізь патьоки на зовнішньому боці маски — як крізь дощове скло — побачила Віталія.

— Закріпи страховку, — сухувато наказав цивільник, протягуючи їй червоний шнур із карабіном на кінці. — Тримай пояс і рукою контролюй. Тричі смикну — негайне повернення. Дальфіни. Ясно?

Навіть крізь мокре скло Лідка бачила, що він дивиться вбік.

…Відчуття невагомості.

Праворуч і ліворуч — перлинні стовпи від дихання Петра Олеговича і Саші. Саша вказує кудись убік…

Лідка озирнулась.

Сплутавши під водою напрямки, вона ледве не проскочила повз Ворота.

Ось вони. Лідка дихала рівно. Повітря в балоні було трохи кислим.

Вони не були схожі на ті єдині, які бачила Лідка «наживо». Вони не були схожі на відомі моделі Воріт, замальовки, фотографії. І вони були по-своєму красивими — витягнута вгору арка. Червонуватий камінь. Досконала форма — досконала, щоб милуватися, але дуже непрактична, коли йдеться про панічну втечу тисяч людей…

Вони ж і не були розраховані на тисячі, подумала Лідка, вкриваючись гусячою шкірою. Скільки їх було, мешканців Рассморта?

Не варто було давати селищу таку назву. Звукосполука «морт» іще нікому не приносила щастя.

Петро Олегович уже знімав, обходячи Ворота по спіралі, за хвилину Лідка побачила його крізь арку — звісно, адже Дзеркала не було, ТЕПЕР це просто дивовижа, архітектурна зайвина…

Саша підплив зовсім близько. Простягнув Лідці руку; та не зважилась відмовитись. Сашина долоня була тепліша, ніж її власна.

Він підтягнув її до підмурівка Воріт. Указав пальцем униз; пісок, водорості, інші чужорідні нашарування тут були зчищені ще минулого тижня, і чудово видно було щілину, розколину, що її Петро Олегович вважав особистою знахідкою і якій вони разом із Віталієм приписували роль «піщинки в механізмі», тобто тієї самої причини, через яку Ворота перестали виконувати свою функцію.

Розколина була невелика й мальовнича. Лідка подумала, що й Петро, і Віталій дурять себе — Ворота надто грандіозні, щоб така маленька прикрість могла вивести їх із ладу. Радше вже можна повірити в те, що рассмортці прогнівили Господа й за це були покарані…

А пригадується, коли експедиція тільки-тільки збиралася — хтось кинув цю думку, наче пожартував. І чомусь тут, перед лицем знівечених Воріт, цей жарт зовсім не здається смішним.

Саша дужче стиснув її руку. Провів пальцем по внутрішньому боці стулки. Лідка побачила — наче жолоб для дуже товстого скла. Наче Дзеркало, що дивним чином запаковує і зберігає людей, справді можна вставити і вийняти, гарному скляреві роботи на півгодини…

Склярі, подумала Лідка. І вода здалася їй холодною.

Саша випустив її руку. Штовхнувся ластами, проплив уперед — в отвір. Лідка не втрималась і заплющила очі — чекала, що зараз Саша зникне. Піде НА ТОЙ БІК.

Саша одразу повернувся назад — щоб не заплутати страхувальний трос. Махнув Лідці рукою — йди, мовляв, туди.

Вона простягла в отвір спершу руку. Потім, притримуючись за кам’яну арку, увійшла — і зупинилась ніби на порозі. Її перетинчасті ласти майже торкалися дна. Над бурим лісом знехотя піднялися клапті листя, мул, Лідка подумала, що зараз заробить по шиї, адже йдуть зйомки…

Запаморочення. Дуже-дуже кислим зробилося повітря з балона.

Бульбашки, що зринають угору.

Темрява.

* * *

— …Бо це ти забивав балони! Бо за такі речі йдуть під суд, і я тебе посаджу, сучий сину, ти в мене до нової мриги канави копатимеш…

Лідка ніколи не бачила Віталія ТАКИМ. Видовище це й не призначалося для її очей — її як витягли з катера й уклали в затінку, так і залишили. Пішли розбиратися між собою — точніше, продовжувати розбирайлівку, що почалася в катері.

Клятий купальник усе-таки сповз, майже зовсім оголивши Лідчині груди. Але чоловіки, які ще недавно витріщались на неї без усякого сорому, тепер заклопотані були зовсім іншими речами.

— …Я не знаю як! Але балони забивав ти…

— А ти перевір, — відповідав Саша, спокійний і білий, як пісок на пляжі для мільйонерів. — Ти перевір її балон. Давай-давай, на аналіз, там же ще лишилося більш як половина! Якщо там є свинець — тоді сади. А якщо ні — я тебе посаджу, паскудо, тому що Ретельников…

Він затнувся.

Ретельников, подумала Лідка крізь дзвін у голові. Яке знайоме прізвище. Микола Іванович Ретельников. Читацький квиток. Пташиний послід на весняній лавці, гладкий цивільник із професійно стомленими очима. Це ж він нас в експедицію втрутив. Запхав…

Двоє стояли один навпроти одного. Страшний, вишкірений Віталій — і Саша, теж страшний, але інакше, тихіше і якось переконливіше. А вони ж із різних відомств, подумала Лідка. Із різних підрозділів цієї горезвісної ЦО. Хоч би не побились…

Згори, від бази, бігли люди, і попереду всіх — Славко.

— Лідонько!

Вона спробувала поправити купальник і, коли це не вдалось, стиснула руки на грудях.

— Лідо… Боже… Навіщо тобі це треба було, ці пірнання, ці балони…

Власне, байдуже, що він каже. Головне, що так приємно лягає на плечі шорсткий рушник, а в Славкових очах, круглих, як тарілки, стоїть справжній, справдешній страх.

Оператор, який «забиває» балони, має уважно стежити, щоб вихлопний газ від бензонасоса не потрапив усередину. Інакше отруєння випарами свинцю може вартувати нирцеві життя.

Щось таке Лідці говорили на теоретичних заняттях в експрес-секції. Але, по правді, силувати цим пам’ять Лідка не стала — усе одно ймовірність, що її змусять «забивати» балони, впевнено наближалася до нуля.

Тепер, схоже, теоретичні заняття обернулися суворою практикою. У всякому разі, Лідчина голова розколювалась від болю.

Славко поїв її якимись таблетками. Приходив Віталій і співчутливо питав, як здоров’я; похмурий Саша дивився так, ніби Лідка навмисне інсценувала непритомність, щоби його, підводника, скомпрометувати.

Невідомо, що показала експертиза, яку провів Віталій у присутності Саші, Петра Олеговича й техніка Сергія. У всякому разі, повернувшись, експерти розмовляли досить мирно, а Саша навіть усміхався. Отже, фатальної провини його в тому, що Лідка знепритомніла, не засвідчилось.

Під вечір вона майже вичухалась, але заради Славка продовжувала симулювати слабість. Їй подобалась братерська Славкова турбота; крім того, попереду була нова ніч у наметі, і для загальної користі було зручніше, щоб Лідка і далі вважалась інвалідом.

Увечері вона виявила бажання самотньо посидіти в шезлонзі на березі. Находила темрява, єдиним світлим місцем був краєчок прибою, піна накочувалась і знову спадала, і в такт хвилям пульсували великі, як яблука, зірки; Лідчину усамітненість порушило хрустіння гравію під чиїмись підошвами, тонкий промінь ліхтарика і, нарешті, делікатне питання:

— Лідо, можна поговорити?

Фактичний голова експедиції Віталій Олексійович приніс із собою складаний стільчик. Завбачливі люди ці цивільники.

— Лідо… по-перше, як ти почуваєшся?

— Краще, — відгукнулась вона лаконічно.

— Добре, — мабуть, Віталій кивнув. — Мені дуже шкода, але… Ти, мабуть, і сама розумієш, що допускати тебе до нових занурень… просто не можна?

— Чому? — спитала вона, стримуючи злість і відчай.

— Не розумієш? — здивувався він. — Як же… сьогоднішній інцидент… Зірвана робота, та хай робота, але ж ми могли просто втратити тебе… такий ризик не виправданий. Я поважаю твою мужність, ініціативу й відданість науці, але ж ти за станом здоров’я…

— До чого тут моє здоров’я?! — Лідка не витримала, зірваний голос видав її. — До чого тут моє здоров’я… там же були ці, свинцеві випари!

— Навряд, — стиха повідомив Віталій. — У всякому разі… ні, можна вважати, що не було зовсім. У залишку з твого балона нічого такого… не зафіксовано.

У його голосі їй почулась невпевненість. Змовились? Знюхались із підводником Сашею? За взаємною згодою прикрили недбальство, порушення техніки безпеки, домовилися списати Лідчину непритомність на слабеньке здоров’я молодої лаборантки?

На зубах у неї рипнув ніби пісок.

— У мене є довідка… я здорова! Ви не маєте права…

— Я не мав права пускати тебе під воду, — сказав Віталій зі смутком. — Слава Богові, в якого я не вірю, так от слава йому, що ти пірнула неглибоко, що тебе встигли відкачати, що ти не впала в кому…

Лідка мовчала. Щось у словах цивільника наштовхнуло її на напівзабуту, недоречну й у той же час дуже важливу думку.

Слава Богові… Божа кара.

— Як це все-таки сталось? — спитав Віталій іншим тоном, уже не як начальник, а як добрий друг. — Що ти все-таки відчула, пам’ятаєш? Підпливла до Воріт… Зупинилась в отворі… До речі, чому ти зупинилась?

— А це важливо? — спитала Лідка досі крізь зуби.

— Ну, загалом, — Віталій ніби завагався, — діагноз… Усе-таки хотілося б зрозуміти, чому це сталося, правда?

Лідка заплющила очі, хоч навколо й без того стояла темінь.

Так, вона увійшла у Ворота. Хоч спочатку не хотіла. Потім наважилася перетнути невидиму, уявну площину Дзеркала… І на півдорозі злякалась. Завмерла просто під аркою.

Площина?

Прокинувся ритмічний біль у лівій половині лоба. Що там було, видіння? Марення перед непритомністю? Ніби в отворі Воріт натягнуто блискучу сітку, павутиння, місцями порване, місцями ідеально гладеньке й блискуче на сонці.

І гудіння у вухах. Як коли б одночасно зазвучали два десятки нот, узятих на різних інструментах, і, що найцікавіше, злагоджено зазвучали…

— Ну, щось пригадуєш? — тихо спитав Віталій. Прошелестів; обличчя його досі не було видно, але Лідка зразу пригадала допити, очі-свердла і весь відповідний антураж.

— Ні, — вона сама не знала, навіщо їй брехати. Просто так, із помсти. Назло.

— Зовсім-зовсім нічого? Ну, повітря в балоні стало кислим… Слина виділялась дужче, ніж звичайно… Ні?

— Не пам’ятаю, — вперто сказала Лідка.

Над обрієм сходив блідий, неймовірного розміру місяць. І посилювався вітер — провісник завтрашнього шторму.

Наступного дня вирішили, що виходити в море неможливо через сильне хвилювання. Петро Олегович записав у своєму щоденнику — «Аналіз і зіставлення даних».

Начисто креслили рисунки й карти. Разом дивилися відеоплівку — спершу досить чітке, навіть художнє зображення, загальний план, середній план, збільшення, від’їзд; потім відразу — бульбашки, метушня тіней, чорне дно катера. Лідка встигла побачити себе — безвільну ляльку з вервечкою бульбашок із рота, з волоссям, розмаяним, як у потопельниці. Почервоніла, втягла голову в плечі; мить, коли вона там, під водою, знепритомніла, на плівку не потрапив. Хоч у чомусь пощастило.

Перед обідом Лідка пішла блукати селищем — раніше вона уникала таких прогулянок, дуже вже гнітючі пейзажі відкривалися навколо, дуже вже страшним здавалося зруйноване, назавжди покинуте житло. Але сьогодні стиснула зуби й пішла.

Від Рассморта мало що лишилось. Тут побував апокаліпсис, і такий лютий, ніби йому хтось звелів бути останнім.

Купи побитої, порослої травою цегли.

Порожня могила молодого льотчика. Ластів’яче гніздо, що приліпилося під облупленим хвостом гелікоптера.

Маленький клен, що проріс із чийогось вибитого вікна.

Засипаний піском колодязь.

Чудово збереглася кута огорожа. Залізні стебла, квіти, навіть, здається, птахи. Хвіртка веде в нікуди.

Дорожній знак, що пропонує їхати тільки прямо. Оригінально, якщо зважити, що навколо пустир. Стовп вигнутий дугою, стрілка, що дивом збереглася, вказує вниз. У землю.

Божа кара.

Лідка згадала проповідника, що колись приходив у ліцей. Усі, всі мерзіють у гріхах, і хто знає, чи змилостивиться Він цього разу й чи відкриє рятівні Ворота, щоб дати людству ще один шанс…

Вона запхнула руки в кишені вузеньких шортів, що колись були повноцінними джинсами. Кишені були мілкими, долоня не вміщалася навіть наполовину.

…Віталій довго дивився на неї, не кажучи ні слова. Лідка не відводила очей. І лише коли цивільник лагідно спитав: «Ти справді хочеш бути науковцем?» — лише тоді вона почервоніла так, що багряний слід від маски злився, певно, зі шкірою.

— Так, я хочу бути науковцем! — сказала вона з викликом. — А науковець не повинен нехтувати гіпотезами. Хай би якими безглуздими вони здавалися на перший погляд.

— Це не гіпотеза, — Віталій співчутливо всміхнувся. — Це так… фантазії. До речі, ти справді віриш у Бога? Чи просто притягаєш за вуха?

Лідка мовчала. На футболці у цивільника усміхалася жовта миша.

— Божественна природа Воріт, — сказав Віталій із кривою посмішкою, — заборонений для вченого прийом. Цього ми не можемо зрозуміти — ага, боженька постарався… так?

— Я не кажу «божественна», — пробурмотіла Лідка. — Але… Невже так важко перевірити? Підняти архіви… За останні кілька циклів… століть. Чим цей Рассморт… вирізняється чимось чи ні? Було тут щось чи ні?

— Було, — глухо сказав Віталій. Вона була така розгублена і зла на нього, що не відразу дочула, точніше, не відразу повірила власним вухам.

— Було, — повторив Віталій, дивлячись на білі буруни, що перетворили море на подобу смушевої шапки. — Два цикли тому, ти проходила це в курсі загальної історії… тут, у братній, гм, країні існував винятково нездоровий суспільний лад. Ідіотський, потворний тоталітаризм. Знаєш таке слово?

Лідка проковтнула кпини.

— Так от… у тих умовах усіляко заохочувалися доноси. У тому числі побутові, на всіх рівнях. Аж до доносів чоловіка на дружину. Я бачив тут такі видатні папери…

Він затнувся. Стомлено усміхнувся, потім стер усмішку, ніби гумкою. Подивився Лідці в очі.

— Ви відпрацьовували цю мою версію, — сказала Лідка пошепки. — Ви дивилися документи щодо Рассморта. Ви ТЕЖ про це подумали.

Віталій почекав і кивнув:

— Не зовсім так, як ти гадаєш. Я справді дивився архіви… Усі. Усі відомості за всіма апокаліпсисами, уже які були. Стосовно епідемій. Неврожаїв. Падежу худоби. Сейсмічних аномалій… І не тільки я. Ми шукали… іншу причину. Крім тієї, що лежить на поверхні. Крім розлому земної кори, зміщення Воріт і затоплення їх морем. Ми просто так шукали, щоб заспокоїти сумління.

— Знайшли?

Віталій погладив мишу на своїй футболці. Насправді, йому хотілось, мабуть, потерти груди.

— Не знаю. Може, і знайшли… Нічого такого, щоб кричати «о!» і бігти до начальства по премію, а до людства — по бронзовий памятник. Але… Рассмортці виявилися патологічно схильними до наклепництва. На тисячу сімсот чоловік тодішнього населення — дві тисячі доносів.

— Скільки? — спитала Лідка, переводячи подих.

— Дві тисячі. За півтора року. Притому, що люди були ледве письменні, ловили собі рибу й ділити їм загалом не було чого. «Сасєд такий-то сказав, шо хай би вже цей вождь бистреє здох». «Сасєдка така-то казала, шо бистреє б ця власть перекинулась». «Свекор сказав…» «Невістка сказала…» «Дєд підтирався листовкою з ізображенієм вождя…» і так далі. Не можу сказати, чи робилися якісь висновки… і кого заарештували за цими доносами, та от зберегли їх тодішні служби —

всі. І в сусідніх селищах, які відрізнялися від Рассморта лише за назвою, паки «документів» були не вдвічі, не втричі — удесятеро тоншими…

Віталій захопився. Лідка подумала, що в себе в ЦО він викладає, мабуть, на яких-небудь курсах молодого бійця. Гарний оповідач. Яскравий.

— …І це все. Більше нічого. Жодних статистичних піків. Тільки ця, двохциклової давності історія. Причому з того часу живими лишилося чоловік десять… старі. І всі вони… всі вони увійшли саме в ці, так звані Малі Ворота. Усі вони там, — Віталій непевно махнув рукою — у бік кам’яної верхівки, яка то зникала під хвилями, то підіймалася незвично високо над водою.

Лідчину шкіру пробрало морозом. Вона на секунду ПОВІРИЛА. Спершу аномальний викид підлості, потім, через два покоління — вишукана розплата… Вони там, за зниклим Дзеркалом. Що з ними там відбувається?!

— Пройняло, — сказав Віталій, який уважно за Лідкою стежив. — Тільки… розслабся. У світі сила-силенна мерзоти, за яку ніхто не розплачується. Я впевнений, що вбивці Андрія Зарудного, не виконавці, а самі замовники… що вони чудово пережили мригу, спокійно вийшли з Воріт і десь топчуть землю… Вибач, якщо зачепив за живе.

Він дивився на неї й усміхався. І ніби хотів сказати: а я щось знаю. Знаю, але не скажу.

Вона проковтнула колючий клубок у горлі.

— А… інші артефактні Ворота? Щодо них є подібні… дослідження?

Віталій зітхнув:

— Подекуди… дещо. Версію «розплата» відпрацьовувало наше відомство… й аналогічні відомства інших країн, причому кожен, хто отримав на своїй території артефакт, не поспішав ділитись інформацією з сусідом. Є кілька свіжих, засекречених… а найбільше мотлоху. Коли артефакт стоїть сотні років — спробуй дізнайся, хто там перед ким завинив. Дивись, дальфіни!

Він показував кудись у вкрите «баранцями» море, Лідка довго нічого не могла роздивитись і подумала навіть, що це виверт для завершення розмови. Але потім промайнула чорна крапка, друга…

— Так близько від скель, — замислено констатував Віталій. — Притому, що штормить. Воно їм треба…

Лідка мовчала. Дивилася з-під руки.

— Знаєш, про що я подумав? Дальфіни — найвільніші істоти. Лише їм не потрібні Ворота. Лише вони вміють переживати апокаліпсис зовні.

— Не вони, а глефи, — автоматично виправила Лідка.

— Однаково. Однаково вони — не потребують ні від кого ласки. Чи від Бога, чи прибульців або «від природи». А ми… трусимось. Відчинить-не відчинить? Подарує-не подарує? Ми так звикли до цих безкоштовних дверцят, що несказанно дивуємось, коли система дає збій…

— У вас у ЦО заведено перейматися такими питаннями? — обережно спитала Лідка.

Віталій посміхнувся:

— Знаєш, Лідо… Помирилась би ти зі Славою. А то негарно, їй-богу, виходить.

Славко розмовляв із Валею.

Він стояв до Лідки спиною, потилицею, тому вона не бачила Славкового обличчя. Зате Валину фізіономію було видно чудово виразні зелені очі горіли масним, грайливим вогником.

Лідка відсахнулась.

Валя помітила її і продовжувала розмову, про якийсь щитовий будиночок, який обіцяли привезти й зібрати ще тиждень тому. У кожному слові, у кожній дощечці цього гіпотетичного, ще не збудованого будиночка містився ласкавий, багатоповерховий підтекст.

Тоді Славко взяв Валю за ґудзик і легенько посмикав, ніби питаючи дозволу відірвати. І щось сказав півголосом, Лідка не розчула. Валя підкреслено дзвінко розреготалась.

Лідка повернулась і вийшла.

Вона ж ішла в лабораторію, щоб…

Навіщо? Помиритися зі Славком? Але вони ж і не сварились…

Чому всіх так турбує її особисте життя?! Ледь не об заклад б’ються, ставки роблять на неї та Славка, «коли ж нарешті вони пересплять як люди»?

Хвилі розбивались об причал. Біля ангара сидів із цигаркою Саша; перед ним на брезенті розкладені були якісь масні залізяки.

— Купатись? Так змиє ж, Лідо…

Зла, як блощиця, вона вже стягувала футболку.

— Не можна, — сказав Саша іншим тоном. — Мало тобі однієї «надзвичайної ситуації»? Іще раз витягати тебе?

Вона подивилась на нього з ненавистю.

— Не злись, — він несподівано винувато знизав плечима. — Або ось що… тут за рогом бухта піщана, там завжди тихіше. І мілко. Хочеш, підемо, покажу тобі?

Вона кивнула. Їй було, правду кажучи, байдуже. Подобається Славкові Валя — нехай спить з Валею, тільки нехай від неї всі відчепляться, не лізуть у намет і в душу…

Ішли хвилин двадцять. Лідка захекалась, бо Сашків крок був у півтора рази ширший.

У цій бухті вона вже один раз була. На самому початку експедиції, коли на катері оглядали околиці. Тоді, пригадується, бухта не справила на неї враження — справді, бруднуватий сірий пісок, справді, мілко; а тепер довелося зупинитись і затамувати віддих.

Праворуч і ліворуч іклами стирчали скелі-хвилерізи. Тепер там стояв суцільний білий салют — летіли бризки і клоччя піни, гриміли вода й каміння, зате бухти діставалася значно всічена, переполовинена хвиля. Перекидалась, широким язиком тяглася по піску, відступала, злизуючи черепашки та дрібні камінчики.

— Гарно? — спитав Саша.

Лідка усміхнулась.

Внизу, на півкруглому пляжному майданчику, майже не було вітру. Удалині гуркотіли нескорені, не зрізані ще хвилі. Саша сів на плоский жовтий камінь, розгорнув потерту книжечку, неуважно кивнув Лідці:

— Давай…

Вона скинула на пісок футболку і шорти. Пісок скидався на крупну сіль. Злежаний і жорсткий.

Бухта справді була майже ідеальним полігоном для катання на хвилях. Лідка по черзі то пірнала під вал, який насувався на берег, аж п’яти мерехтіли над водою, то, навпаки, каталась на гребенях; туга біла піна лоскотала боки і створювала ілюзію неосяжної весільної сукні. Лідка усміхалась солоними губами — така аналогія подобалась їй. Гарно, треба б комусь розказати.

Підводник Саша не заважав їй. Сидів на березі, заглиблений у свою книжку.

Хвилин за сорок Лідку почало нудити; виявилося, для того, щоб заробити морську хворобу, зовсім не обов’язково сідати в човен або підніматись на корабель. Досить просто побавитись у хвилях.

Вирішивши, що на сьогодні вистачить, вона лягла на спину й узялась ліниво підгрібати до берега. Хвилі підкидали її, як поплавець; через якийсь час вона виявила, що не наблизилась до берега на жоден сантиметр.

Розізлившись, вона перевернулась на живіт і попливла вже всерйоз, із усіх сил. Кожна нова хвиля підштовхувала її, дозволяючи відчути дно кінчиками пальців на ногах, і зразу відтягувала назад, позбавляючи найменшого натяку на опору.

Лідка пливла, зціпивши зуби. Вона завжди вважала, що плаває як риба.

Ні, та що це за фокуси? Яма? Досі піщане дно здавалося рівним і гладеньким, але, можливо, методичні хвилі встигли вимити тут дірку?

Час минав. Вода крутилася навколо Лідки, як млинове коло. Саша на березі читав, не підводячи очей.

Знесилившись, Лідка вирішила змінити тактику. Якщо не вдається випливти верхом — може, розумніше буде пірнути під хвилю, так, кажуть, слід вибиратися з вирів. Пірнути якомога глибше…

Вона вхопила повітря ротом і пірнула. Під водою нічого не було видно — каламуть; до дна вона не дістала, пропливла вперед, як їй здалося, метрів п’ять, і пішла на поверхню.

Поверхні не було. Вода і вода.

Відпрацьоване повітря пекло легені, рвалося назовні. І Лідка рвалась — нагору; як видно, їй не пощастило, або вона неправильно розрахувала ритм і опинилась під найвищою хвилею. Вже задихаючись, вона випірнула серед піни — і ледве встигла вдихнути, коли нова хвиля підхопила її й закрутила, як ганчірку в пральній машині.

Переплутались верх і низ. Нічого не було видно. Лідці вистачило витримки якомога довше утримувати повітря, а потім вибрати мить і знову випірнути. Наступна хвиля поклала б безславний край сьогоднішньому купанню, але, на щастя, в розкладі валів сталася, як це іноді буває, коротка перерва.

Вона закашлялась. Озирнулась — вчасно, щоб зустріти нову хвилю, яка накрила її з головою, забила ніс, як Лідці здалось, аж до брів, і покотилась у напрямку берега.

На березі сидів, зручно витягнувши ноги, підводник Саша. Певно, читання дуже його захоплювало.

Кілька секунд Лідчина гордість боролася зі страхом. Страх — точніше, тепер уже жах — переміг.

— Сашо! — гукнула вона так голосно, як тільки дозволяло просолене горло. — Сашо!

Підводник перегорнув сторінку.

Він сидів за якихось тридцять метрів від місця, де борсалась Лідка. Вона чудово бачила його обличчя — жоден м’яз на ньому не зрушився, і це було навіть страшніше, ніж нова лінива хвиля.

— Саш…шо! Са…

Вона закашлялась.

Можливо, захоплений книжкою, він не чув її крику серед гуркоту хвиль. Можливо, в неї й крику не виходило — так, саме шипіння… Це їй здається, ніби вона волає як ошпарена…

— Сашо! Сашо! Са-ашо-о!

Підводник читав. Те, що відбувалось, усе більше скидалося на недобрий сон.

— Са…

Вона захлинулась. Новий жах був сліпим і зовсім чорним. На якийсь час Лідка перетворилася на тварину. Ні! Н-ні! Пливти! Дихати! Жити!

Хвиля зійшла. З’явилось і зникло дно під ногами; Лідка знову побачила небо, скелі, чоловіка, що читав на березі. Я поруч із берегом, сказала вона своєму трохи ослаблому жахові. Я поруч із берегом, я вмію плавати, я не можу втонути, я випливу…

— Са…шо…

Їй здалося, що підводник-цивільник швидко на неї глянув. Скосив очі. Привиділось. Або?..

У розкладі хвиль знову настала перерва. Лідка ледве трималася на плаву, але — дихала.

Господи, він бачить. Він бачить, як вона тоне. Він привів її сюди, щоб вона втонула. Він…

Андрій Зарудний, продірявлений кулями. Очі-свердла. Він щось сказав перед смертю? Ні, як він міг сказати… Але ж експерти доводять, що він жив іще хвилин п’ятнадцять… неможливо? Але ж буває… А контрольного пострілу не було… Що він сказав? Нічого? Жаль… Папери… документи… ця дівчинка знайшла в архіві цікавий текст. Може, навіть не один. Що тобі треба в бібліотеці, Лідо? Виносити за межі будинку хоч папірець, хоч наймізерніший паперовий клаптик… Микола Іванович Ретельников. Який засватав, втелющив, буквально застромив Лідку в цю експедицію і чиє ім’я мимохідь згадував Саша…

Балон з отруєним повітрям. Але так, щоб експертиза потім нічого не могла довести.

Тепер її, Лідку, замовили. Точніше… засудили. Звеліли прибрати. Так природно… просто… один раз не вийшло, але багато… небезпек… море… ця бухта… яма… шторм…

— Мамо! — закричала вона, з останніх сил борсаючись у пінистому вирі. — Ма-мо-о!

Хвиля підхопила її і понесла по спіралі, але у Лідки вже не було сил опиратись. Навіть якщо вона випливе зараз — Саші досить кількох недбалих рухів, аби втопити її навіть на мілині. Свідків немає. Вона рокована на нещасний випадок…

Цивільник читав, точніше, вдавав, що читає. Їй здалося, що на обличчі його лежить тінь роздратування — ну чого воно ніяк не тоне, це дівчисько?

Вона повернулась обличчям до хвилі й попливла в море. Іще раз їй заліпило водою ніздрі — та зате, зрушивши з місця, вона вибралась нарешті з прибережного виру. Праворуч і ліворуч ревіли ікла-хвилерізи, але між ними було відносно спокійно; берег віддалився, тепер Лідка не боролась із хвилями — просто бовталась на воді, часто дихала і плакала.

Саша на березі нарешті відклав свою книжку. Ліниво встав, подивився на годинника, потім на Лідку. Махнув рукою — вилазь, мовляв.

Вона озирнулася на вихід із бухти. Було очевидним, що їй не вибратись звідси вплав. У таку погоду, в такому стані — вона не допливе, її або відтягне течією, або розмаже об скелі, або вона просто піде на дно, ніби мішок з піском.

Саша приклав долоні до губів.

— І-ідо-о! — долинуло до неї. — І-ом и-о-одь!

Аякже, подумала Лідка. Зараз.

Невже він припливе сюди, щоб утопити її?! Це вже ризик для нього. Вона опиратиметься…

Хоч який опір, легше почекати ще півгодини. Вона втоне й сама.

Саша — Лідка бачила — плюнув. Стягнув майку. Зняв шорти. Замість плавок на ньому виявилися просторі спортивні труси.

— Мамо… — прошепотіла вона ледь чутно.

Саша увійшов у воду. Відразу пірнув під хвилю, і ще раз пірнув, і пішов до Лідки розміреним кролем. Хвилі, здавалося, зовсім не турбували майбутнього Лідчиного вбивцю.

— Мамо…

Вона зробила спробу відпливти подалі в море, але вигляд бурунів, що розбивались об хвилерізи, протверезив її.

Сашина голова промайнула за двадцять метрів. За десять.

Тоді приречена Лідка звела очі, з останньою надією озираючи берег, пляж і скелі. Високо на кручі, там, де чахло під сонцем самотнє колюче дерево, ясно вирізнялися людські фігурки. З моря не вдавалося роздивитись, що це за люди й куди вони дивляться, але у Лідки раптом знайшлися сили.

Останні пять метрів Саша здолав під водою, надовго пірнувши. Випірнув просто перед нею; очі його здалися їй зовсім байдужими, риб’ячими. Очі холоднокровного вбивці.

— Геть! — У неї вистачило сил на вигук і навіть на те, щоб показати рукою на скелі. — Там! Солдати. У них бінокль! Вони все бачать!

— Сказилась?!

Він був злий. Страшенно злий і роздратований. Лідці здалося навіть, що вона бачить слину, що летить у нього з рота; однак він озирнувся й поглянув у бік берега. І якийсь час розглядав, як їй здалося, людей на кручі.

— Здуріла?!

— Не підходь, — вимовила вона, не зводячи з нього очей.

— Що?!

— Ти мене не втопиш, — сказала вона, відчуваючи на підході щипучі сльози. — Там побачать… Не чіпай…

Він вилаявся — так, як не лаялись у присутності жінок Лідчині знайомі чоловіки.

— На берег. Бігом! А то притоплю тебе, психічка довбана, і за волосся витягну. Ну?!

Вона попливла до берега — просто тому, що більше не було куди подітись. Саша тримався поруч — не дуже близько, але Лідка чудово розуміла, що ця дистанція оманлива. Плавець… чемпіон, мабуть…

Чергова хвиля жбурнула її до берега й хотіла була відтягти назад, але Саша сильно підштовхнув Лідку ззаду. І ще. Вона відчула під ногами пісок і буквально вчепилась у нього пальцями ніг; хвиля зринула, а Лідка лишилася стояти, і з наступною хвилею зробила три кроки вперед. Нахилилась, упала навкарачки…

Нова хвиля, і остання для Лідки на сьогодні, збила її з ніг і прокотила по мілині. І залишила відпльовуватись — на піску.

Саша знову вилаявся за її спиною. Лідка сліпо, як кошеня, відповзла подалі від моря, дісталася до сухого — і впала мішком.

Саша щось пробурмотів крізь зуби.

Лідка підняла очманілу голову; Саша виходив з моря злий, вишкірений, без трусів.

— Чого дивишся? Хвилею знесло! Через тебе, дурепо…

І він пройшов через пляж до своїх шортів. Лідка лежала, не в змозі поворухнутися, нічому більше не дивуючись.

— Я рапорт подам, — сказав Саша крізь зуби. — Усю лабораторну роботу робить один Зарудний. А ця істеричка знай створює проблеми… Ну не спить вона зі своїм мужиком, ну, психує, коли він з Валькою лижеться — до чого тут робота?! Робота до чого? Сьогодні вона непритомніє, завтра топиться, післязавтра вона кинеться сторч головою зі скелі, і ти, Віталю, будеш по вуха в лайні… І Петро відгребе ні за що. Подумай, Віталю.

Мовчати, мовчати, казала собі Лідка. Якщо зараз закричати, розревітись, почати виправдовуватись — кожне схлипування буде водою на Сашин млин. Мовчати, терпіти, мовчати…

У штабовій кімнатці, що світила голими цегляними стінами, було похмуро і вогко. Басовито дзижчали мухи. Тільки цей звук і порушував тишу, що повисла після Сашиних слів.

— Лідо, — пробурмотів нарешті Віталій Олексійович, крутячи в пальцях тьмяну подряпану лінзу. — Вийди, будь ласка. Піди погуляй.

Петро Олегович голосно зітхнув.

— Не піду, — сказала Лідка тихо.

Віталій підняв брови:

— Що?

— Послухайте… — вона з усіх сил намагалася втримати себе в руках. — Якщо за кілька днів я справді впаду зі скелі — знайте, що це ВІН мене зіштовхнув! Він… так, я потрапила в яму і мені важко було… важко випливти. Я кликала його! А він сидів і дивився, як я тону. І усміхався!

Останню деталь Лідка вигадала, але вигадала дуже переконливо. Їй справді згадалось, як Саша усміхався, дивлячись на її борсання. Ситою усмішкою ката.

— Здуріла?! — знову вибухнув підводник. — Тобі до психіатра треба! Що тобі привиділось, що ти вигадала, це ж відверта маячня!

— Я кликала, — повторила Лідка пошепки. — Я б втонула… я випадково випливла. Це правда.

Віталій упустив на стіл свою лінзу:

— Сашо… якого греця вас понесло в цю бухту?! Чия це була ідея?

— Його, — сказала Лідка ще тихше.

— Та заборонити їй взагалі підходити до моря! — гаркнув Саша. — Відіслати її з експедиції нафіг, якого чорта… Я сидів на пісочку й читав! Якщо вона й кричала — то собі під ніс, тихенько так, як миша. А там же гуде все…

— Чому ж ти не поглядав? — роздратовано спитав Віталій. — Бачиш же, що шторм!

— Та вона хвилин сорок там сиділа! Мілко там, пісочок, щур не втоне. Хто ж знав, що вона така…

Він замовк, але погане слово, яке він проковтнув, виразно відбилось у його очах.

— Лідо, вийди, — сказав Віталій різко.

Вона підвелась:

— І я сама… хочу поїхати геть. Перш ніж він мене вб’є.

Повернулась і вийшла, щільно причинивши за собою двері.

Славка вона знайшла біля водонапірної колонки. Відро давно наповнилось, а він усе качав залізний важіль, вода бігла через бляшаний край, підтоплювала Славкові гумові капці, всмоктувалась у жадібну, кам’янисту, розтріскану землю.

Славко подивився на Лідку — і нічого не сказав. Випустив важіль, але вода ще бігла якийсь час тонким, згасаючим струменем.

— Ну в тебе й вигляд, — сказав Славко.

Лідка зазирнула у відро. Звідти подивилася на неї бліда змарніла пані з заплутаним, навислим на обличчя волоссям.

Лідка зачерпнула воду долонею. Умилась, бажаючи протверезити себе й узяти в руки, однак ефект виявився зовсім протилежним. Довелося сісти на землю й тоді вже, скорчившись, розридатись.

Славко сів поруч і обійняв її за плечі. Погладив по голові, по жорсткому просоленому волоссю:

— Ну… нічого. Зі мною теж колись… ледве в ставку не втонув. За два метри від берега. А Сашко… ти на нього не думай. Він, коли не бачив ніхто, сам ледь не плакав, блідий такий… Не чув він. Так буває, здається, що кричиш голосно, а насправді жодного звука. А ще море шумить. Отож… ну не плач. Усе ж минулось…

Славків голос був таким переконливим, Лідка, яка й без того ревіла, вкрилася потом від думки про те, що насправді вся історія з утопленням — дурнувата випадковість. В однієї дурепи не вистачило голосу кричати голосніше, інший дурень зачитався, забув приглядати за купанням дівчиська…

Вона замовкла. Славко все гладив її і все бурмотів, утішаючи; тепер Лідці неприємними були його дотики. Згадувалися масні очі веселої Валі; ні, сволота Саша, паскудна сволота; йому що до того?! Та хай Славко хоч з усім табором «лижеться», хоч із Валею, хоч із Петром Олеговичем. Його що, завидки беруть?!

Із низьких півпідвальних дверей вибрався Віталій. Болісно примружився, коли сонце вдарило йому в обличчя; слідом вийшов похмурий Петро Олегович. Його бліда теніска темніла під пахвами двома плямами поту.

— Отже, так, лаборант Зарудна, — повідомив Віталій, дивлячись їй в обличчя очима-свердлами. — До кінця експедиції лишилось не так багато. Ніяких інцидентів, дострокових повернень, рапортів і всього такого ні мені, ні Петрові не треба. Отож перетерпи, будь ласкава, пересидь у лабораторії. До моря не підходити. До катера не наближатись. Сподіваюсь, більше ніяких надзвичайних ситуацій не буде?

Петро Олегович уникав дивитися на Лідку. Зате Віталій дивився, ніби закручував на її обличчі два залізні болти. Лідка зрозуміла, що не зможе не помститися. Не відповісти йому — тепер. Навіть під загрозою ганьби й нових глузів.

— Я бачила залишки Дзеркала, там, у Воротах, — сказала вона Віталеві в очі. — Я БАЧИЛА. А ви — ні.

Петро Олегович скривився, ніби йому було соромно за Лідку. Так непристойно, по-дитячому брехати, вигадувати казочки, безпорадно набивати собі ціну…

Обидва повернулись і пішли геть, не кажучи ні слова.

— Ну навіщо ти, — стомлено сказав Славко. — Ну помовчала б… що ти мелеш?

— Я бачила, — сказала Лідка, відразу заспокоюючись. — Якби не та отрута, що цей вилупок намішав мені в балон…

— Це параноя! — кинув Славко злісно. — Хто тобі чого намішував? Завтра виявиться, що тобі салат отруїли!

Він затнувся.

Поруч стояв Віталій. Футболка його забруднилась на животі, й через те здавалося, що жовта миша побувала в димарі.

— Зарудна… Ходімо зі мною.

Блискуча сітка. Павутиння, місцями порване, місцями ідеально гладеньке і блискуче на сонці. Блиску Лідка намалювати не зуміла, але загалом вийшло доволі схоже. Особливо беручи до уваги слабку зорову пам’ять, яку Лідка знала за собою ще з ліцею.

І вже, звісно, не вийде намалювати звуки. Мало того, Лідці їх і пригадати до пуття не вдавалось.

— Чому ти мені відразу нічого не сказала? — недобрим голосом поцікавився Віталій.

— Я забула. Тому що балон, отруєння і…

— Не було ніякого отруєння! Не мели дурниць. Щоб отруїти людину на глибині п’ять метрів, отрута в балоні має бути концентрованою й помітною, а експертиза не показала майже нічого!

— Майже?

— Нічого, що могло б викликати таку твою реакцію!

— А якщо ВІН підмінив балони перед експертизою?

— Істеричка, — стомлено сказав Віталій. — Із яким задоволенням я відправив би тебе назад.

— То відправляйте! — Лідка погладила білий аркуш зі своїм кособоким малюнком. — Відправляйте… я знайду людей, які мені повірять!

— Дай.

Віталій висмикнув папір з-під її рук. Знову підніс до очей, і обличчя в нього було таке, ніби через силу доводилося смоктати нудотно-солодку карамельку.

— Ви не вперше це бачите, — тихо сказала Лідка.

Віталій знизав плечима:

— Мало що… Так, я бачив щось подібне. У звітах щодо старих артефактних Воріт, що їх досліджували кілька циклів підряд, урешті махнули рукою й відкрили для туристів… Там була окрема підбірка «божевільних версій». І якийсь такий псих, як оце ти, теж побачив… павутинку. Щоправда, трохи цілішу, ніж у тебе. І ще там була спеціальна тека під назвою «знепритомнення в отворі». Усього випадків сім чи вісім… ти вирубилася під дією Воріт. Дай Сашкові спокій.

— І тепер ви не підпустите мене до Воріт і близько? — в’їдливо припустила Лідка.

Віталій скривився.

* * *

Уночі їй наснилась дитина. Хлопчик років півтора, в білих трусиках, що надималися на вітрі. Він упевнено стояв на дебелих, трохи кривеньких ніжках, причому на правому колінці — наполовину загоєне, замазане зеленкою садно. В одній руці — яскраво-жовта пластмасова лопатка, у другій — гумовий кіт із пищиком на животі. Коротко підстрижене русяве волосся, велика кругла голова, очі безтурботно-спокійні, обличчя — маленький портрет Андрія Зарудного, чи, може, Славка, все однаково. Пухка долоня дужче стискає гумову іграшку, кіт довго пищить, і ще раз, і ще.

Лідка прокинулась. Над наметом гуляв вітер, протяжний писк іще стояв у неї в вухах, вигаданий, примарний звук. Славка поруч не було.

Вона розкрила наполовину зашнуровану завісу й навкарачки вибралась назовні.

Уся ця маячня, ці ідіотські байки про те, що бездітній жінці обов’язково сняться її ненароджені діти… Ну, було б йому оце рік-півтора. Пускав би слину, вовтузився б із брязкальцями, гриз гумові кільця… І все. Нічого б іншого не було, ні університету, ні роботи, ні експедиції…

А на чорта вона здалась, ця експедиція?! Ну, обміряли залишки Воріт. Ну, встановили, що нічого особливого вони собою не являють, камінь як камінь, людство таких арок набудувало до греця. Зрозуміти природу Дзеркала ми безсилі, та й немає його тут, Дзеркала, самі фантазії…

У передсвітанковій сутіні світилось єдине віконце в приміщенні «штабу». Славка ніде не було видно; віддалік бовванів жовтогарячий, як апельсин, просторий намет Валентини.

Лідка повернулася під тент. Згорнулась калачиком і заплющила очі.

* * *

І цього разу без Саші обійтися не вдалось. Він сидів за кермом катера, а Лідка сиділа на кормі і вдавала, що не помічає підводника. Свіжий вітер розмаював її волосся, нарешті вимите з шампунем; Лідка знала, що має ефектний вигляд, і знала, что ефекту вистачить до першого занурення у воду. Потім волосся обліпить голову й шию, і змиється та мінімальна косметика, яку вона всупереч здоровому глузду наклала сьогодні на очі й губи. Безглуздо фарбуватись, вирушаючи під воду, та саме сьогодні Лідці хотілося продемонструвати всім свою красу й незалежність.

І, слід сказати, певних успіхів вона досягла. Технік Сергій поглядав з інтересом, водій Валера провів розчепурену лаборантку довгим здивованим поглядом, і навіть Петро Олегович усміхнувся Лідці й допоміг перелізти з причалу на катер. Віталій зберігав професійну незворушність, Саша поводився так, ніби Лідки немає на світі.

А Славко… Славка вона не бачила від ранку. Точніше, від учорашнього вечора.

Ну й нехай. Він їй більше не потрібен. Він… відпрацьований матеріал.

Море трохи хвилювалось. До Лідчиного пояса прикріпили страховку, Петро взяв камеру, Віталій передав Саші бінокль:

— Поглядай тут…

Той кивнув, не випускаючи цигарки. Оглянув горизонт, махнув рукою:

— Чисто… Давай.

Вони пірнули майже одночасно. Тільки Лідка трохи забарилась — і зловила на собі уважний, трохи зневажливий Сашин погляд.

Добре б ніколи його більше не бачити, підводника-цивільника. Ніколи в житті.

Зеленкувата, з опаловим відтінком тиша заспокоїла її. Дивно, вона більше не боялася глибини, хоча все мало би бути навпаки: після того випадку був би природним панічний страх занурення…

Метнулася, виблискуючи пласкими боками, риб’яча зграя.

Ритмічно похитувалися підводні ліси. Тугі повітряні бульбашки здіймались до неба, їх було багато, кожна була моделлю веселкового, безтурботного маленького світу; якби не маска, Лідка, мабуть, усміхнулася б.

Петро і Віталій пливли з боків, і ні в кому з них не можна було впізнати ні видатного археолога, ні цивільника з неприємним пронизливим поглядом. Вони були однакові, вони були рівні — дивні істоти зі скляними обличчями, що розмірено перебирали перетинками ластів. Плавниками-протезами. Людина ще не риба, але вже досить пристойно плаває…

Лідка знову стрималася, щоб не усміхнутись. Міцніше закусила загубник.

Ворота було видно здалеку — море лишалося прозорим. Діяли згідно із заздалегідь обговореним планом: Петро з камерою обплив арку й зупинився навпроти отвору, так, щоб спіймати видошукачем і Ворота, і Лідку, яка в них заходитиме.

Вона впевнена була, що цього разу нічого не станеться. Просто назло; якийсь час вона простирчить в отворі, потім стрілочка манометра натякне, що час би й повертатись. І вони піднімуться в катер, не дивлячись одне на одного, і тільки Саша знову зиркне з-під довгого козирка своєї пляжної кепочки; при згадці про Сашин погляд Лідці знову стало незатишно. Страховка, застебнута на поясі, здалася раптом повідком, що обмежував свободу, і неприємно було думати, що другий кінець тонкого троса знаходиться в руках у ТОГО. Гаразд, нехай Лідка істеричка і параноїк, нехай Саша й не хотів убивати її…

Та все одно — сказано і зроблено достатньо. Хоч би він, клятий, утопився.

Шелестіло, вириваючись назовні, тепле повітря. Маска ледь-ледь «травила», пропускаючи воду, вода заливала скло зсередини, заважала дивитись, але вилити її не було жодної можливості — тобто досвідчений нирець зумів би, звісно, зробити це за допомогою складного небезпечного маневру, але Лідці такі фокуси були не до снаги. Легше перетерпіти.

Петро підняв руку, оголошуючи про свою готовність. Лідка рушила вперед, намагаючись дихати якомога спокійніше й рівніше. Усе одно нічого не станеться.

Вона трохи не розрахувала імпульс — проскочила далі, ніж слід було. Лягла на спину, на мить побачила сонце крізь товщу води. І темне дно катера побачила теж; розкинула руки, одночасно торкнувшись кам’яних стовпів праворуч і ліворуч від себе. Ці Ворота були такими вузькими, що в них могли пройти пліч-о-пліч десь троє людей, не більше…

Наступної секунди Ворота розсунулись, роз’їхались, як двері швидкісного трамвая. Отвір зробився широким, як вулиця, але що найприкріше — Лідчині руки досі торкалися кам’яних стовпів. Лідчині руки, її вірні, знайомі з дитинства руки розтяглися, ніби гумові канати, вона з жахом подивилася спершу на праву кисть, потім на ліву — обидві були страшенно далеко, обидві здавалися маленькими, іграшковими, а вода ж позірно збільшує всі предмети…

Випустивши від несподіванки цілий фонтан райдужних бульбашок, Лідка ривком піднесла долоні до очей. Руки слухались безвідмовно, руки досі належали їй; щоправда, крізь обриси кисті просвічувало золоте павутиння, а крізь шелест повітря, що линуло до поверхні, проступали неможливі тут звуки. Довгий акорд.

Дихати. Рівно, глибоко. Ніяких надзвичайних ситуацій.

Вона потяглася вперед, ніби збираючись тицьнути пальцем в об’єктив відеокамери. Але попереду і згори не було нічого — ні Петра, ні сонця над водою. Витягнута Лідчина рука лишалася в неї перед очима — незвично товста, ніби розмазана по склу.

«З мене досить».

Вона вдарила ластами — приблизно так б’є хвостом рибина, що втрапила в поліетиленовий пакет. І ще кілька секунд їй здавалося з переляку, що все скінчено, нічого немає, серце не б’ється, — ось він, протилежний бік Воріт, сонний світ, де Лідка була лиш раз, але не хотіла би повертатись…

А потім виявилось, що її тягне кудись мимохіть. Тонкий трос напружився, і з кожним його ривком обтяжений пояс усе дужче врізався в голий Лідчин живіт.

Ось вона, підсвічена сонцем поверхня — далеко. І ось воно, дно катера — ще далі. Тягнуться догори два перламутрові дерева — з вузьких грудей Петра, з прокурених легенів Віталія. Третє — над Лідчиною головою; заважає дивитися вода, що набралась у маску. Рука інстинктивно тягнеться протерти очі, але наштовхується на скло.

Її супутники — вона не могла розібрати, хто з них хто, доки не побачила камеру, що метлялась на ремені, — поспішали до неї з двох боків. Трос на мить послабився й напружився з новою силою. Один із плавців — найпевніше Віталій — розмахував рукою перед Лідчиним носом, указуючи вгору, наказуючи негайно спливати; під водою рухи виходили плавними, сповільненими, не досить переконливими.

У цю мить другий плавець витягнув руку, вказуючи кудись Лідці за спину. Вона озирнулась.

Під водою їхні туші виявилися несподівано великими. Кожна була завбільшки як та вантажівка, якою приїхала в Рассморт пересувна електростанція.

Трос смикнувся знову. Пояс врізався в тіло, від болю Лідка ледь не прокусила загубник. Один із її супутників торпедою ринув угору — тільки ласти майнули. То був Петро Олегович; Лідка побачила, як плавно спускалася на дно відеокамера.

Чорна лискуча істота опинилася за метр від Лідки. А може, їй привиділось — адже вода заважає правильно оцінити відстань; темна морда була велетенська, як екскаваторний ківш. Мить — і дальфін повернувся боком, скосивши на Лідку гостре маленьке око. Якийсь час вони дивились одне на одного, і Лідка дала б собі руку відтяти, що звір дивиться здивовано. Вивчально. Вільний звір, єдина вища істота, що вміє виживати без допомоги Воріт…

Потім її потягли нагору одночасно страхувальний трос і цивільник Віталій, причому Лідці важко було визначити, хто з них завдавав їй більшого болю.

Потім голова її опинилася над водою, і найперше вона стягла маску; катер виявився несподівано далеко, проте чудово видно було, як мокрий, жалюгідний Петро крутить коловорот лебідки, а Саша стоїть, упершись ногою в борт, і ніби відпочиває. Лідку рвучко тягло по хвилях, приблизно так колись карали матросів, що завинили; поруч плив Віталій, і за ним, здається, лишався пінистий слід, як за моторним човном…

Лискуча туша скинулась над хвилею. Високо, метра на півтора; перш ніж дальфін устиг зануритись, у боці в нього з’явилися три маленькі чорні дірки.

Лідку тягло спиною вперед, і вона все чудово бачила. Над водою скинулося живе гнучке тіло — назад упало, ляпнулось напівдохле м’ясо, яке ще здригалося, ще бажало жити, забруднюючи воду навколо, і хвиля робилася брудно-коричневою…

А може, криваві деталі відтворила Лідчина уява. Бо коли їй було все це роздивитись?

Зовсім поруч промайнула, ледь показавшись із води, вугільно-чорна спина. І Саша знову встиг вистрелити.

Лідку втягли на катер, причому їй здалось, що на борту лишаються зірвані клапті шкіри; звісно, це її уява знову перебрала міру.

Віталій зірвав ласти. Як був, не знімаючи балона, кинувся за кермо. Зачхав мотор; висока хвиля жбурнула катер так, що Лідка ледве не вивалилася знову.

А може, це не хвиля?!

Саша вистрілив іще. І ще. Лідка краєм ока побачила його обличчя — байдуже обличчя вдоволеного життям убивці.

Мотор запрацював, катер високо задер носа, намагаючись тягти за собою непідібраний якір. Саша опустив пістолет, ступив до Лідки — вона б не здивувалась, якби він і її продірявив за компанію. Але замість цього худорлявий цивільник переступив через неї, як через мотлох, перебрався на корму і щось там зробив із якірним канатом.

Катер ринув уперед. Саша ледве втримався.

Дальфіни відходили в море, тягнучи за собою своїх товаришів в агонії. Двох? Трьох? Лідка не бачила.

Вона дивилася на Сашину засмаглу спину, на якій проступали хребці.

Пістолета він так і не випустив. Тримав в опущеній правій руці.

* * *

«…Д. — єдині адаптовані до апокаліпсису вищі істоти. За анатомією й фізіологією дорослі особини близькі до ссавців, однак за способом розмноження Д., хоч як це дивно, яйцекладні. Цикл розвитку Д. достоту схожий на цикл розвитку комахи; самиці роблять кладку раз на двадцять років, перед апокаліпсисом. Кризові зміни в зовнішньому середовищі, а часом навіть самі тільки їхні провісники, провокують розвиток личинки Д. — глефи. У розпал кризи глефи залишають шкаралупу яєць і виходять на суходіл. Личинки Д. смертельно небезпечні для всього живого. Малоуразливі, стійкі до високих температур, вони не потребують прихистку й переживають апокаліпсис без укриття. Повертаються в море після того, як припиняється сейсмічна активність. Наступна стадія розвитку — лялечка, всередині її Д. перебуває всього від місяця до двох, після чого на світ з’являється доросла особина.

Д. лишається однією з найменш досліджених істот планети. Походження Д. і природа його адаптаційних механізмів досі незрозумілі. Відсутність інформації породжує домисли. Так, Д. стали знахідкою для письменників-фантастів, які у своїх творах приписують цим істотам то розум, то позаземне походження, то містичний зв’язок із Воротами, то всі ці властивості одночасно».

(Мала популярна енциклопедія, с. 271)

* * *

Увечері на берег повилазили краби. Здавалося, саме каміння заворушилось, піднялось на членисті лапи, викотило безтямні бляклі очі й натовпом поповзло туди, де на купі скельних уламків лежав викинутий морем дальфінячий труп.

Археолог Петро Олегович пив нерозбавлений медичний спирт і плакав. Сьогодні він показав себе боягузом, залишив товаришів у біді й утопив казенну відеокамеру з цінними записами. Археолог був близький до самогубства, незважаючи на те що ніхто навіть поглядом не вколов його, не те що словом.

Убивця Саша був тверезий. Сидів перед ангаром і демонстративно чистив пістолет. Розібрана зброя на промащеній ганчірці викликала у Лідки блювотний рефлекс. В охайно розкладених деталях було щось патологоанатомічне; вечори біля моря завжди заспокоювали Лідку, але тепер не було куди подітися ні від чайок, що жадібно кружляли на віддалі, ні від Саші з його пістолетом.

Вона повернулась у штаб і одночасно взялась за дві безнадійні справи: прибираючи в лабораторії, вона намагалася навести лад у голові.

Поруч, за фанерною стінкою, сміялась Валентина. Кликала когось на посиденьки — їй відповідали голоси Сергія і Валери. Славка не було чути.

Потім безгучно відчинилися двері. Лідка озирнулась, сподіваючись побачити свого чоловіка, але замість нього на порозі з’явився Віталій. Жовта миша на його футболці вилиняла до блідо-лимонного кольору.

— Пиши, — Віталій усівся без запрошення, простягнув ноги, поклав на столик перед Лідкою аркуш паперу з числом і нерозбірливою печаткою. І кулькову ручку.

— Що писати? — спитала Лідка.

— Хроніку подій, — нудним голосом сказав Віталій. — Від миті, коли ти занурилась. Завершуючи миттю, коли ми вийшли на причал.

— А згори писати «пояснювальна записка»? — в’їдливо пожартувала Лідка.

Віталій підвів на неї погляд, і очі були похмурі, як фари похоронного автобуса. Під цим поглядом Лідка кивнула, сіла на стілець і підсунула до себе аркуш.

— Такого числа о такій годині, — почав диктувати Віталій, — виконуючи таке завдання, я, така й така, разом із такими й такими членами експедиції…

— Вийшла кудись і зробила щось, — пробурмотіла Лідка крізь зуби.

— Пиши, — сказав Віталій без жодної ознаки усміху в голосі.

Якийсь час у лабораторії стояла тиша. Звідкись просочувався цигарковий дим, причому цигарки були — Лідка потягла носом — із ментолом. Валя.

Вона дійшла до миті, коли «виконуючи завдання, наблизилась до об’єкта й розмістилась в отворі, обома руками торкнувшись…».

Припинила писати. Обережно поклала ручку:

— Це ж маячня… Віталію Олексійовичу. Це ж мене в психлікарню відправлять із такими… звітами.

— Це не звіт, — Віталій скривився. — Це… не хвилюйся. Просто пиши. Докладно і чесно.

Лідка опустила голову.

Згадувати те, що сталося у Воротах, було неприємно. Сформулювати й перенести на папір — складно.

— Тут помилки, — сказала вона перепрошуючи.

— Пробачать, — коротко відгукнувся цивільник. — Пиши.

У мовчанці минуло ще кілька хвилин. «Потім я втратила… втратила орієнтацію».

Вона знову поклала ручку.

— Ну, а… про дальфінів… треба?

— Треба, — жорстко сказав Віталій. — Усе. Хто куди плив і хто куди стріляв…

Лідці здалось, що Віталій осміхається. Не зрозуміти, чи то Сашу на нагороду висунуть, чи то на гауптвахту запроторять за ці постріли. Але Віталій знає з цього приводу щось, чого не знає Лідка.

Вона зітхнула. Паперу лишалося мало, тому з кожним рядком доводилося писати все дрібніше.

— Підпишись. Число.

Віталій узяв із її рук дрібно списаний аркуш, проглянув, лишився задоволеним. Підвівся, не прощаючись, вийшов.

— Так це не маячня? — спитала Лідка йому в спину.

— Твоя справа, — сказав Віталій уже з коридору, — доповісти. А класифікувати — не твоя справа. Вважай, що я тобою задоволений.

— А мені начхати на ваше задоволення, — сказала Лідка вже в порожнечу.

Якийсь час вона сиділа, тупо вдивляючись у вкриту патьоками стелю. Потім під вікном заплакала дитина.

Галюцинації, подумала Лідка, вкриваючись потом. Уже й наяву…

І з усіх сил приклалась кулаком до столика. Жалібно дзенькнуло лабораторне скло в шухлядах; дитина розкричалася з новою силою, причому не безтямним вавканням немовляти, а солідним басовитим ревом однорічної щонайменше людської істоти.

Лідка підійшла до вікна, штовхнула запилену раму, впускаючи в кімнату теплий вечірній вітер.

Офіцер у плямистій формі про щось дружньо розмовляв із техніком Сергієм. Віддалік стояв армійський легковичок, і гладка жінка похитувала, заспокоюючи, напівголе ображене немовля. На жінці була облипла джинсова сукня. Напевно, з цієї сукні можна було б викроїти штани ледь не для всієї експедиції.

Немовля якось відразу заспокоїлось — за мить горлало і ось уже сміється, похрокує від задоволення. Мати спустила його з рук, і воно клишоного покривуляло, сміливо топчучи землю босими рожевими ступнями.

Лідка різко зачинила вікно. Дзенькнули запилені шибки.

Їй тільки тепер спало на думку, що всі вони дуже молоді. Іще недавно вони лежали, сповиті своїми «ляльковими» покривами, десь глибоко на дні, куди людині ніколи не допірнути. А потім народились утретє, однолітки, одне покоління, позбавлені іншого досвіду й інших знань, окрім закладених в інстинктах.

А якби людство вміло так само? Якби всі дорослі гинули б під час апокаліпсису, а ненароджені — личинки — виживали? Страшно уявити собі юрмиська цих диких дітлахів. Звірята, вони весь відведений їм час боролися б за виживання. Усі двадцять років життя — до нового апокаліпсису… І вінцем їхніх зусиль стали б нові поклади яєць. Потомство, якому ніколи не судилося побачити батьків.

А якби?!

Лідка закусила губу.

Зі свого місця, зі стежки, вона бачила лише стухлий чорний бік. І не квапилась підходити ближче, знаючи, що краби роблять свою справу, що чайки вже з’їли дальфінячі очі, які недавно дивилися на Лідку зі щирим подивом. Чомусь вона була впевнена, що там, серед каменів, лежить саме ТОЙ. Її знайомець.

Чи це була «вона»?

Ворота. Дальфіни. Ворота. Глефи. Страхолюдні ненажерливі тварюки, яких можна спинити лише шквальним вогнем із крупнокаліберного кулемета. А якщо немає під рукою кулемета? «Глефи розправляються з мешканцями села. Полотно, олія. Заборонено до перегляду неповнолітнім».

А якщо вони колись БУЛИ розумними? Що коли ці, що прийшли подивитися на чужинців, — просто діти, які ніколи не мали батьків? Великі і сильні, дурні діти, що збилися в зграю?

Вона помітила, що бреде стежкою назад. Що чайки, яких вона була злякала, квапливо повертаються до дармового м’яса. І що перед ангаром досі сидить на складаному стільчику Саша, а на колінах у нього лежить свіжовичищений пістолет.

Вона спинилася за п’ять кроків.

Чомусь убивцю тягне на місце злочину, а метелика вабить вогонь. Лідці пройти б, не зупиняючись, не глянувши, повернутись у мертве селище, до штабу. А замість цього вона спинилась; хотіла покласти руки в кишені — ця поза завжди додавала їй упевненості. Забула, що на шортах, які колись були джинсами, від кишень лишились лише жалюгідні атавістичні складочки.

Віддалік блукали чайки. Лідка зрозуміла раптом, що стискає зуби до тріску, що судомно стискає кулаки. Вона скаже йому… Вона скаже…

Саша підвів голову. Без виразу подивився на Лідку, потім на пістолет. Потім знову на Лідку.

— Вибач, — сказав він безбарвним голосом. — Я там у штабі наговорив усякого… Від люті. Не слід було. Отож — пробач.

Якби він підняв свій пістолет і вистрелив Лідці в лоба — вона здивувалася б менше.

Ранкова поїздка на об’єкт кінчилась уже за годину. Лідка була в лабораторії, коли з берега прибіг захеканий Славко; за хвилину вони вдвох мчали стежкою вниз, причому Лідка притискала до живота аптечку, яка за всіма правилам мала зберігатися на катері, але не зберігалася з огляду на денну спеку.

Аптечка, на щастя, не знадобилась.

Коли Славко з Лідкою добігли до причалу, Віталій уже сидів на дошках, блідий, аж синій, але цілком притомний. Від запропонованого нашатирю відмовився:

— У ящику… на катері… Чому аптечка не на місці?!

Слова, що спершу здалися маренням, були насправді дисциплінарною доганою. Роль лікаря в експедиції виконував Петро, але за техніку безпеки під час занурень відповідав Саша, а той, видно, вважав, що коли є пістолет, то нашатир уже ні до чого.

Пришвартований катер бився бортом об причал. Дошки під ногами здригались; Віталій відшукав очима Лідку.

— Петре, — спитав, не зводячи з Лідки погляду. — Ти зняв?

— Так, так, — дещо метушливо підтвердив археолог. — Але ж… нічого не було, Віталику. Зовні — нічого не було видно…

— Ворота? — тихо спитала Лідка.

Віталій відвів очі:

— Там залишки Дзеркала… Нас заохотять, друзі, за цю експедицію. Але ми все одно ні греця не дізнаємось… і не зрозуміємо.

Плівку, вийняту з другої, резервної, відеокамери, переглянули вже через півгодини. Віталій кривився, глибоко дихав і ковтав таблетки від головного болю; видно, він витримав ще більше, ніж Лідка. З запису чудово видно було, як хтось із аквалангом заходить у Ворота, зупиняється в отворі, на хвилину зависає, впираючись руками в кам’яні стовпи, а потім раптом смикається і зсувається, і потихеньку перевертається, відправляючи до поверхні бульбашки повітря, набираючи в легені води… На цьому запис кінчався. Петро і Саша, що були в ту мить під водою, швиденько витягли Віталія до сонця й відкачали просто в катері. Потопельник уже дихав, але до тями не приходив, через що рятувальникам довелось пережити кілька неприємних хвилин.

— Лідо, — сказав Віталій, коли емоції тих, хто зібрався в штабі, трохи стишились. — У мене до тебе буде кілька конфіденційних питань. Як до біосенсора.

— Кого? — спитала Лідка з осторогою. В університеті їй устигли прищепити стійку неприязнь до всіляких псевдонаукових термінів.

Віталій осміхнувся.

…Був полудень. У самому цьому слові Лідці чулося калатання жовтих розпечених дзвонів.

У посохлій траві верещали цвіркуни. Повітря струмочками переливалося над забетонованим майданчиком, над дахом автобуса, над бортами пересувної електростанції; Лідка насунула кепку аж на ніс.

Віталій відвів її в коротку тінь кряжистої, вцілілої після мриги яблуні. Люди, які свого часу варили компот із її яблук, відійшли в нікуди, і, ніби усвідомлюючи це, яблуня колихала в гіллі єдиний зелений плід. «Яблук вам? А дзуськи…»

— Лідо, ось що. Тоді, коли ти… вперше «попливла» у Воротах, тебе щось емоційно зачепило? Вразило?

Лідка дивилась не розуміючи.

— Бачиш, удруге, після історії в бухті, коли ти, за твоїми словами, ледь не втопилась, — там зрозуміло. Там ти була добряче роздратована. А вперше?

— Я вперше побачила Ворота, — сказала вона пошепки. — Ну і взагалі… ви ж мені тоді вперше дозволили занурюватись.

Віталій кивнув:

— Так. Зрозуміло.

І замовк, думаючи про своє.

— Емоційне… тло? — тихо припустила Лідка. — Тобто коли людина дуже збуджена…

І Саша, і Петро, і всі вони проходили крізь Ворота, зупинялися у Воротах, і сам Віталій, між іншим, робив це неодноразово. Але чомусь лише тепер «поплив», спіймав галюцинацію слідом за Лідкою. Чи не зовсім галюцинацію.

— У вас що… щось сталося? — спитала вона тихо.

Віталій мовчав.

— Що, ця стрілянина… з дальфінами…

Віталій глибоко зітхнув. Лимонна миша на його футболці потяглась і зіщулилась.

— Так, ти вгадала. Учора вночі прийшла радіограма… ми згорнемо експедицію впродовж тижня. Удома… неприємності.

— Що? — Лідка підібралась.

— Ні, — Віталій скривився. — Нічого особливого. Це у нас, — він на мить затнувся, — у конторі проблеми. Тебе не стосується й нікого не стосується. І ти мовчи, гаразд?

Лідка кивнула.

До водонапірної колонки вийшла, похитуючи стегнами, Валя. Усміхнулась Віталію, багатозначно подивилась на Лідку, налягла на важіль із нежіночою силою. Вода так і бризнула, так і вдарила об дно емальованого відра.

* * *

На наступній планерці Петро Олегович офіційно оголосив про завершення програми і згортання експедиції. Сергій і Валера невимовно зраділи, та й сам Петро мав радше бадьорий вигляд, ніж розчарований, і Лідка його розуміла. За час, проведений біля артефактних Воріт, дві його онучки з чорно-білої фотографії мали трохи підрости.

Увечері на березі влаштували щось на кшталт прощального пікніка. Розклали багаття, до якого зараз же заявився місцевий патруль з лайкою й заборонами. Патруль довелося заспокоювати й улещувати, а багаття прикривати валунами, та його все одно видно було з усіх боків, бо живили його сухими водоростями, а ті горять, як папір.

Патруль залишився. Офіцер непевного звання і двійко молодих солдатиків розсілися просто на каменях, легковажно поклавши поруч автомати з пристебнутими ріжками, і Лідка, хоч і не надто зналася на зброї, поглядала на хлопців з осторогою. Щось підказувало їй, що з автоматами так не поводяться.

Солдати наминали консерви, щедро виділені Валею з інтендантських запасів. Офіцер кілька разів приклався до пом’ятої пляшки від термоса, що правила за келих. Солдати були п’яні самою тільки тушонкою.

Вина роздобув, як завжди, водій Паша — розщедрився, притягнув дві здоровецькі каністри. Вино було густе, домашнє, міцне, одного пластикового келишка цілком вистачало, щоб світ пішов у танок. Гостинна господиня Валя розрум’янилась, сидячи між техніком Сергієм і водієм Валерою, і раз по раз заходилася сміхом, який чути було, мабуть, і по той бік гір.

Віталій посидів півгодини й пішов до себе. Хвилин через десять після нього пішов і Петро; Саша лишився, і Славко не поспішав іти — сидів хоч і поруч із Лідкою, та якось відокремлено, слухав байки й анекдоти і дивився, як Лідці здавалось, просто Валі в повногубий рот.

Розмови робилися все гучнішими й розкутішими. Лідка відійшла вбік, сіла на самому краєчку моря, скинула босоніжки й опустила ступні у воду.

— Нє, сиділи-сиділи, ти мені скажи, пірнали-пірнали — хоч випірнали чогось? Що мені жінці казати — премія буде, ні?

— Тобі, Серього, премія так і так не належиться. Ти тут засмагав, вважай, розкошував та Вальку лапав, подалі від жінки…

Чоловіки зареготали. Лідка підігнула пальці на ногах. Гострий камінець, що невідомо як опинився серед відшліфованої морем гальки, уп’явся в п’ятку.

— Ото так розкошував… тут місце саме по собі погане, жили люди — і все, нема, прокляте місце, у мене в фотоапараті плівка сама собою засвітилась…

Голоси відлунювали в Лідчиній голові, зливались в один нерівний болісний дзвін. Перед очима ніби плив екран невідомого приладу — зелена крапка стрибала, викреслюючи зубчастий графік, а коли в загальний гамір угвинчувався сміх Валі, самописець підскакував високо вгору й забарвлювався червоним…

Треба було встати і піти в намет, але Лідка знала, що там буде ще гірше. Блукати берегом поночі, та ще на п’яну голову, значило обов’язково спіткнутись і збити коліна; Лідка сиділа, поклавши долоні під пахви, і почувалася черствим окрайцем хліба, що лежить на столі поруч зі стосиком рум’яних, пахучих пампушок.

Мама казала їй: «Не помились… подумай…»

Вона помилилась. Вона вірила, що буде справжня наука, відкриття, справжнє — одне слово, життя…

Дітородний період кінчився. Або кінчиться за кілька місяців. Науки немає — є здивоване розглядання, багатозначні натяки й докладні рисунки, які нічого насправді не пояснюють. Із тим самим успіхом можна обміряти і зважувати труп і сподіватися таким чином розгадати плин думок покійного…

І Віталій, і, напевно, Петро вже від початку знали, що експедиція нічого нового не дасть. Те, що Лідка сприйняла як королівський подарунок, виявилося покиддю із панського столу.

Її босу ступню відчутно куснули — чи то дурна риба, чи крабеня. Лідка зашипіла і відсмикнула ногу.

— А ти сам бачив? А то кажуть тут усякі, НЛО, НЛО… Так, вогники були, та це, мабуть, літак…

— Удень, кажуть тобі! Ось ти, солдатику, бачив таку штуку над морем? Наче як блюдце летюче?

— Дякую…

— Та не дякую, ти скажи, бачив тарілку?

— Дякую, ні, не хочу…

— Об’єкт — не можна, — це долучився офіцер. — Об’єкт — таємний. Об’єкт — не можна говорити, не можна питати. Не треба.

— Ох, вибач… Ну в очах же бачу, прибульці тут були, ви ще, либонь, і стріляли по них… Може, і збили? Га?

— Не можна.

— Розумію… Служба…

Лідка підвелась. У голові паморочилось усе дужче, слід було негайно припинити це неподобство.

Купальника не було. Вона відійшла подалі, туди, куди не сягало світло багаття. Швиденько роздяглась. Голяка увійшла в море, занурилась по саму маківку, відчула спершу шок, а потім полегшення. Голова звільнилась від думок, як звільняється від диму прокурена кімната. Лідка заткнула пальцями вуха й лягла на спину.

Ну, ось і все.

Небо було величезним і тьмяним. Щільний серпанок пропускав світло лише найбільших зірок.

Прибульці. Авжеж, куди простіше. Зелені чоловічки, що поневолили космос і виявили на одній із планет потенційних конкурентів. І спинили їх складним, але відносно гуманним способом. Призначили людству регулярне профілактичне кровопускання, шокову терапію, після якої не лишається часу ні на які дурниці на кшталт завоювання космосу. Після якої — щоб вижити й відновити чисельність…

Лідка показала б зіркам кулак, але не хотіла, щоб прохолодна вода заливалась у вухо.

…А людство — неабиякий вихованець. До всього пристосується. Живе потихеньку зі страховим полісом у зубах, активно користується «домовленим часом» і, кажуть, навіть трохи розвивається…

Вона змерзла. Перевернулась на живіт і «пляжним брасом» попливла до берега.

Багаття красиво розбивалося на поверхні води, відбивалось у кожному мокрому камінці. І біля багаття відбувалася колотнеча. Лідка роззявила рота.

Сергій сидів, ледь обійнявши Валю за міцну талію. Обоє були білі, як піна, навіть відблиски багаття не могли надати їхнім обличчям людського відтінку. За два кроки від парочки стояв водій Валера, і в руках у нього був автомат із пристебнутим ріжком.

Лідка миттю ослабла і зрозуміла, що зараз утоне. На щастя, під ногами відшукалось дно.

— С-сука, — розбірливо вимовив Валера. — Ти… забери лапу. З цієї хвойди. Уб’ю. Обох.

Валера був веселим, енергійним чоловіком середнього віку. Лідка ніколи не бачила, щоб він був роздратованим чи сварився.

Розгублені солдатики сиділи поруч, роззявивши роти, вчепившись кожен у свою бляшанку. Лідчине покоління, молодша група. Їх погано годують, подумала Лідка відчужено. Вони голодні…

Біля багаття валялась порожня каністра з-під вина. Коли вони встигли СТІЛЬКИ випити?!

Валера похитнувся. Ширше розставив ноги. Дуло автомата окреслило півколо. Навіть Лідка інстинктивно пригнулась, пірнула і під водою почула різке — та-та-та…

Блідий технік Сергій усе ще сидів, обіймаючи бліду Валю.

Солдатики так само стискали кожен свою бляшанку.

Зате Валера лежав на камінні. І автомат був у руках у Саші, а Сашина нога наступала на Валерину шию.

— Ти-хо, — сказав Саша пошепки, але так, що й Лідка почула. — Ти-хо. Цить.

Ніхто не зронив ні звука. Не випускаючи Валериної шиї, Саша повернувся до офіцера і крізь зуби заговорив мовою, з якої Лідка розуміла лише окремі слова. Офіцер слухав, і спершу його обличчя зробилося білим, як у Валі, а потім густо-червоним, у напівтемряві майже коричневим. Офіцер був також Лідчиного покоління. У якому він званні, вона так і не зрозуміла.

Потім дзенькнули порожні бляшанки. Солдати встали, підхопили кожен свій автомат, причому той, що брав зброю з Сашиних рук, ледь не знепритомнів. Уся трійця підтюпцем відійшла в темряву, і звідти вже долетіли верескливі команди і дзвін мордобою.

— От блін, — сказав водій Паша.

Решта мовчали.

Сергій уже забрав руку з Валиної талії. Валя закусила пухку губу. Водій Паша методично підбирає розсипані стакани. Славко — Господи, з ним хоч нічого не сталось?! І цивільник Саша, а там, де він, завжди щось відбувається.

Завовтузився Валера, придавлений Сашиною ногою.

— Ус… ти…

Саша відступив і дозволив йому підвестись. Валера встав; губи його були замащені кров’ю з розбитого об каміння носа.

Саша згріб Валеру за комір теніски. Акуратно, в обхід багаття, вивів до моря й тут зважено, коротко вдарив під дих. Валера охнув і перекинувся у воду; Саша підвів очі й побачив Лідчине обличчя над водою.

— Виходь.

— Я гола, — пробелькотіла вона ледь чутно.

— Виходь і вдягайся.

Лідка поквапилась до свого одягу — наполовину вплав, наполовину підстрибуючи. Навкарачки вибралась на берег, довго не могла відшукати шорти. У воді гучно вовтузився Валера, поширюючи розлогий діапазон непристойних звуків, стогнав і лаявся.

— От блін, — повторив водій Паша. — Оце шмурдило, мабуть, тютюну підсипали.

— І що тепер? — хрипко спитав Сергій.

— Тепер — штани випери, — з несподіваною злістю відгукнулася Валя. — Теж мені мужики… Один кретин схопив пукавку — всі зразу обі…лись.

— На себе подивись, — відрізав Сергій.

— Тихо, — сказав Саша. — Один перепив. Він тепер до-овго роботу шукатиме, я подбаю… Але якщо хто рота відкриє сп’яну чи здуру… теж роботу шукатиме. Довго. Ясно?

Усі мовчали. Паша підкинув у багаття трави та хмизу. Валера затих, виповз на берег, сів лицем до моря, схиливши голову на руки.

Потім Валя підвелась — зухвало яскрава, смілива, облита світлом багаття. Ніби пережитий страх переплавився тепер у збудження, в браваду, недарма так хижо виблискували примружені вологі очі.

— Хто б мені допоміг цей кошик назад відперти? Славо, ти наче тверезіший за інших?

І усміхнулась. Лідка бачила її усмішку, бо саме до цього часу встигла вдягтись і брела до багаття, щоб зігрітися.

Зависла пауза. Багаття горіло високо й рівно. На щоках Сергія грали жовна, Паша підбадьорливо всміхався. Навіть Саша озирнувся, глянув на Славка, оцінюючи поглядом.

Тріщала, згораючи, трава. Те, що раніше було водоростями й жило на глибині, в царстві тиші і риб. А потім померло, було відринуте й викинуте штормом, висохло під палючим сонцем, тепер зникало в багатті, не лишаючи навіть попелу.

Лідка глибоко зітхнула.

— Ні, — сказав Славко, дивлячись убік.

Багаття потроху пригасало. Морська трава горить швидко.

Валя усміхнулася знову, але зовсім іншою усмішкою:

— І що робить із людьми хронічний спермотоксикоз…

Славко підскочив — і якоїсь миті зробився схожим на Сашу. Так само швидкий і безжальний; стискаючи кулаки, він зупинився перед Валею, і тоді інтендантка усміхнулась утретє, та так, що навіть у Лідки звело щелепи.

— Що, Славо? Ти щось хотів сказати?

Сергій примирливо втиснувся між ними:

— Славо, не можна так на бабу. Вона не винна… Ти скажи своїй лаборантці, щоб не викаблучувалась, а дала, як годи…

Лідка не знала, чи доводилося Славкові коли-небудь битись. У ліцеї, пригадується, він не задирався ніколи; але тепер Сергій відлетів на два кроки й, ледве втримавшись на ногах, схопився за вилицю:

— Ох ти ж гадючий вилупок…

Саша спіймав призначений Славкові удар, завиграшки завернув водієву руку за спину. Штовхнув Сергія на землю:

— Мало? Теж хочеш прочухана?

Сергій вилаявся. Тоді Лідка, мокра, в прилиплій до тіла майці, увійшла в освітлене коло, стараючись, щоб губи не тремтіли:

— Славку… Ну їх усіх… Ходімо, га?

Славко подивився на неї каламутними зацькованими очима.

— Славо… ходім? Будь ласка… Ну їх к бісу…

Його рука була холодна, як риба. І дрібно тремтіла.

Уранці Лідка вибралась із намету, злодійкувато тягнучи за собою спальний мішок.

Роззирнувшись і нікого довкола не побачивши, поспіхом згорнула спальник і, затиснувши його під пахвою, поквапилась до моря. Залізла в каміння на краю пляжу й опустила спальник у воду.

Насотавшись, мішок зробився важезним і майже некерованим; зайшовши по коліно в море, Лідка допомагала солоній воді знищувати сліди першої шлюбної ночі.

Вона не знала, що з кручі на неї дивиться, закусивши пухку губу, інтендантка Валя.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Двісті п’ятий дитячий комбінат сьогодні повертав собі поважну назву школи. Половина спалень знову називалися класами; двоярусні ліжка розібрали й винесли в комору, і старі шкільні столи, за якими навчались іще Лідчині однолітки, розташувались на своєму законному місці, настільки законному, що залізні ніжки меблів утрапили кожна в свою заглибину на лінолеумі. За винятком, звісно, тих кількох приміщень, які під час апокаліпсису вигоріли дощенту, — там лінолеум був майже новий.

Яна, донька Тимура і Сані, губилась у морі квітів і бантиків, що утворилося під табличкою «Перший К». Широчезне подвір’я вщерть було заповнене людом; малята з середньої та молодшої груп прилипали до вікон, розплескували носи об скло, із заздрістю дивилися на старших братів і сестер, у яких сьогодні, просто зараз, починається нове доросле життя. Лідка пригадувала себе, як вона видерлась на підвіконня й шукала в такій самій збудженій юрбі Тимура і Яну.

Усі вони — і вона, Лідка, теж — свого часу пішли до першого класу саме тут, у двісті п’ятій. Потім, на верхівці татової кар’єри, всіх трьох перевели до ліцею: Яна з Тимуром були тоді в шостому класі, Лідка — в четвертому. А племінницю Яну збиралися віддати в ліцей уже з першого дня навчання, але в Тимура не вистачило на це грошей, а в тата — впливу.

— Слухайся вчительку… — удвадцяте повторила Саня.

Яна відкопилила примхливу губку:

— Виховательку? Тамару Михалівну?

— Це вона була вихователькою, а тепер вона вчитель! І до тебе інші вимоги, зрозуміла?

— Ага, — сказала Яна байдуже.

Худенька і миловидна Лідчина племінниця була на свої роки розвиненою й надто непокірною. Лідка мовчки співчувала незнаній Тамарі Михайлівні, що мучилася з Яною чотири роки в садочку і, певно, приреченій мучитись іще щонайменше рік — доки Саня з Тимуром не примудряться перевести дівча до ліцею.

Мама розчулено всміхалась. Тато почергово клацав то язиком, то фотоапаратом. Супився, заздрячи потай, шестилітній Паша, що виявився на півроку молодшим за власну небогу й тому потрапив у середню групу. Лідка бачила, як Яна повернулась до натовпу й цілеспрямовано показала дядечкові язика.

— Ой як час спливає, — плаксиво сказала незнайома гладка тітка, що опинилась поруч.

— Батьки першокласників! Відійдіть за білу лінію! — прокричав мегафон наполегливим голосом професійного педагога.

Лідка попрощалась із Тимуром і Санею, кивнула Яні й вибралась із натовпу. На цьому святі вистачає штовханини й без далеких родичів.

Вулиці були напівпорожніми; місто повелося на першому дні навчання. Усі рекламні щити пропонували якщо не зошити, то ранці, якщо не ранці, то скриньки для сніданків або самі сніданки, «для підтримання сил маленького відмінника». Подекуди на вулицю виставили репродуктори, що викликали ностальгію за невибагливими шкільними пісеньками. «Ой як час спливає», — зітхала ведуча радіопередачі.

Лідка зайшла в автомат і зателефонувала Славкові на роботу. Ніхто не брав слухавку; нічого дивного, перший день навчання завжди вважався неробочим днем, зокрема і в Інституті кризової історії.

От тільки навіщо Славкові було брехати, що сьогодні о дванадцятій у нього нарада?

Цікаво, до якої школи пішов цей його нащадок. І ще цікавіше, як він називає батька: тато? Дядько? Ярослав Андрійович?

Лідка послухала довгі гудки, зітхнула й набрала коротенький, давно набридлий номер.

— Приймальня слухає.

— Говорить Зарудна. Шеф на місці?

— Хвилинку…

Контора працює без вихідних. Хоч перший день навчання, хоч останній — секретарка на місці, і шеф також на місці, та от чи захоче він розмовляти?

Клацнуло в слухавці. Глухий голос без будь-якої інтонації:

— Алло…

— Доброго дня, Вікторе Олексійовичу. Я хотіла спитати, чи є новини щодо мого…

— Є, — перебив її голос, цього разу з відтінком роздратування. — Одинадцята нуль-нуль, сто перша кімната. Поговориш з однією… людиною.

— Дякую, — сказала Лідка, але слухавка вже пищала короткими гудками.

Вона подивилася на годинник — пів на десяту. Зайвий час. Вирвані з життя півтори години.

Але невже її справа зрушить із мертвого місця?

Вона сіла в автобус — добре, що він був майже порожнім. Спинка сидіння попереду була розмальована різноманітними пиками; це ще квіточки, десь за півроку підуть написи. Спершу найбезневинніші, а що далі, то дужче…

За двадцять хвилин вийшла на набережній — уздовж вулиці рябіли кіоски, відчинені й зачинені, брезентові та скляні, і кожен другий вабив яскравою вивіскою: «Шкільний базар».

Бетонними сходами вона спустилася до моря. Чайки, що порпались у ящику для сміття, неохоче пошкутильгали на кілька метрів убік. Раз у раз спотикаючись на камінні, Лідка дісталась до знайомої розколини.

Підстелила поліетиленовий пакет, умостилась, схрестивши ноги.

…Під час їхнього зі Славком медового місяця — відразу після повернення з експедиції — вони любили усамітнюватись тут і пекти картоплю на жару. І згадувати, як було добре тоді, в першу ніч, у наметі.

Тоді Лідка була ще свято переконана, що не сьогодні-завтра тест на вагітність дасть позитивний результат.

Із кожним новим пікніком картопля робилася все сухішою, а смажена ковбаса все більш масною й огидною.

Зрештою потреба в романтичних вечорах біля моря зникла зовсім.

Лідка похмуро посміхнулась. Море було сірим, як велетенська, до обрію, миша.

Вона показала перепустки — спершу зовнішню, потім внутрішню. Внутрішня, червоно-рожевого кольору легенів, викликала в неї особливу відразу. Стільки зусиль знадобилося, щоб отримати її, і стільки відкриттів марилось за порогом штучної таємниці, і якою порожньою й надуманою виявилась уся ця заборонена наука, і разом з тим якою ревнивою і мстивою; захопивши в своє нутро людину з рожевою перепусткою, вона нізащо не бажала випустити її назад.

Двері сто першого кабінету були оббиті шкірою. Найпевніше штучною, але дуже схожою на справжню. Шкіра працівників-невдах, подумала Лідка — і не усміхнулася на власний жарт.

— Олександре Ігоровичу, до вас Лідія Зарудна…

Вона увійшла. Чоловік, що сидів за важким столом, підвів голову, і спершу вона його не впізнала. І лише коли він насупив брови і підборіддям указав на стілець — лише тоді вона здригнулась і напружилась.

Саша дуже змінився за останні п’ять років. А може, це партикулярний костюм із краваткою змінювали його до невпізнанності. І ще — гладенько зачесане волосся.

Яка стрімка кар’єра, подумала Лідка, всідаючись і влаштовуючи на колінах бувалу в бувальцях торбу. Яке в нього звання? І яке звання було ТОДІ?

Вона згадала себе, коли борсалась у хвилях, із останніх сил хрипко гукаючи: «Сашо, Сашо», і людину на березі, ось цю людину, навмисне заглиблену в читання. Щоправда, море шуміло так гучно… А вона кричала так тихо…

— Мені передали вашу заяву, — стиха сказав колишній підводник. — Що спричинило таке радикальне рішення? Таке несподіване для всіх, хто вас знав?

Лідка подивилась йому в очі. Саша, здавалось, не впізнавав її. У всякому разі, в прозорих його очах нічого не відображалось.

— Я зрозуміла, що не зможу більше принести користі науці, — сказала Лідка не запинаючись. — І не зможу принести користі службі ЦО.

Саша далі дивився крізь Лідку. Жоден м’яз на його обличчі не поворухнувся.

— Чому?

— Бо я помилилась, вибираючи шлях, — сказала вона так само просто. — Бо я не науковець. Ось і все.

Саша опустив блакитнуваті повіки:

— Бачте, колего Зарудна. Ви справляли враження енергійного, захопленого своєю справою дослідника. Усі вважали вас, саме вас, спадкоємицею справи людини, чиє прізвище ви… — він зробив ефектну паузу, — …носите. Чи не так?

— Я не знаю, хто що вважав, — сказала Лідка вже менш упевнено. — Людям властиво помилятися, чи не так?

— А вам не здається, що це зрада з вашого боку? — стиха спитав, просто-таки прошелестів Саша.

Лідка розлютилась. Зняла торбу з колін, поставила на волохатий килим:

— Ну й кого я зраджую?

— Пам ять Зарудного, — підказав Саша.

Лідка проковтнула слину, набираючи в груди якомога більше повітря. Тільки стриматись. Тільки стриматись; він провокує її навмисне, і невідомо, що станеться після того, як вона піддасться на провокацію. Мовчати, мовчати, я кулька, повітряна кулька, червона повітряна кулька…

— Для науки і ЦО це має якесь значення? — спитала вона через силу. — Зраджую я пам’ять Зарудного чи ні?

Він відвів погляд:

— Ні. Не має.

— Тоді я прошу пропустити мою заяву. Зняти з мене право допуску. Я дам будь-які підписки про нерозголошення — хоч на три мриги вперед…

— Вас не випускатимуть за кордон, — сказав Саша з жалем. — За жодний. Під жодним приводом. Років десять.

Лідка скривилась:

— Так, це ви вмієте. Не пускати.

Якийсь час Саша не зводив з неї тягучого погляду.

— Ви наполягаєте на звільненні?

— Так, — вона кивнула.

Саша відкинувся назад. Покрутив у пальцях жовтий лакований олівець.

Несподівано усміхнувся:

— Ти маєш рацію. Науковець із тебе хріновий.

Вона дивилась, як він підписує папери, і відчувала, як терпнуть, бліднучи, щоки.

Він бреше. Він бреше, навмисно принижуючи. Ні в чому не можна вірити цивільникам. Науковець із неї був би непоганий… якби вся ця наука мала сенс… Вона могла б… недарма її цінували в університеті! Недарма вона отримала свій червоний диплом… Недарма її брали в експедиції… Недарма її допустили до секретного інституту… Не могло такого бути, щоб стільки надій — на «хрінового» науковця!

Гуркіт моря. Солона вода в горлі.

— Я хочу спитати, — сказала вона хрипко.

Він на мить відірвався від паперів:

— Питай.

— Ти мене топив?

Він охайно склав підписані папери. Скріпив скріпкою. Підвів на Лідку прозорі очі:

— А ти знаєш… Тоді, будучи шмаркатою пацанкою, ти справді здавалася перспективною штучкою. Ти була фанаткою. Таких бояться. І ти спритно вдавала, ніби багато знаєш.

— Тож топив?! — перепитала вона, посунувшись уперед.

Саша усміхнувся. Уперше від самого початку розмови; на його суворій краватці тьмяно зблискувала золота шпилька. І так само тьмяно, але гостро блискали очі.

— …Вітаю вас, колишня колего Зарудна. Вашу заяву буде прийнято, ми знайдемо можливість звільнити вас без скандалу. Чи варто казати, що до жодного наукового закладу вас і близько не підпустять? Чи й так зрозуміло?

— Не дуже й треба, — сказала Лідка повільно.

І підвелась:

— Дякую вам, Олександре Ігоровичу. Я цілком задоволена.

…Звідусіль лунали шкільні марші. Здійнявся вітер і гнав бруківкою обгортки від цукерок.

На стовпі оголошень гронами висіли запрошення на роботу.

Учителі потрібні були в колосальних кількостях. Чогось в основному з природознавства та праці. А історію я викладала б одним мізинцем, подумала Лідка. Та й біологію… Та хоч фізкультуру. І вони сиділи б у мене як миші, вони б мене боялись…

Бо я їх ненавиджу.

Вона сіла на швидкісний трамвай (у вагоні були самі радісні мами першокласників), доїхала до центру, на виході купила банан і з’їла на ходу. Вітер мав запах осінніх квітів. Цвинтарний запах, подумала Лідка.

Ось і все. Легко й порожньо. Яка всеосяжна, спокійна порожнеча.

…Узяти й піти в школу. І дресирувати їх, як цуценят. Аби стояли струнко. Аби по десять разів переписували довжелезні вправи, а зроблять помилку — іще десять разів. Аби сиділи, склавши на парті руки, не сміючи поворухнутись… аби здригалися від звуку мого голосу!

Меморіальну дошку Андрія Ігоровича Зарудного не протирали давно. Бронза позеленіла, депутат Зарудний остаточно перестав бути схожим на себе. Якось місцеві хлопчаки уподобали барельєф для різноманітних забав, але після того як Лідка спіймала двійко снайперів із водяними пістолетами і жорстоко нам’яла їм вуха, стрілянина по бронзовій мішені припинилась.

Обуреним матусям постраждалих стрільців Лідка кинула відібрану у хлопчаків зброю. «Це ж вода! — не вгавала одна з них, сусідка з третього поверху. — Що вона може заподіяти цій вашій дошці!» — «Іще раз спіймаю, — сказала Лідка, — буде гірше». — «Садистка! — кричала матуся. — Я знайду на тебе управу!» — «Шукайте», — сказала Лідка і грюкнула дверима перед матусиним носом.

Сусіди й раніше не розуміли її, а після випадку з «екзекуцією» остаточно незлюбили. Особливо жінки: «Своїх дітей немає, то це стерво на чужих кидається!» Особливо дружина дипломата з третього поверху та дружина актора з четвертого. Адже будинок лишався елітарним, навіть з’явилася біля входу комірчина консьєржа, у якій по черзі проводили дні дві сумирні бабці…

Один лише дід доброзичливо вітався з Лідкою, сивий плішивий дід із першого поверху, той самий, що курив оце біля під’їзду. Курив і кашляв; Лідка привіталась, і дід відповів, і вона вкотре здивувалась, як у цьому немічному вже тілі вміщається глибокий бас — голос не старого діда, а ще й дуже чоловічий, красивий і навіть бентежний.

Вона відчинила двері своїм ключем. Зі свекрухою вони не розмовляли, мабуть, уже років зо три; Клавдія Василівна жила окремо, зачиняла свою кімнату на замок і лихословила — Лідка точно знала — про свою паскудну невістку всюди, де лише вдавалося завести розмову. Від найближчої хлібної крамниці й до Ради міністрів, де вдова Андрія Зарудного тепер обіймала якусь невиразну, але досить вигідну посаду.

Якось за Лідчиної відсутності Зарудна перенесла портрет чоловіка з його кабінету до себе в кімнату. І Лідка не змогла домогтись повернення портрета на законне місце; вдова вкотре продемонструвала їй своє виняткове право на пам’ять про Андрія Ігоровича. Добре, що в Лідки був іще фотопортрет, той самий, який так зручно лягав на стіл під оргскло…

У вітальні товстим шаром лежав пил. Клавдія Василівна не прибирала ніде, крім своєї кімнати та зрідка — кухні. Лідка автоматично ввімкнула телевізор; на всіх каналах було одне й те саме. «Якась там школа прийняла сьогодні скількись першокласників. Незважаючи на певні матеріальні труднощі, педагогічний колектив упевнений…»

Як нудно, подумала Лідка. І це називається сучасним телебаченням?!

«Продовжують працювати інститути підвищення кваліфікації для працівників дошкільних закладів. Молоде покоління вихователів повсюдно стикається з власною некомпетентністю, бо вихователям не вистачає освіти… стати педагогом… і проблема загострюватиметься з кожним роком, разом з ускладненням програми. Лишаються актуальними центри переорієнтації працівників вищих навчальних закладів, звільнених за скороченням штатів… для роботи з молодшими школярами. Працівники музеїв, люди з гуманітарною освітою…»

Лідка скривилась і перемкнула канал.

«Третій міський ліцей оголошує про скорочення конкурсного прийому до першого класу. Батькам дітей, які так і не стали учнями ліцею, не варто впадати у відчай. Наступного року буде оголошено конкурс до першого та другого…»

Лідка похмуро посміхнулась. Знаємо ми ціну цим конкурсам. І хто в них змагається, також знаємо.

Вона перемкнула канал іще раз. Їй хотілося чогось гучного й веселого, кліпа хотілось, ну невже на честь першого дня навчання не пустять жодної НОРМАЛЬНОЇ передачі?

З екрана дивився широколиций чоловік із покоління Лідчиних батьків. Дуже засмаглий, він мав забагато зморщок, як на його вік, непевного кольору очі, що втекли кудись аж під лоба.

— …залишити армію й зайнятися політикою? — спитали з-за кадру.

— Мені здається, я багато зробив для армії. Я став генералом у тридцять п’ять років… Але армія в умовах мирного часу, сучасна армія, вже не дає мені місця, щоб зробити більше. Моя перемога на виборах — закономірність, але це лише перший крок. Я хотів би, щоб люди, які віддали за мене свої голоси…

Чоловік говорив через силу, завчений текст ніяк не йшов йому на язик. Лідка сумно зітхнула й підняла пульт. У чому перевага телевізора? Так легко можна змусити замовкнути будь-кого з політиків, та хоч самого президента.

Камера від’їхала, пропускаючи в кадр довгий стіл зі зграйкою мікрофонів і людей, що сиділи по обидва боки від генерала, що народжував слова. Лідка вимкнула була телевізор, але зразу роззявила рота і ввімкнула його знову.

Ні, не помилка. Праворуч від генерала сидів, зосереджено киваючи головою, Ігор Рисюк власною персоною. Світлий елегантний костюм, інтелігентне тонке обличчя — поруч із ним генерал здавався просто дровинякою, яку натуралісти притягли з лісу і не встигли відшліфувати.

Оце так!

Лідка вимкнула телевізор. Кинула пульт у м’яке крісло, прислухалась; здається, свекрухи не було вдома. Також святкує перший день навчання?

У кабінеті, що його за старим звичаєм називали «кабінетом батька», блимав червоним автовідповідач нового телефону. Передчуваючи неприємність, Лідка натисла на маленьку і пружну, як прищ, кнопку.

— Доброго дня, панове Зарудні. Це говорить такий Рисюк, якщо ви пам’ятаєте. Я був би вдячний, якби хтось із вас зателефонував за номером…

— Про вовка промовка, — сказала Лідка вголос.

Іще в ліцеї вона відзначила, що події зазвичай ходять табунами. І якщо є новина — чекай другої, третьої і так далі.

— І це твоя квартира?

Рисюк кивнув. Крихітна кімнатка була облаштована за вищим класом. Обчислювальна машина, відеоцентр, телефони, зовсім як колись у кабінеті Зарудного.

— А ночуєш ти де? — в’їдливо спитала Лідка.

Рисюк уважно на неї подивився. Осміхнувся:

— На дивані.

Лідка запнулась.

— А, цей, дружина, діти? У тебе ж наче дружина була?

Рисюк кивнув на стіл. Під екраном монітора ліпились одна до одної три фотографії — на перших двох були двоє гладких голих немовлят із витріщеними у простір безтямними очима: хлопчик і дівчинка. На третій, зовсім свіжій, стояли поруч щоката першокласниця з квітами і кругленький похмурий хлопчисько в коротких штанцях.

— А… в кого вони такі… — Лідка трохи не спитала «гладкі», але вчасно отямилась. — У кого вони такі величенькі?

— В дружину, — коротко відповів Рисюк.

Лідка знову глянула на фотографії. Про всяк випадок оглянула весь стіл — ні, жіночого фото ніде не було.

— Як Слава? — уривчасто спитав Рисюк. — Працює?

Лідка кивнула без ентузіазму.

— А ти, кажуть, звільняєшся?

Лідка підвела на нього погляд:

— А ти звідки знаєш?

— Хіба це таємниця? — Рисюк поблажливо посміхнувся.

— А, я й забула, що ти зробився сірим кардиналом, — сказала Лідка ніби жартома.

Жарту не вийшло. Рисюк дивився уважно, тепер уже без усмішки, і під поглядом його непорушних світлих очей Лідці зробилося ніяково.

— Чому ти покинула науку?

— Не твоє діло, — сказала вона, намагаючись надати розмові тону веселої шкільної суперечки.

Рисюк помовчав. Запропонував чомусь пошепки:

— Кави хочеш?

— Ага, — відповіла вона після паузи.

— Ходімо варити…

Кухня, на відміну від кімнати, носила на собі всі сліди парубоцького побуту. Стіл був укритий, ніби круглими лусками, задавненими відбитками кавових чашок. У раковині охайною купкою стояв не митий з вечора посуд.

— Лідо, тут намічається цікава перспектива. Я хотів поговорити з тобою… і зі Славою.

— То зі мною чи зі Славою? — спитала вона, пальцем перевіряючи чистоту табурета.

Рисюк чіпко глянув на неї через стіл:

— Мені треба зробити вибір? Або-або?

— Ні, — вона опустила очі.

— Розумію, — сказав Рисюк повагом. — Бачиш, Сотова… Я справді розумію, і зрозумів не вчора. Слава НІКОЛИ не пробачить тобі того випадку в Музеї. Для Слави ти — емблема його приниження, неповноцінності, пам’ятник його підлітковій дурості. Якби ви навіть мали дітей — ви однаково не змогли б жити разом. Утім, ти ж виходила за Славу не через кохання?

— Не твоє собаче діло, — сказала Лідка глухо.

— Звичайно, — Рисюк кивнув. — Так, просто до речі… Бо тепер МЕНІ потрібен Слава, і приблизно для того самого, для чого він свого часу знадобився тобі.

Лідка підняла голову:

— Ти змінив сексуальну орієнтацію?

— Але ж він і тобі був потрібен не для сексу, — вкрадливо нагадав Рисюк. — Тобі потрібне було його прізвище… прізвище його батька. Аби при слові «Зарудна» люди спершу перезирались, а потім питали шанобливо: «А ви часом не родичка ТОГО САМОГО?»

Лідка мовчала. Рисюк сполоснув під краном чашки, наповнив їх кавою, підсунув до Лідки цукорницю:

— Бери…

— Дякую, — сказала вона крізь зуби.

— На здоров’я… Бачиш, Сотова. Я оце збираю ресурси для однієї дуже перспективної справи. Будь-які ресурси. А спадщина Андрія Зарудного — ресурс великий, цінний, рідкісний.

Лідка стиснула губи, через що рот її негарно, як у старої, скривився. Вона квапливо опустила голову; найменше їй хотілось, щоб Рисюк бачив її потворною.

— Перспективна справа — це твій недорікуватий дурний генерал?

— Недорікуватість виліковна, — м’яко сказав Рисюк. — А щодо розуму, то цей генерал розумніший за багатьох. Це дуже потужна, вольова, перспективна людина. Треба лише спрямувати його в потрібне… русло.

— І ти при ньому — хто ж? — поцікавилась Лідка, відверто глузуючи.

— Я при ньому керівник штабу, — відповів Рисюк, ніяк не реагуючи на провокативний тон. — Ми вже виграли депутатський мандат у міській раді. За один-два роки важимо в мери, а ще роки через чотири — сама розумієш, у президенти. Роботи — ось так, — Рисюк провів долонею зверху голови.

— Ти серйозно? — спитала Лідка, уважно дивлячись у чашку, де вихолоняла кава.

— Якнайсерйозніше.

— Ти хочеш узяти Зарудного… пам’ять Зарудного, спадщину Зарудного… і хочеш пришити його до свого сумнівного стягу? Білими нитками?

— «Ми крутимося, як білки в колесі, від циклу до циклу, і, здається, немає виходу. Але, можливо, якщо апокаліпсис — це колесо для білки, то Ворота — це більше, ніж просто рятівне коло? Якщо апокаліпсис — не випробування, то, можливо, Ворота — це і є тест? Лабіринт для щура? Нас багато, але й Воріт багато. Я готовий із цифрами в руках довести — Ворота виникають із розрахунком на те, що люди, які живуть на землі, пройдуть у них УСІ. Якщо не гаятимуть ані секунди. Якщо ніхто ні на мить не затримається, щоб відштовхнути з дороги сусіда… Та чи можливо це?»

— У тебе гарна пам’ять, — повільно сказала Лідка, — але одне слово ти все-таки перекрутив. Не «це більше», а «щось більше». Ось так.

Рисюк задоволено всміхнувся:

— Навіщо поставлено Ворота? І що буде, якщо одного чудового дня людство пройде в них із гордо піднятою головою, не гаючись, але й не кваплячись, поспішаючи підтримати будь-кого, хто ненароком спіткнеться? Що буде, якщо це, нездійсненне, одного дня станеться? Можливо, саме тоді цикл завершиться і намордник буде знято. Підуть у непам’ять страхітливі у своїй регулярності землетруси, і невідомі астрономам комети перестануть з’являтися нізвідки. І дальфіни виводитимуть своїх личинок далеко від берега… Утім, що нам якісь там глефи окремо від власне Апокаліпсису? І людство нарешті розвиватиметься. Розвиватиметься, а не ходитиме по колу, не розкручуватиме колесо для білки. Можливо, той, хто поставив Ворота, вирішить, що ТЕПЕР людство гідне життя без повідка…

— До чого? — уривчасто спитала Лідка.

— До питання про білі нитки, — так само уривчасто відгукнувся Рисюк. — Наш стяг — природна основа для ідей Зарудного. Вони, ці ідеї, приростуть до нього без усяких ниток.

— Приростуть до цього генерала?! — обурилась Лідка.

— Не до генерала, а до стяга, — м’яко виправив Рисюк. — Якщо тобі подобається висловлюватись так пишномовно.

Лідка мовчала.

— Насправді, — іще м’якше вів далі Рисюк, — мова йде про суспільство, здатне евакуювати своє населення без утрат. Без утрат — у Ворота. Без штовханини. Без тисняви. Ось так. І пий каву, доки вона не охолола.

Лідка взялася за чашку. Поставила її на місце:

— Ігорю, а ти не хотів би взятися за справу? Піти, наприклад, на курси вчителів молодших класів? Он скрізь пропонують…

Рисюк усміхнувся:

— Хтозна, хтозна… Коли Слава буде вдома? Щоб я міг йому зателефонувати?

— Навряд чи Слава тобі допоможе, — сказала Лідка холодно. — Спекуляції на імені батька давно викликають у нього алергію.

— Добре, — Рисюк коротко кивнув. — Але, розумієш, ім’я Андрія Зарудного не належить винятково Славкові й не належить тобі. Перш за все ми перевидамо його вибрані твори, крім того, наполовину готова книга спогадів «Мій чоловік Андрій Зарудний. Розстріляна справедливість».

Лідка похлинулась кавою:

— Що-о?!

— Твоя свекруха написала «рибу». А оскільки стиль у неї препоганий, такий собі сентиментальний канцелярит… То ми знайшли літературного обробника. Хочеш, дам почитати?

— Це підло, Ігорю, — сказала Лідка.

Рисюк підвівся. Підійшов до неї, сперся на стіл, так що його очі опинилися поруч із Лідчиними, поруч і трохи вище:

— Чому? Чому — підло? Чим така книжка гірша за ту саму меморіальну дошку? Привласнити прізвище Зарудна для вступу в універ — правильно? А спробувати реально щось зробити за Андрієвими напрацюваннями — підло?

На скроні в нього пульсувала жилка. Зовнішньо Рисюк лишався спокійним, але Лідка зрозуміла раптом, що цей спокій оманливий.

— Я хотіла займатись наукою, — сказала Лідка крізь зуби. — Я хотіла стати його спадкоємицею… зрозумів?

— Чому ж не стала? — тихо спитав Рисюк.

— Бо кризова історія — не наука! Це видимість, профанація! Це тупе збирання фактів, яких ніхто ніколи не зможе осмислити!

— От бачиш, — Рисюк відштовхнувся від столу, відійшов до низенької, в коричневих патьоках, плити. — На цій ниві в тебе ні греця не вийшло. Що не заважає тобі ревнувати, коли на титул спадкоємця претендує хтось іще.

— Це неправда, — сказала Лідка безнадійно.

Рисюк зітхнув:

— Ти хочеш сказати, що Андрій Ігорович усе життя займався видимістю, профанацією, псевдонаукою?

— Він займався, — Лідка облизнула губи. — Він займався… та самі лише викладки з питомого демографічного навантаження, коефіцієнта прохідності, популяційного зсуву…

— Отже, ВІН чогось досяг у кризовій історії, а ти — ні, і це підстава оголошувати її псевдонаукою?

Лідці захотілося встати й піти геть. Але це значило б цілковиту, катастрофічну поразку, поразку без права на реабілітацію, а тому вона зціпила зуби й лишилась сидіти.

— А ти не пробувала подивитись на ту саму проблему з іншого краю? — тихо спитав Рисюк. — Не як працюють Ворота і чому вони так працюють, а як зробити так, щоб біля входу не було тисняви?

Лідка дивилася в стіл.

— Пам’ятаєш апокаліпсис? — спитав Рисюк. — Свою сестру — пам’ятаєш?

— Помовч, — сказала Лідка пошепки.

— Кожен із нас — розумна людина, — сказав Рисюк. — Та коли ми збираємось разом — ми не люди. Ми єдина істота, тупа й абсолютно безсовісна. Юрба.

Лідка з зусиллям проковтнула клубок у горлі:

— І чим тут допоможе твій генерал?

— Подивимось, — зітхнув Рисюк. — Може, й нічим… Лідо, пробач мою нетактовність. Ти відмовилась від дітей — свідомо? Чи медичні проблеми?

Вона зустрілась із ним поглядом. І він знизав плечима, ніби перепрошуючи, ось така, мовляв, я нахабна тварюка.

— Спершу я не хотіла, — сказала вона, дивуючись власній відвертості. — А потім… захотіла. Цикл іще був. У той час іще на всю народжували… Іще можна було встигнути.

Рисюк кивнув:

— Розумію…

— Що ти розумієш? — спалахнула Лідка. — Що ти розумієш?! У нього старший син сьогодні до школи пішов, а ще є дві доньки від різних мам! Він щедрий був, тварина, племінний бик… Усіх покрив, до кого дотягся, усіх запліднив, і абсолютно безкоштовно! І не безкінечним виявився мішок із сім’ям, було, та не стало!

— Лідо, — застережливо сказав Рисюк. І Лідка зрозуміла, що зганьбилась остаточно, і розревілась, перекинувши на стіл чашку, і коричнева калюжка розтеклася на нечистій стільниці.

…Тоді, після повернення з експедиції, вони пережили справжній медовий місяць. Вона повірила, що кохає Славка. І, мабуть, вона справді його кохала. «Мамо! — кричав Славко Клавдії Василівні. — У нас буде дитина!» І Лідчина свекруха розквітала на очах, називала Лідку донею й підсовувала їй горіхи з медом…

Усе скінчилось, але не відразу. Надія вмирає останньою, хоч краще б вона відразу здохла, ця надія, ніж так мучитись.

— …То чому ж ви живете разом? Навіщо?

— Я до нього звикла, — сказала Лідка, ковтаючи сльози. — Прив’язалась… І я не уявляю… куди йти. Вдома… свої справи, там брат, і небога… І Янка згадується не до речі… там… зовсім інше. І зрештою… я ж у квартирі Зарудного живу. Андрія Ігоровича. Сиджу за столом, де він сидів… я ж досі люблю його, Ігорю, хіба не видно?

— Видно, — сказав Рисюк.

І поклав їй руку на плече.

* * *

Письмовий стіл закиданий був паперовим мотлохом. Лідка сіла на краєчок стільця, сперлась, поклавши підборіддя на сплетені пальці.

Ось безладно складені аркуші її так і не дописаної дисертації. Зібрати, скласти, згорнути трубочкою, охайно запхнути в кошик.

Ось якісь Славкові записи — хай розбирається сам. Згребти й покласти в шухляду, звільняючи шматочок оргскла, а під ним — вухо й частину щоки.

Стосик журналів — перекласти на шафу. Скляне віконце зробилося ширшим, визирнуло усміхнене око.

Відсунути вбік стару обчислювалку, прибрати газети, провести по столу долонями, стираючи пил. Ось він, весь. Усміхається, наче нічого й не сталось.

Клацнули вхідні двері. Лідка важко зітхнула, опустила підборіддя на сплетені пальці. Упоперек оргскла тяглася подряпина, й тому здавалося, що у Зарудного-старшого на вилиці білий шрам.

Славко легко, в капцях, пройшов повз кабінет на кухню. Лідка чула, як він гримить порожніми каструлями. Потім двері кабінету прочинились:

— Лідо… ти працюєш?

— Ні, — сказала вона уривчасто.

Славко увійшов. Відчуття провини висіло на ньому, як величезна дохла медуза. Те саме — специфічне — відчуття провини, в якому людина сама собі не зізнається. Яке принижує свого носія.

— Ти… Розумієш, Лідо. Часом дружини готують обід… ну хоч би хліб купують.

— Знаю, — сказала вона байдуже.

Славко мовчав. Переводив погляд з Лідки на вікно, з вікна на письмовий стіл, де мовчки усміхався з-під скла його батько.

— Лідо… щось сталось?

Вона знизала плечима:

— Як сказати… сталося, мабуть, давно.

Він помовчав, потираючи долоні. Сказав, трохи підкреслюючи голосом власну холодну образу:

— А… Ну вибач.

І повернувся, щоб піти геть; Лідка замислено спитала йому в спину:

— А ти не хотів би одружитись із матір’ю своєї дитини? Якоїсь однієї, на вибір?

Широка Славкова спина напружилась, ніби по ній навідліг ударили палицею.

— Ні, — відповів він, не обертаючись. І додав після паузи: — Мені хотілося вірити, що ти мене кохаєш.

— Вір, — сказала вона втомлено. І Славко вийшов, так і не поглянувши на неї, щільно причинивши за собою двері.

Лідка лишилась наодинці з Андрієм Ігоровичем. Поклала голову на оргскло і притислась щокою до прохолодної поверхні.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

«…повалилась лінія електропередач, виникли пожежі, що перекрили людям шлях до відступу. У той час як глефи підіймались із води одна за одною, видно відчувши легку здобич. Кілька тисяч людей опинились у пастці…»

(«Армія і ЦО», ілюстрований звіт із 53-го апокаліпсису, том 4, с. 209)

«…півміста палало, і нічого не можна було зрозуміти. Дим, паніка… Працівникам ЦО з величезними зусиллями вдавалось організувати людей, я пам’ятаю, довелося вдатись навіть до погроз зі зброєю… Організували евакуацію, але коридор для відходу був надто вузьким, а ці, з моря, йшли суцільною стіною… Ніколи в житті я не бачив стільки глеф одночасно і, сподіваюсь, більше не побачу…

Я пам’ятаю, коли з’явились із диму ці гелікоптери, ми зрозуміли, що врятовані. Вони рухалися злагоджено, ніби танцювали… І вони почали стріляти у глеф, а ми кричали й махали їм руками, ми кричали — врятуйте нас…

Потім вони почали горіти і падати, один за одним. Це було ще страшніше, ніж глефи. Потім я дізнався, що це була електрична атмосферна аномалія, що їх зносило кульовими блискавками… Упав один, другий, третій, іще два, ми думали, що ті, хто лишився, повернуться й полетять геть. Потім я дізнався, що саме такий наказ вони й одержали. І що командир ланки, полковник Стужа, не підкорився наказу…»

(Там само. Спогади очевидця, Карпенка Ігоря Всеволодовича, мешканця міста Білопілля)

«…Темна пора доби, світло пожежі й чорний дим. Видимість майже нульова… потім змінився вітер, і ми побачили й берег, і людей, і ЦИХ. Ми вели прицільний вогонь, і дуже успішно, доки я не почув у навушниках таке характерне тріскотіння, знайоме кожному пілотові гелікоптера, а особливо тим, хто літає в кризу. Електроаномалія, за всіма інструкціями слід швиденько вшиватись, та ми ж бачимо — ось люди, а ось ЦІ… Я горлав у мікрофон наказ відступати, а сам залишався і стріляв. Зв’язку вже не було ніякого, тож я міг горлати щосили, в такій ситуації кожний командир екіпажу вирішує сам. Сам я знав, що краще здохну тут, але зайвих кілька тварюк пристрелю та, якщо пощастить, свою палаючу вертушку на них же і скину…

Із дванадцяти машин чотири вибухнули вже в перші хвилини аномалії. Одна-дві машини встигли відійти… Вони й досі живі, ці люди, я їм слова лихого не скажу, вони вчинили, як уміли. Ми лишилися вшістьох і тримались із півгодини, така фортуна була нам… І стріляли ЦИХ, добре що боєкомплект у нас був посилений…»

(Зі спогадів генерала Стужі, нагородженого золотим значком Героя за порятунок мешканців міста Білопілля)

«Кожна секунда цього протистояння рятувала кілька людських життів. Наземні сили ЦО, що підійшли невдовзі, евакуювали людей у глиб континенту…»

(«Армія і ЦО», ілюстрований звіт із 53-го апокаліпсису, том 4, с. 210)

«…Вічна пам’ять хлопцям, вічна пам’ять. І моя машина загорілась і втратила керування. Зачепилась за якийсь дах, я устиг виповзти з машини, перш ніж вона вибухнула. Вибрався на відкрите місце, здається, площу… Побачив хлопців із ЦО і знепритомнів. Вони мене, спасибі їм, витягли; вже за півгодини я був у нормі і у Ворота пройшов цілісінький, ось вона, матінка-доля…»

(Зі спогадів генерала Стужі, Героя Білопілля. «Армія і ЦО», ілюстрований звіт із 53-го апокаліпсису, том 4, с. 211)

* * *

У штабі було накурено й галасливо. Безугавно дзеленчали телефони. На конторському столі розмістилась обчислювальна машина, чомусь гола, без кришки, з усіма платами і дротиками, виставленими на загальний огляд, і зовсім непристойним здавався Лідці верткий маленький вентилятор.

Поруч вуркотів холодильник; до нього раз у раз підходили люди, виймали, кому що до вподоби, і, жуючи, розходились на робочі місця. Гора пляшок з-під мінеральної води — скляних і пластикових — загрожувала розсипатись і поховати під собою розкидані по підлозі папери.

Їй під лікоть підсунули новий списаний аркуш:

— Остаточні дані за Подільським районом…

Вона пробігла очима. Ну звісно. Всеосяжне лідерство Верверова. Що й слід було довести.

Вона зітхнула. Сьогоднішній ранок нарешті позбавить її від цієї добровільної хвороби, від цього рабства, в яке вкинув її Рисюк, від цього нашийника, подарованого під подобою нової мети. Сьогоднішній ранок — закономірний провал після стількох виснажливих репетицій.

Половина літер на клавіатурі западала. По цих клавішах знавісніло молотили впродовж багатьох годин — серед інших і сама Лідка молотила. І от на екрані мапа, мапа країни, і столиця виразно забарвлена синім кольором, тобто кольором Верверова, Дмитра Олександровича, суперника, ворога і, найімовірніше, нового Президента…

Лідка заклала руки за голову. Відкинулась на спинку крісла, ставлячи собі звичне останнім часом питання: що я тут роблю? Яким вітром мене занесло — сюди? Якісь виборчі дільниці, прокурені спостерігачі, осоловілі від недосипання експерти, я й сама — експерт…

Складна, виснажлива, не дуже гарна гра — генерал Стужа, що намагається виграти президентські вибори.

За всіма опитуваннями, виходило, що генерал відпаде вже на першому турі. Тоді Лідка так стомилась, що серйозно збиралася лягти і здохнути. І, пригадується, гірко розревілась, дізнавшись, що Стужа проліз у другий тур. Це значило, що звіряча праця продовжується, у той час як надії на виграш іще менше, ніж раніше, бо депутат Верверов лідирує за голосами з величезною перевагою, а в «Дику Стужу» ніхто ніколи не повірить, він пройшов у другий тур випадково, лише тому що верверівські супротивники перегризлись між собою…

Приїхали якісь кореспонденти з камерою. Поставили Рисюка на тлі настінної мапи, почали ставити якісь питання, Лідка з подивом побачила, що Ігор усміхається. Ніби новини, що приходять із різних кінців міста, нітрохи його не засмучують, ніби поразка, вийнята опівночі з фанерних скриньок, нітрохи не псує йому настрою.

— …Інформація з провінцій надходить із певним запізненням… Рано робити висновки, слід дочекатись вичерпної картини…

Репортери теж усміхались. Очі в них зблискували нездоровим гарячковим блиском — кожен робить свою роботу, і дехто сподівається на кар’єрне зростання, ось цей хлопець із мікрофоном сподівається точно.

А де буде завтра Ігор Рисюк, такий підтягнутий і партикулярний, незважаючи на багатоденне недосипання? На звалищі, перепрошую, історії?

Лідка скривилась. Десь вона чула цей пишномовний зворот і навіть уявила таку собі історію, що самоскидами везе старі імена й непридатні вчення — на смітник.

Новий Президент багато чого не пробачить Рисюкові. Не пробачить мемуарів Клавдії Зарудної. Не пробачить самої гри на імені загиблого депутата; цей козир Верверов думав приберегти для себе. І давно думав — недарма квартира Зарудних повернулась до законних власників саме зусиллями Дмитра Олександровича. І недарма Славко, як зачарований, сліпо пішов за Верверовим. Славко вміє пам’ятати добро, і не буде нічого дивного, якщо в іншому штабі, значно більш розкішному та солідному, сидить тепер за обчислювалкою Лідчин колишній чоловік.

Лідці під лікоть підсунули ще один аркуш. І ще.

— Так, — говорив Рисюк у слухавку. — Так. Готові.

У кімнаті було гамірно. Тютюновий дим струмував сивими рушниками. На якийсь час Лідка втратила зв’язок із реальністю — може, вона заснула сидячи й уві сні продовжувала гамселити пальцями по клавіатурі, переносити безглузді цифри з папірця на екран і тягати мишу по засмальцьованому сірому килимку. Схоже, вони на цьому килимку бутерброди розгортали…

Вона отямилась від того, що в кімнаті зробилося тихо. Підкреслена, неприродна тиша.

Вона потерла долоні. Ретельно помасувала кожен палець — це ненадовго допомагало здолати втому. Потім протерла очі. Подивилась на екран монітора перед собою.

Столиця досі лишалася синьою, але на тілі країни виразно проступали зелені плями. Подекуди блідо-салатові, а десь смарагдові, як пишна літня травичка.

Синіх плям було менше. І вони розміщувалися лише біля великих міст.

Лідка перевела погляд на екран телевізора. Там було відразу багато людей, диктор і дикторка розмовляли з якимись аналітиками, і всі вони чогось нервово, напружено й голосно сміялись.

— Дайте мені хтось цигарку, — хрипко сказала Лідка. До неї простяглось відразу кілька пачок; нікому не спало на думку спитати, чому Лідка, яка ніколи не палила, саме сьогодні вирішила піддатися згубній звичці.

Зовсім не знаючись на гатунках і фільтрах, вона вибрала найгарнішу коробку. Тицьнула цигарку до рота — на краю свідомості хтось пояснив, що тютюн слід розім’яти в пальцях. Лідка пропустила пораду повз вуха.

Цигарка смерділа. Її запах і смак не мав нічого вартого уваги; Лідка гидливо потримала дим у роті, потім випустила разом із цигаркою і, злодійкувато роздивившись довкола, сплюнула в кошик для сміття. Цигарка лишилась диміти на нечистому блюдечку, що взялось невідомо звідки.

— Інформація з північних районів.

— Інформація зі сходу та півдня… Господи… Господи…

Мапа зеленіла. Крізь її незайману білизну лізла, ніби крізь сніг, уперта, несподівана, неможлива зелень; Лідка заплющила запалені очі.

Мапа. Середні й маленькі містечка. Села. Паскудні дороги. Сільські клуби. Погані готелі й гостинні будинки саме з тими велетенськими перинами, від яких на ранок так болить хребет. Домашня ковбаса. Домашнє вино. Запах трави і лісу. Запах сивухи і гною.

Вони об’їздили весь цей простір, від одного обласного центру до іншого, через поля та лісосмуги, розбитими дорогами, на автобусах і армійських вантажівках, а часом і на маленьких, ревучих, біснуватих літаках. І скрізь, усюди, з усіма розмовляли по щирості. Точніше, розмовляв Рисюк, а Лідка усміхалась.

Народу набиралось — сила-силенна, з усіх довколишніх сіл, бо рекламою в Рисюка займався один дуже тямовитий майор. Концерт починали під відкритим небом і обов’язково на краю великого відкритого місця; армійську електростанцію, підсилювачі та прожектори возили з собою. Агітбригада розігрівала публіку піснями й анекдотами, а потім з неба чувся гуркіт і налітав вихор, і на посадку заходило два армійські гелікоптери.

Стужа виходив із машини, по-батьківському усміхаючись і на ход/ знімаючи шолом. П’ятнадцять хвилин ішло на промову, яскраву й експресивну, написану Ігорем Рисюком. Грізно гарчали численні динаміки: благоденство, кредити, робота і процвітання були першою стравою, як звичний і вживаний усіма харч. На завершення підносили делікатес, перчинку, фірмову страву: а чи справедливо, що пещені чиновницькі синочки навчаються в розкішних ліцеях, а ваші діти як пасли свиней, так і пастимуть? Кого з ваших дітей візьмуть потім до університету, га? Хіба вам байдуже ваше майбутнє, га, діти?

Питання було риторичним. Відразу після нього генерал згадував власне сентиментальне дитинство, що пройшло в такому ось обласному центрі, і літні канікули, які він рік у рік проводив у бабусі в селі.

Потім зазвичай усі завантажувались у машини і їхали в найщедріше, найгостинніше селище — продовжувати. За рекордно короткий час накривались довжелезні столи; пляшки нахилялись до склянок і починалась друга, точніше, вже третя серія: Стужа не п’янів. Він вихиляв посудину за посудиною — за скасування різноманітних привілеїв! Місцеві пияки ніяковіли перед ним, непитущі каялись, а жінки відверто шаліли; тим часом небо гуркотіло двома гелікоптерами, на яких організовано було катання, і охочих було так багато, що в черзі спалахували часом і бійки.

І коли генерал нарешті повертався до своєї кабіни і крилаті машини здіймали вихор, від якого припадала до землі трава та злітали жіночі спідниці, — тоді все селище проводжало поглядом дві хижі тіні гелікоптерів, що зникали за обрієм. Проводжало і цокало язиками.

І все починалося спочатку. Щира розмова, обласний центр, юрби народу, агітбригада. І лише двічі сталося прикре порушення сценарію — уперше пілоти гелікоптерів переплутали назви селищ і схибили кілометрів на десять. Герой з неба так і не спустився, і Рисюкові довелось імпровізувати, рятуючи захід. Але тоді все минулося більш-менш легко, зате від другого разу в Лідки лишився кепський спогад.

Чи то генералові зрадила його звичайна стійкість до спиртного, чи то він перевищив усе-таки свою кінську дозу, але сп’янів герой огидно, непристойно, сходив до вітру на кущ троянд біля сільського клубу і поліз лапати всіх, до кого зміг дотягтися. А якомусь обуреному чоловікові зацідив у щелепу.

Самовідданому Рисюку не вдалося владнати скандал. Він і сам отримав від п’яного генерала по пиці; правда, вже за тиждень агітаційна кампанія відновилась, ніби нічого й не сталось…

Ось вони на мапі, ці до болю знайомі назви. Танці, випивка, армійський гелікоптер. І ось вони, графіки, височезні зелені стовпчики поруч із коротенькими синіми недоростками.

Чиясь долоня лягла Лідці на плече. Не обертаючись, вона накрила цю руку своєю.

Легко уявити, що коїться зараз у штабі у Верверова. Чи навпаки — неймовірно важко уявити. Коли аутсайдер, який трюхикав усю дистанцію сяк-так, перед самим фінішем раптом розганяється, як реактивна ракета, і вирівнюється з лідером — груди до грудей…

— Завтра вони оскаржать результати виборів, — спокійно сказав Рисюк. — Ну, а на це ми приберегли ще дещо…

Задзеленчав досі мовчазний червоний телефон — він стояв підкреслено осторонь, на краю рисюківського столу.

— Так, Петре Максимовичу, — сказав Ігор без натяку на усмішку. — Так… Зачекаймо остаточного результату, гаразд? Тим паче що й чекати лишилось…

Слухавка гула і гугнявила. Рисюк мимоволі скривився.

Попрощався. Опустив слухавку на важіль. П’яний, зрозуміла Лідка. Знову п’яний.

У таку мить… А якщо йому завтра до кореспондентів виходити?!

Рисюк гукнув хлопця-референта, посадовив за обчислювальну машину:

— Підміни Ліду. Вона вже виконала свою роль талісмана… Тепер, Сотова, тобі треба трішечки відпочити.

За вікном сіріло. А може, посіріло у Лідки в очах.

* * *

«Шановна редакціє! Пишуть вам мешканці селища Нова Ком’янка Хальківської області.

Наше селище нове. Нас відселили після останнього апокаліпсису, бо старе селище наше Ком’янка дуже постраждало від цунамі і стало непридатним для проживання. Нас відселили в глиб континенту, дали підйомні й допомогли відбудуватись, але прижитися ми так і не прижились.

Води майже немає, воду розвозять у діжках, і часто за воду треба платити додатково, хоч за законом вона нам належить безкоштовно. Улітку посуха і страшна спека, на сонці плавиться гума і горить асфальт. Нічого не росте. Узимку морози такі, що неможливо дихати — обпікає легені. Дітей довелось віддавати до інтернатів, бо тут немає для них жодних умов… Ми звернулись із колективним листом до обласної адміністрації, щоб нас відселити назад на узбережжя. Краще жити поруч із дальфінами, ніж так мучитись двадцять років. Держава ж мусить про нас піклуватись. Адміністрація не відреагувала ніяк. Ми написали листа Президентові, але впевнені, що він не отримає його, бо навколо нього зібралася юрба радників і кровопивців… За кілька років апокаліпсис, кажуть, тут будуть страшні землетруси ще до того, як відчиняться Ворота. Шановна редакціє, опублікуйте нашого листа, можливо, це допоможе нам розв’язати…»

(Відкритий лист у газету «Людина і держава», 12 травня 15-го року 54-го циклу)

* * *

Нечутно похитувалась палуба. Лідка лежала, широко розплющивши очі, і сама собі здавалася частиною смугастого шезлонга, парусиновим клаптиком, розслабленим і бездумним. Просто над її головою здіймалася в небо гола щогла, тоненький чорний палець, що добродушно погрожував небу, похитуючись праворуч-ліворуч, і якщо простежити за його рухом — неминуче запаморочиться в голові.

— Хочеш спати? — спитав Ігор.

Він сидів на палубі, схрестивши ноги, на ньому були бірюзові імпортні плавки і партикулярна біла сорочка, і сувора краватка з ослабленим вузлом, елегантний чорний зашморг, легковажно зсунутий набік.

— Не хочу, — сказала Лідка.

Рисюк скривився:

— У тебе такий невдоволений вигляд… Тобі тут не подобається?

— Подобається, — сказала Лідка.

— То чому ти киснеш?

Лідка зітхнула.

Майже місяць минув із того дня, як, покірна складеному Ігорем плану, вона стала засновницею «Дитячого культурного фонду». Під фонд заздалегідь нагромадили будівлю — триповерхове царство білого мармуру, натурального дерева й тонованого скла. І вона, Лідка, цю будівлю відкривала.

На захід привели особливо обдарованих дітей в особливо великій кількості; серед них була, звісно, і Лідчина племінниця Яна, тринадцятирічна дівуля з підведеними тушшю віями, вона давно вже навчалася в ліцеї, де її привалило тягарем власних трійок, але це Яну не надто пригнічувало. Яна читала вірші власного виробництва — про Батьківщину, добру до своїх дітей; Лідка слухала її зі смутком і розуміла, що ні брат Тимур, ні будь-хто з Лідчиних родичів не залишив Яні жодного домінантного гена. І обличчям, і голосом, і манерою поведінки дівчинка була схожа на Саню, і тільки на Саню; Лідка нічого не мала проти невістки, однак Янин дебют викликав у неї роздратування навпіл із тугою.

Вона шукала серед підлітків свого маленького брата — Пашу — і не знаходила. Трохи пізніше з’ясувалось, що дванадцятирічний Павло оголосив себе не досить обдарованим для такого бучного заходу і вшився з друзяками на риболовлю.

Вона нагороджувала якихось відмінників якимись медалями. Вона дарувала якимось сиротам книжки, ручки й цукерки; вона, за багатьма відгуками, мала цілком пристойний вигляд. Молода на виду енергійна жінка, стурбована майбутнім держави й через те ладна всиновити всіх дітлахів, до яких зможе дотягтись. Суспільна діячка, спадкоємиця Андрія Зарудного (під час розлучення із Славком збереження гучного прізвища було основною Лідчиною умовою). Гранд-дама…

У роті в неї стояв гнилий присмак. Ні дезодоранти, ні зубні пасти, ні духмяні цукерки не могли перебити його.

Потім почався пробіг школами; актова зала наповнювалась однаковими головами, самодіяльний мікрофон хрипів, Лідка казала свої слова, усміхалась. Брала з рук помічника чергову книжку чи коробку цукерок, усміхалась, тицяла подарунок у руки підлітку, що саме підходив. Усміхалась. Брала новий подарунок, тицяла в руки. Усміхалась. Слухала оплески. Кивала. Ішла до машини. І так день у день.

Два тижні тому вона сказала Рисюкові, що з неї досить. І той, покивавши, погодився відкласти поїздку провінціями; а, ще поїздка провінціями, думала Лідка, все те саме, лише доведеться ще й обіцяти наступного року відкрити в кожному селі по ліцею…

Рисюк випростав бліді, незасмаглі ноги. Розстебнув сорочку, ліниво скинув її, лишившись у плавках і в краватці:

— Чого зітхаєш?

Вона мовчала.

Рисюк хотів щось сказати, але озирнувся, й вона автоматично простежила за його поглядом. Від берега йшов, похитуючись, середнього розміру траулер.

Яхта сіпнулась на хвилі. Тонка щогла судомно дряпнула небо.

На палубі траулера стояв, упираючись ногою в борт, Президент — Петро Максимович Стужа — в тільняшці та камуфляжних штанах.

— Гей, Ігорку! Поїхали. Тут полювання намічається, давай-но стрибай… І ти, Лідок, не сиди. Коли така друга нагода буде? Здоровецька зграя, прийшли звідкись із півдня, їх у цю пору тут рідко буває… Ну?

Генерал говорив ніби півголосом, але всі морські шуми не могли заглушити мимовільного наказу, що постійно жив у кожному його слові — навіть коли Стужа піднімав тост за здоров’я чи казав на добраніч. Ігор легко встав, простягнув Лідці руку; ще не зовсім розуміючи навіщо, вона також підвелась.

— Штани вдягни, — сказав генерал. — Там вітер… Або ні. Іди сюди як є, а тут ми тобі щось дамо. Брезентову якусь робу. Тут у Вовчика є… Ти, Лідко, теж. І тобі дамо. Давай!

Із борту на борт перекинули швартови, але щілина лишалась — метри півтори. Ігор безстрашно перестрибнув, простягнув Лідці руку:

— Стрибай!

Вона забарилась, питаючи себе, а чому, власне, вона має залишати шезлонг і кудись пливти?

— Ну! — гаркнув генерал, сприйнявши її сумнів за жіночий страх перед стрибком.

Вона стрибнула, Рисюк спіймав її, та вона все одно дуже вдарила великий палець на нозі. Зашипіла, звільняючись із рук Рисюка; траулер був просякнутий запахом риби і диму, згадка про славетну морську чистоту здавалася тут щонайменше глузливою.

Під стінкою рубки сидів на автомобільній покришці «принц-наступник» — дванадцятирічний Стужин онук. Його, як видно, давно і добряче нудило.

— Куди ми хоч їдемо? — спитала Лідка сварливо.

Принц-наступник не відповів.

Траулер пер носом у відкрите море. Вітер робився все злішим; похилого віку рибалка витягнув звідкілясь із комірчини купу підозрілого шмаття, Рисюк виловив у цій купі неймовірного розміру засмальцьовану робу і незворушно натягнув на себе, причому краватка так і теліпалась у нього на шиї, надаючи голові адміністрації комічного та зворушливого вигляду.

Лідці дали плащ. Вона подякувала кивнувши.

Стужа стояв на носі, картинно розставивши ноги, не відводячи від очей бінокля. Ну просто морський вовк, невесело подумала Лідка. Ніби почувши її думки, Стужа опустив бінокль, подивився навколо, поманив пальцем Ігоря:

— Слухай, Рисюк. Ось туди дивись, прямо по курсу, як побачиш спини — гукати всіх нагору, зрозумів?

Рисюк кивнув. Перейняв позу Президента, втупився в горизонт.

Стужа розвальцем пройшов уздовж борту. Скуйовдив онукові коротко стрижену голову:

— Ну що, чолов’яго, постріляємо?

Принц-наступник зобразив на обличчі безмежну втому.

Стужа повернувся з важким брезентовим пакунком. Зупинився на палубі, розгорнув брезент; із тихим муркотінням узявся розглядати вийняті на світло гвинтівки. Дві штуки —

доволі солідні на вигляд, блискучі від мастила, сита, доглянута зброя.

— Валерчику, — це онукові, — диви, які красені… Ну, візьмеш один?

Принц-наступник втягнув голову в плечі. Йому хотілося на тверду землю, в крісло перед телевізором, і щоб усі відчепились.

— Ну, Валеро, чого ти розкис, як баба… — з несподіваною ніжністю проворкотів Стужа. — Пацанам потім розкажеш — помруть же від заздрості. Га?

Хлоп’я хитнуло головою.

— Є! — крикнув Ігор зі свого спостережного пункту. — Справді, зграя здорова…

Стужа повернувся на його крик — і усміхнувся. Лідка сиділа, прихилившись спиною до борту, так сталося, що саме цієї миті обличчя Стужі потрапило в поле її зору.

Стужа усміхнувся, а Лідку пробрав дріж. Згадався інститутський курс побутової медицини. І єдиний у житті візит до моргу.

Вона заплющила очі.

Тьмяно брязнули патрони, коли їх виймали з коробки. Клацнув затвор.

— Вовчику! — крикнув Стужа, повернувшись до капітанської рубки, перекриваючи ревом і хвилі і вітер. — Давай їх мені під правий борт!

І, вже приготувавшись стріляти, через плече спитав Рисюка:

— А ти стрілятимеш?

Рисюк перевів погляд на не видиме Стужі Лідчине обличчя. Усміхнувся, заперечно хитнув головою:

— У мене рука тремтить, Петре Максимовичу. Після вчорашнього.

— Після вчорашнього? — Стужа оглушливо зареготав. — Слабак ти, Ігорку, з чого ж там тремтіти?

Рисюк розсміявся у відповідь — зовсім природно і навіть весело. Лідку знову пробрав дріж.

Траулер повернувся носом проти хвилі — Лідка рвучко схопилась за перила. То зариваючись у піну, то виринаючи, здіймаючи водограї, суденце наздоганяло зграю дальфінів.

— Ідіоти, — сказав Стужа. — Іще казали, ніби мізки в них є. Були б мізки — я-а-ак дали б зараз драла, тільки б ми їх і бачили… Нє. Он, дивись, Ігорку.

Перечіпляючись через канати, обліплені лускою, ковзаючись на мокрих дошках і спотикаючись об нерозпізнаний мотлох, Лідка дісталася до залізних сходів, що вели нагору, в рубку, і вчепилась у них мертвою хваткою.

Хитавицю вона переносила досить легко, але перспектива не втриматись і врізатись у борт не надто її тішила.

Брезентовий плащ смердів рибою. Дохлою, мутноокою, не вичиненою вчасно.

За бортом ніби повернулось чорне лаковане колесо — дальфіняча спина. І ще. І ще — віддалік; скоро Лідка збилась із ліку. Зграя справді була чималенька.

Кораблик і далі хитало, Лідка була більш ніж упевнена, що генерал схибить; вітер, що ревів у вухах, щасливо з’їдав усі звуки.

Траулер врізався у зграю, відділяючи від усієї групи трьох чи чотирьох тварин. А потім широко, як у слаломі, розвернувся — рубка прикрила Лідку від вітру, через що навколо зробилося тихо-тихо, майже як під водою.

І ось у цій тиші генерал вистрілив. Застрибала на палубі гільза.

— A-а, н-на тобі, суко, н-на! На, на, тримай!

Стріляні гільзи летіли й летіли. Ігор, звівшись навшпиньки, з цікавістю зазирав за борт; генерал підняв руку, даючи вказівки невидимому Вовчику:

— Далі! Жени!

Похиленою палубою покотилися предмети. Вилізла звідкілясь бляшанка з недопалками, непоспіхом рушила від борту до борту, раз у раз гублячи то пожовані бички, то докурені лише до половини дорожезні сигарети з золотим краєм і відбитком помади на фільтрі. Кого вони тут ловлять, на цьому траулері, подумала Лідка.

Знову з’явився вітер. Лідка зіщулилась, намагаючись загорнутись у плащ без допомоги рук — руки вона досі не наважувалась відірвати від сходів. Генерал стріляв і стріляв, заряджав і стріляв знову, спершу Лідка бачила лише його потилицю, та потім Стужа змінив ракурс стрільби, повернувся до Лідки в профіль, і вона здивувалась.

На його обличчі не було, проти сподівань, ні жорстокості, ні лютої радості. Це було мирне обличчя щасливої людини; розгладились зморшки, зник звичний вишкір, генерал скидався зараз на немолодого клерка, що повернувся зі служби додому й нарешті дістався до улюбленої колекції марок.

Лідка піднялась на кілька сходинок вище.

Ні, море не змінювало колір. Віддалік мерехтіли спини — зграя поспіхом відходила. Певно, дальфіни не були такими ідіотами, якими вважав їх Президент; самогубцями, в усякому разі, вони не були точно.

Серед тих, які пливли геть, не було жодного пораненого. Лідка примружилась. Жодного.

— Дев’ять, — сказав Стужа, опускаючи гвинтівку. — Дев’ять. Приїдемо додому — позначки робитиму. Усього — сто п’ятнадцять. Є що відсвяткувати, Рисючино…

— А м’ясо пропадає, — засмучено сказав той самий немолодий морячок, що наділив Лідку і Рисюка нечистою парусиною. — Гарпуном би — то було б пуття. А так — рибам їжа.

Стужа неприязно зиркнув на дідуся, так, ніби той пропонував закусити черв’яками.

— Дев’ять, — розважливо пробурмотів Рисюк. — Я от сім нарахував. Як їх враховувати, твої трофеї?

Стужа за мить набурмосився, почервонів, напружились жили на товстій шиї:

— Банкірів контролюй і міністрів усяких там… ЦИХ я чую. Я їх сто п’ятнадцять штук поклав у новому циклі, і ТОДІ — штук двадцять глеф. ЦІ теж були глефами — може, людське м’ясо куштували, а ти, — це морячку, — ЇХ жерти намірився?!

Немолодий рибалка бочком-бочком забрався геть і зник у якомусь люку.

— Дев’ять, дев’ять, — заспокійливо закивав Рисюк. — Зрештою, колекція позначок нічим не гірша за колекцію, скажімо, опудал…

— Ти бачив, як глефи людей валять? — майже спокійно спитав генерал.

Траулер розвернувся до берега. Вітер остаточно затих, і тепер у тиші перекочувалась палубою бляшанка з-під недопалків; принц-наступник із відчуженим виглядом спостерігав за чайками, що не знати звідки злетілися до місця полювання.

Лідка навкарачки дісталася до борту, вчепилась за поруччя, і її знудило.

* * *

«…на шкоду боєздатності всього нашого ЦО. Суд цілковито підтвердив вину підсудних: багаторазові зловживання, ігнорування службових обов’язків, організація витоку інформації… Усунуті з посад, які вони обіймали… засуджені на різні терміни тюремного ув’язнення… Полковника Ретельникова М. І., що протягом багатьох років продавав таємні матеріали вітчизняного ЦО аналогічним зарубіжним службам… визнано винним у зраді Батьківщини і засуджено до найвищої міри покарання — розстрілу…»

(Газета «Людина і держава», 24 червня 16-го року 54-го циклу)

* * *

За вікном повільно, невпевнено світлішало небо. Тепер буде легше. Якщо світанок — отже, ніч позаду. Іще трохи — і зійде сонце, але, в принципі, вже зараз можна чалапати на кухню й варити собі каву.

Лідка боком вибралась із-під ковдри. Рисюк тяжко зітхнув, але не прокинувся.

Оживаючи, подавали голос птахи. Спершу боязко, потім усе більш злагоджено; важко повірити, що це не магнітофонний запис. Що тут, у центрі міста, в задушливому адміністративному кварталі, ще лишився хтось, здатний щебетати на світанку.

У сірій ранковій півтемряві вона пройшла у ванну. Поглянула у дзеркало над раковиною, наперед знаючи, що має побачити. Гарячковий блиск в очах, набряклі повіки, сиві волосинки по обидва боки від проділу. Тридцять три роки, ні на рік більше, але й ні на рік менше. Брешуть усі, що косметологія здатна творити дива… На запалений зацькований погляд не накладеш очищувальну маску.

Вона вмилась, на кілька хвилин створивши для себе самої ілюзію бадьорості та свіжості. Пішла на кухню і щільно зачинила за собою двері. Стиха завила кавомолка; Лідка поставила на вогонь мідну, як дзвін, і так само величезну джезву. Ось і все. Зараз залишки безсонної ночі успішно втопляться в густій коричневій рідині. І забудеться «година бика» — роздуми, що приходять, ніби за розкладом, рівно о четвертій ранку. Прекрасний час, зоряна година всіх божевільних.

Лідка усміхнулась. Відсьорбнула з гарячої чашки. Ще; безгучно прочинилися двері. На порозі виник Рисюк, босий, у смугастому до п’ят халаті.

— Доброго ранку, — сказала Лідка.

— Ти здуріла? — спитав він буркотливо. — Так рано…

— Рання пташка росу п’є. Хочеш кави?

Голова адміністрації насупився, ніби йому пропонували щонайменше миш’яку. Легковажний Лідчин тон не міг увести Рисюка в оману. Іноді, у хвилини відчаю, їй здавалось, що Рисюка взагалі неможливо обдурити.

— Що сталось, Лідо?

— Нічого.

— А конкретніше?

Лідка закинула ноги на табурет:

— Ні-чо-го.

Рисюк мовчки чекав. Вона скривилась, як від лимона:

— Два дні тому телефонував Слава.

— Який Слава? — спитав Рисюк після паузи.

— Слава Зарудний, — сказала Лідка, нервово засміявшись. — Ти вже забув, хто це?

Рисюк засунув руки в кишені халата. Помовчав. Усміхнувся:

— Панікує?

Лідка насупила брови:

— Як ти сказав?

— Слава панікує? Йому зробилося тісно в одній коробці з Верверовим? Він чогось боїться?

Лідка пожувала губами. Відвернулась, тихо спитала, дивлячись у вікно:

— Хто влаштував цю дику чистку в ЦО?

Рисюк мовчав.

— Хто влаштував цю довгу показову розправу? Кому завадив Ретельников, сімдесятип’ятирічний дід?!

За вікном сходило сонце.

Микола Іванович. Попільничка в коробочці з-під аспірину. Пташиний послід на вологій весняній лавці.

— До чого тут Слава? — м’яко спитав Рисюк. — Його не зачеплять за будь-яких обставин. Він — Зарудний, а це табу…

— Ігоре, ти розумієш, що відбувається? — стомлено спитала Лідка.

Рисюк терпляче кивнув:

— Ти не спиш і нервуєшся. Тобі здається, що відбувається щось надзвичайне. Нічого подібного — розбори в структурах були й раніше, тільки ти нічого про це не знала.

— У таких масштабах — не було, — сказала Лідка крізь зуби.

Рисюк знову кивнув:

— Так, можливо, тепер усі ігри ведуться по-справжньому, але ж за три роки буде мрига, Лідо. Старе ЦО — розжерта організація, що втратила боєздатність. Стара держава — банда хабарників і крадіїв…

Він спіймав її за плечі й обережно, ніби важку вазу, зняв зі стільця. Притяг до себе.

— …А нова держава проросте крізь рештки старої, як травичка…

— …крізь труп… — вставила вона крізь зуби.

— Ну що за натуралізм, — Рисюк ворухнув плечима, халат упав до його ніг, Лідчина щока притиснулася до холодних, твердих, безволосих Ігоревих грудей.

— Відпусти, — сказала вона тихо.

— Так, — відгукнувся він печально. — Саме так силові структури чинять із народом, що їм довірився… для його ж добра.

Лідчині капці лишились на кухні. Босі ступні не торкались підлоги; Рисюк ніс її урочисто й разом із тим недбало, як мисливець несе добуте м’ясо.

— Ігоре, я справді не хочу. Я не кокетую. Відпусти.

— …А держава не існує без примусу. Особливо напередодні апокаліпсису. Вибач, що я кажу банальності…

Лідка намацала підлогу під ногами, спробувала звільнитись, але Рисюк провів грамотну підсічку й поклав її на волохатий килим посеред спальні.

— Ігоре, ти здурів?!

— Заняття політикою погано на тебе вплинули. Ти стала дратівливою, втратила смак до життя… — блокувавши її зап’ясток однією рукою, він спритно стягував із неї білизну. — У той час як наближаються справжні потрясіння, попереду величезна робота, перебудова всієї суспільної свідомості під модель нового апокаліпсису, заруднівську модель, Ворота для всіх, люди не кури, щоб топтати одне одного, жодної безглуздої смерті, встигнуть усі…

Вона сіпнулась. Він дужче стиснув її зап’ястки.

— Ігоре, — сказала вона в нависле над нею обличчя. — Якщо ти… я піду просто сьогодні, і назавжди, зрозумів?!

Рисюк повагався. Зупинився, завмер, не поспішаючи випускати Лідку, уважно розглядаючи її — спершу розкидане на килимі волосся, потім груди, потім нарешті очі.

— …Людство, що поспішає до Воріт, схоже на амебу. Найпростішу істоту. Реалізуючи інстинкт самозбереження, воно реагує лише на елементарні подразники. Навіть якщо хтось зможе зберегти в цьому натовпі тверезу голову і людську подобу — він усе одно не зможе нічого змінити, лишаючись у пригніченій меншості, пригніченій і придавленій. Найгуманніше, що може зробити цей сміливець, — дати затоптати себе, щоб самому не топтати інших… Лідо, а чому ти така впевнена, що я злякаюсь?

Вона не знайшла, що сказати. Голова адміністрації досі підносився над нею, придавивши своєю масою, не дозволяючи вдихнути.

— Куди ти підеш? Що, Слава Зарудний покликав тебе назад? Перекинувшись до Верверова, ти стала б цінним козирем. Ти писала б нариси про звичаї, що панують у близьких до Президента колах, ти розповіла б лише про те, що бачила на власні очі, і Верверов із його ідеєю негайного імпічменту отримав би дрівцят у своє вогнище… Нічого, що я так красиво висловлююсь?

Лідка мовчала, зціпивши зуби.

— Це Верверов повернув Славкові з мамою їхню квартиру? Це Верверов першим згадав про заслуги Зарудного перед суспільством? Це на його гроші видали перше зібрання творів? Це Верверов розумна, інтелігентна людина, на противагу солдафону Стужі, яким до того ж спритно маніпулює мерзотник Рисюк?

Лідка мовчала. Ігор наліг на неї дужче, його обличчя опинилося за сантиметр від Лідчиних запалених очей:

— Це Верверов замовив Зарудного Андрія. Це він його прибрав, Лідо. Я знаю точно… А тепер думай!

Лідка скрикнула. Рисюк часом був із нею наполегливим і безцеремонним, але ніколи ще не був таким грубим.

Лідці снились пожежі.

Багатоповерхові будівлі, охоплені полум’ям. Спершу густий дим, що виривається з вікон на перших поверхах, потім язики полум’я, потім ревіння вогненного пекла, чорні балки, падіння стін, закіптюжені кістяки й дим над горами руїн. Будинок за будинком, реальні будинки, знайомі будинки, ціле місто, люди, що біжать і ридають…

Потім вона прокинулась уві сні, усвідомила своє жахіття і з полегшенням зітхнула. Уві сні встала, підійшла до вікна й побачила — скільки сягало око — багатоповерхівки, багатоповерхівки, і за кожною третьою вітер тягне шлейф масного диму…

Вона прокинулася знову, точніше, спробувала прокинутись, і, балансуючи на межі страшного сну, подумала, що все це не на добре. Що пожежі уві сні обіцяють неприємності в реальному житті, і як добре все-таки — її будинок так і не згорів, горіли ті, що поруч, а її — лишився неторканим…

Ну, досить, сказала вона собі й прокинулась остаточно. Стукотів годинник; дотримуючись перевіреного правила, Лідка перевернулась на інший бік: «Куди ніч — туди й сон». Більше жодних пожеж, ні-ні.

Їй наснилась чи то презентація незрозуміло чого, чи то мітинг незрозуміло з якої нагоди. Вона стояла на помості, розчепурена, оточена кільцем мікрофонів, і репортери з солодкими обличчями, і репортери зі злостивими обличчями, і юрми людей із найрізноманітнішими обличчями чекали, щоб вона сказала підготовану промову, а Лідка не могла вимовити жодного слова. Іще відкриваючи рота, вона пам’ятала свій текст від початку й до кінця, але, вже набравши в груди повітря, зрозуміла раптом, що жодного слова не лишилося в пам’яті, вона не пам’ятала навіть, із якої нагоди збіговисько, і хто ці люди, і чого від неї чекають…

Вона прокинулася знову — в холодному поту. За вікном було хоч в око стрель. Четверта ранку.

Брат Пашко сидів на підвіконні й метляв ногами в начищених до блиску чорних черевиках. У ліцей тепер пускають лише в чорних, і якщо не начищені — завертають із порога.

Минулого вівторка й Пашка теж завернули, він не став впадати у відчай і пішов пити каву в якусь забігайлівку, де його й знайшов патруль комітету з освіти, що проводив операцію «Урок». Пашкові довелося пережити чимало неприємних хвилин, директорці ліцею — теж. Відтепер нечупар у нечищених черевиках відправляли мити ліцейські туалети, а Пашу не витурили з ліцею лише тому, що він доводився рідним братом Лідії Зарудній, засновниці «Дитячого культурного фонду». Однак попередили Пашу, що у разі подальшого порушення дисципліни, хоч би якого незначного, його не врятують ніякі родичі.

А сусідка Оля з четвертого поверху взагалі вклепалась в історію. Прогуляла в школі три дні, а мама її, тьотя Свєта, написала записку, що, мовляв, Оля хворіла і лежала з температурою. То що ти думаєш? Не повірили записці, спитали у дівчат, а ті донесли, що в ці дні бачили Ольку на вулиці. Тьоті Свєті написали на роботу, вліпили їй догану з занесенням, а Ольку поставили на облік, звісно, не лише за цей випадок, вони давно на неї зуб гострили, Олька ходить бліда, уроки вчить із ранку до вечора й до районного інспектора щомісяця — відзначатись…

— Із занесенням куди? — спитала Лідка дещо запізно.

— Що — куди? — не зрозумів Паша.

— Догану з занесенням куди? — повторила Лідка терпляче.

— В особову справу, — здивовано відповів Паша. — А ти що подумала?

— Нічого я не подумала, — сказала Лідка.

Пашкові було чотирнадцять років. За останні півроку він трансформувався з прищавого підлітка в досить пристойного, навіть гарного юнака з тонкими рисами обличчя й темною смужкою вусів над верхньою губою. І довгий зробився — на голову вищий за Лідку. І в нього була дівчинка, з якою вони зворушливо, по-шкільному, дружили.

— Гаразд, — сказав брат, перебиваючи затягнуту паузу. — Ходімо чай пити.

На кухні було тісно. Лідка давно забула, що таке справжня, задушлива, з гострими ліктями тиснява. Яна, що наступного року мала закінчувати ліцей, похмуро купала ложку в охололому супі; на круглому Яниному обличчі не було й сліду косметики. На уроки з косметикою не пускали — навіть старшокласниць.

Саня, сильно роздобріла за останні роки, мила посуд. На Лідчине вітання ледве відповіла; Саня справедливо вважала, що родичка, яка так високо злетіла, мало дбає про сім’ю. Неможливо ж тулитися двома сім’ями у двох маленьких кімнатах!

Мама щось смажила й одночасно варила. На всю кухню стояло тріскотіння смальцю і запах смаженої цибулі; слідом за незворушним Пашею Лідка прослизнула у вузьку щілину між холодильником і Яниною круглою спиною, залізла в проміжок між столом і підвіконням і всілась на крихітний триногий табурет.

— Цивільник задовбав, — сказала Яна ображеним басом. — Факультатив щосуботи, причому ходити обов’язково. Щосуботи, прикинь, ма!

— Ну й походиш, — відгукнулась Саня, гримаючи посудом. — Усе краще навчатись, ніж байдики бити.

Яна надулась, як святкова кулька:

— Якби нормальні заняття! Математика там… А то маршрути зубрити ці довбані та по лінії перешкод бігати!

Яна раптом трагічно знизила голос:

— Уявляєш… У нас в однієї дівчини дні були, ну, бігати не можна. Вона йому й каже — я сьогодні лінію не побіжу… А він їй знаєш що каже? Мрига, каже, не спитає, є в тебе дні чи ні. Штани підтягни — і вперед… Ну уявляєш?

— Яно, — сказала мама від плити. — Тут же чоловіки…

Паша зареготав. Яна зміряла його зневажливим поглядом:

— Що, цей? Який він чоловік, жодного кросу до кінця не добіг! Фізкультурник так і сказав — передай його мамі, що буде двійка в чверті, а коли до нього дістанеться ЦО — буде просто котлета з мізками…

— Фу, — сказала Саня, витираючи мокрі червоні руки. — Не кажи дурниць… Поїла? За уроки!

Яна підвелась, скривила губи і лебедем випливла з кухні.

— Тепер уже квартиру не купимо, — сказала Саня, звертаючись ніби до вішалки для рушників. — А отримати за чергою — так до самої мриги не достоїмось… Хоч би він згорів, цей будинок, абощо. За страховкою отримали б, мабуть, кращі квартири…

— Притримай язика, — стомлено сказала мама.

— Я житло не розподіляю, — сказала Лідка, відсьорбуючи чай. — Районний житловий комітет, Новий спуск, сім, години прийому з восьмої до вісімнадцятої. Жодних привілеїв. Ворота відчинені для всіх.

Саня зітхнула й вийшла слідом за Яною.

— Ти б усе-таки поговорила… — невпевнено почала мама.

— З ким? — звела брови Лідка.

Мама опустила плечі. Вона постаріла, якось відразу, стрибком, перетворилась із дами середнього віку на літню, не дуже чепурну жінку.

— З Ігорем… Я, правда, не знаю, які у вас тепер стосунки…

Лідка зітхнула.

Вона всіляко приховувала від родичів зміни у своєму статусі. До іншої квартири переїхала — мені там зручніше. Так, усе гаразд, але Ігор дуже заклопотаний, ми з ним бачимось лише на вихідних. Так, і у фонді все гаразд, робота як робота…

— Ігор… Ігор спустить мене зі сходів! Якщо дізнається, що головний борець із привілеями робить винятки для… скажімо, родичів… Добре, що він не дізнався про цю історію з Пашком, а то зателефонував би до ліцею, щоб виганяли! Навмисне, аби підкреслити відсутність будь-яких…

Задзеленчав вхідний дзвоник. І ще раз, довго, вимогливо. Мама здригнулась:

— Хто ще?

У вітальні почувся спершу звук відмикання дверей, потім густий чоловічий голос:

— Доброго дня, райвідділ міліції, перевірка документів. Будь ласка, паспорти…

Хвилин п’ять прокурений дядько у формі звіряв обличчя мами, Сані, Лідки з їхніми фотографіями на документах. Зажадав свідоцтва про народження Яни і Паші, звірив дані про місце навчання, спитав, де перебувають прописані також тут тато і Тимур. Задоволено кивнув, перепросив, попрощався.

— Заколупали, — сказала Яна. — 3 цими перевірками… у нас одна дівка квиточок у трамваї не взяла, так спіймали контролери, відвели у відділок, і вона потім цілий день тротуари підмітала. Іще скаргу в ліцей надряпали…

— Серйозно? — спитала Лідка.

Яна задерла носа:

— Це ви, тьотю Лідо, у своєму фонді сидите і від життя відстали. А от спробуйте в автобус сісти без квитка!

— І правильно, — несподівано агресивно проголосила Саня. — Закрутили гайки, і слава Богу. В минулому циклі в цей час уже не можна було затемна вулицями ходити… А тепер хоч усю ніч гуляй, аби паспорт був при собі.

— Так, усю ніч, — саркастично пробурмотів Паша. — Вовчика з першого поверху на вулиці спіймали в п’ять хвилин на одинадцяту, він із дня народження йшов! Усю ніч просидів у відділку. Іще батьків викликали… не можна, бач, пацанам після десятої! Навіть на п’ять хвилин не можна!

— І правильно, — так само агресивно відгукнулась Саня. — Тому й порядок.

— Ой, — сказала мама, дивлячись на Пашу. — А ти позавчора о пів на одинадцяту прийшов від Оленки…

— Так, — самовдоволено повідомив Лідчин брат. — І в патруль потрапив! Тільки я їх здалеку побачив, а тут тітонька йшла, я й кажу — скажіть, що я з вами… Вона мені свій пакет дала, так ті, з патруля, навіть не спитали! Я тітоньці потім шоколадку подарував…

— Ой, Павлику, — похмуро сказала мама. — Не треба, будь ласка. Досить із мене.

І з мене досить, подумала Лідка.

— Ну, я піду, — вона подивилась на годинника й підвелась. — Зателефоную ввечері, гаразд, ма?

— Ти так рідко заходиш, — сказала мама, дивлячись убік. — І відразу утікаєш…

Лідка розвела руками:

— Ну що вдієш… У суботу прийду обов’язково. Ну, бувай?

Паша вийшов проводжати її на сходи. Вона взяла його за комір, притягла до себе:

— Це дуже серйозно. Коли що — не намагайтесь відмазатись моїм іменем, бо вийде навпаки. Показово, навмисне навпаки, щоб довести, що привілеїв немає ні для кого… Якщо Саня попреться з моїм іменем у житлокомітет — зменшать удвічі страховку. Якщо знову вляпаєшся ти… можуть і на облік поставити, показово. Щоб більше не хотілось. Ти мене зрозумів?

Паша стиснув губи. Похмуро кивнув.

Вона вирішила не ловити таксі й поїхала додому громадським транспортом. І увійшовши в автобус, перш за все закомпостувала квиток.

* * *

«…напередодні великих потрясінь. Злочинність, звичну для кризового часу, що з циклу в цикл мучила і розкладала народ, подолано на вісімдесят відсотків. Проведено масштабні операції з виявлення та ліквідації торгівлі наркотиками, спекуляції всіх видів, проституції. Наше майбутнє, що його наближував своїми роботами Андрій Зарудний, щодня все ближче. Ми сміливо дивимось в обличчя прийдешньому апокаліпсису; нам є що протиставити сліпій стихії, нас веде згуртована, боєздатна, професійна ЦО, кожен увійде у Ворота, і ввійде злагоджено, із гордо піднятою головою!»

(Із Президентської промови на 3-х Заруднівських читаннях, З березня 17-го року 54-го циклу)

* * *

Вона йшла знайомими місцями — і не впізнавала їх. Від того сонячного дня, коли Лідка гуляла тут під руку з Андрієм Ігоровичем, минув майже цілий цикл, і все, що дивом збереглось від того часу, невпізнанно змінилось. Навіть каміння.

Директорський будиночок зруйнував апокаліпсис, і його відбудували на іншому місці. Там, де колись були копитні, тепер розмістилися ставки з птахами. Залишки величезного, висохлого й поваленого дерева не поспішали прибирати — стовбур, що простягся вздовж стежки, лежав тут із декоративною метою. З наполовину втраченою корою, наполовину порослий мохом, мертвий велетень зберігав на своїх боках численні автографи юного покоління. Від «Катька дурепа» до «Свєтка народить від Вови», плюс ілюстрації, виконані складаним ножиком.

Лідка зупинилась перед поваленим стовбуром. Озирнулась на місце, де раніше стояв директорський будиночок, а тепер розмістилася клумба; так, вона не помилилась, це те саме місце й те саме дерево. По якому бігали білки. Під яким стояли вони з Андрієм…

…I Зарудний, що здавався тоді недосяжно далеким і дорослим, був усього на кілька років старшим від Лідки теперішньої. «Моя мама загинула в минулий апокаліпсис. Її затоптали перед самими Воротами».

І він, виживши, вирішив трошки по-дитячому: присвятити життя тому, щоб під час апокаліпсису нікого більше не затоптали. І заради цього занурився у свою кризову історію, а потім заради цього по вуха вліз у пахуче болото політики, зазирнув за лаштунки суспільного устрою, побачив випуклі коліщатка та пружинки, пізнав смак влади, боротьби й перемоги, грудьми кинувся на доступне для викорінення зло — і спіймав свою кулю. Помер у мить найвищої напруги та віри в успіх, так і не усвідомивши того, що програв. Що на порозі Воріт топтали й топтатимуть, а всі його міркування про гордо підняті людські голови залишаться в кращому разі заклинанням…

Інший принцип, сказав голос Рисюка, та так реально, що Лідка злякано озирнулась, ніби її колишній однокласник міг ховатися за поваленим стовбуром. Інший принцип, зовсім інший. Проходження великої людської маси крізь Ворота, та так, щоб не було втрат, — по суті справи акробатичний виверт. Складний, але доступний після тривалих тренувань. Як акробат тренує свої м’язи, сухожилля, нерви — так суспільство мусить тренувати кожну людину й усіх у взаємному зв’язку. А хтось, хто перебуває при владі, має тренувати це суспільство, іншого шляху просто немає, Лідо. Або трупи затоптаних на підходах до Воріт — або свідома щоденна підготовка до неминучого. Із дитячого садка. Покоління за поколінням. Ми спізнилися з нашим Стужею, ми добряче спізнилися, я розумію, що раніше ніяк було не встигнути, — та все одно нервуюсь і стікаю жовчю. Стільки часу згаяно дарма, стільки можливостей втрачено…

— Покажіть ваші документи.

Лідка здригнулась. Цього разу голос був цілком реальним і належав лисому здорованеві в чорному плащі. Його напарник, молодий на виду чоловік із ранньою сивиною в волоссі, дивився на Лідку пильно й водночас байдужно. Мабуть, так дивиться на двадцять п’ятого за день клієнта виснажений роботою кравець.

Вона простягла паспорт:

— А що, власне, сталось?

Лисий мимохідь поглянув на документ, потім Лідці в обличчя.

— Де ви працюєте? — спитав молодявий.

— У Дитячому культурному фонді при адміністрації Президента, — відгукнулась вона холодно.

Лисий і молодявий перезирнулись.

— Хіба тепер не робочий день? — вкрадливо спитав молодявий. — Хіба працівники адміністрації не зобов’язані дотримуватись розкладу? Ви маєте документ, що виправдовує вашу відсутність на робочому місці?

Лідка розгубилась. Їй уже доводилося потрапляти в подібні ситуації, але далі чарівних слів «адміністрація Президента» справа зазвичай не йшла.

— Я підкоряюсь безпосередньо голові адміністарції панові Рисюку, — сказала вона просто-таки крижаним тоном і відразу пригадала, що з-під патронажу Рисюка її вже місяць як вивели, і її теперішній начальник… хай йому грець, вона навіть не пам’ятає, як його звуть!

Очі молодявого звузились, і, дивлячись у них, Лідка зрозуміла, що весь останній рік він чекав такої миті. Спіймати велике цабе на гарячому, застати за яким-небудь неподобством, на зразок банального прогулу, а потім предметно довести собі і йому, що ні-я-ких привілеїв і послаблень не існує ні для кого. Чим вище ти злетів — тим більша в тебе відповідальність і тим, відповідно, більша калюжа, в яку тебе тицьнуть, як сліпе щеня, винуватим писком.

— Вам доведеться пройти з нами, громадянко Зарудна. Для з’ясування — хто й коли давав вам відгул або лікарняний, і з якої причини, і на якій підставі…

— Ходімо, — сказала вона крізь зуби. — До найближчого телефону. Я зателефоную панові Рисюку, і він видасть вам довідки… обом.

Лисий злякався й готовий був відступити. Молодявий — ні.

«Ми згаяли час… Тепер доведеться форсувати. Нам знадобиться вміння слухати й підкорятися. Уміння бути частиною цілого, а не окремою божевільною істотою. Це виховується поколіннями, але перших успіхів ми досягнемо вже в цьому циклі. Ти побачиш, Лідо. Ти ПОБАЧИШ — кількість жертв буде мізерною, і тоді в наступному циклі в нас уже майже не буде проблем… Ворота для всіх. Із гордо піднятою головою. Чи не про це говорив Зарудний?!»

Вона йшла між ними, як арештантка. Біля входу в зоопарк стояла машина, і в ній уже хтось сидів. Ага, двійко підлітків, яким тепер світять ве-е-еликі неприємності, і похмурий чоловік у капелюсі, з тортом, портфелем і коробкою квітів. Знайшов, де побачення призначати, дурбецало… Іще й даму твою виловлять, і не уникнути розголосу, а що як ти одружений, а що як вона заміжня?!

— Де телефон? — вона роззирнулась.

— У дільниці, — сказав молодявий. Лідка насупила брови; лисий почав непокоїтись.

— Я не поїду з вами в дільницю, — сказала Лідка лагідно.

«Домовлений час буде гранично скорочено. Лише життєво важливі для нового циклу особи, лише Президент, лише адміністрація, лише страхові та силові структури. За правильної організації на це піде хвилин п’ятнадцять, потім починається евакуація людей, організований відступ, а не панічна втеча. Нам знадобиться величезна кількість поводирів, командирів, навчених довести свій загін до Воріт і піти останніми. Треба продумати цілу систему контролю та заохочень… і покарань для тих, хто зрадить свій обов’язок. Це прірва роботи, Лідо, виснажливої й часом неприємної, і на кожному кроці доведеться переконувати, що вона необхідна…»

— Дайте мені можливість зв’язатись із моїм шефом, і він підтвердить моє право перебувати тут під час робочого дня, — сказала Лідка ще м’якіше. — Ні я не хочу неприємностей, ні ви їх не хочете… правда ж?

Телефонний автомат стояв поруч, біля входу, свіжопофарбований, із блискучими червоними боками. Лідка давно його примітила — і молодявий примітив теж.

— Хіба я не маю права зателефонувати? — Лідка нарешті відчула приплив роздратування. Зараз вона поводитиметься, як розлючена пані, — можливо, заверещить. Можливо, зацідить молодявому по пиці. Можливо, після цього її посадять на три доби за хуліганство, і Рисюк і пальцем не поворухне, щоб…

— Давайте телефонуйте, — сказав молодявий крізь зуби.

Кабінка була надто тісною, щоб у ній умістилися двоє. Молодявий лишився зовні, пильно дивлячись крізь мутне скло на Лідчину руку, занесену над диском.

Хай дивиться.

«Нам знадобиться армія агітаторів, які щодня вгвинчуватимуться у свідомість законослухняного громадянина з однією метою: пояснити йому, що для його ж добра він має перебувати в загальних лавах. Заради життя його та його дітей. Утілювати цю думку в найрізноманітніші форми, підходити до різних людей із різних боків, творчо, якщо хочеш, обробляти. Бо егоїзм і розпущеність сьогодні обернуться смертями завтра. Розумієш, Лідо?»

Слухавка була неприємно холодною. І в ній жив далекий кволий гудок.

Останньої миті Лідка подумала, що можна зателефонувати й батькові, що обіймає тепер аж ніяк не маленьку посаду в системі страхування. Що можна зателефонувати рисюківському заступнику дядькові Дмитру, його телефон Лідка також знає напам’ять. І що обом доведеться пояснювати, червоніючи, в чому, власне, річ, і що обидва дзвінки виявляться абсолютно безрезультатними…

А де вона має бути під час робочого дня? Де? У своєму фонді? Так, мабуть. Сидіти за неосяжним столом і перекладати пустопорожні папери. За це їй гроші платять, а вона виперлась посеред дня в зоопарк, згрішила, порушила один із тих законів, неухильне виконання яких забезпечить, із рисюківського погляду, апокаліпсис без жертв.

Молодявий наглядач чекав; Лідка готова була покласти слухавку на важіль і сказати йому з величною усмішкою: ох, я передумала. Ви цілковито маєте рацію, я завинила й готова відповідати за законом…

У нього був красивий розріз очей. І високі вилиці. Вродливий чоловік, от тільки жорсткий і підкреслено холодний погляд усе псує. Цікаво, на свою жінку він теж так дивиться? Чи, прийшовши додому і знявши маску вуличного інквізитора, перетворюється просто на гарного хлопця, турботливого чоловіка й батька?

Навряд чи це можливо, подумала Лідка. Такі маски мають властивість приростати. Та й не на всяку фізію ляже така маска…

Він побачив, як змінився її погляд, і занепокоївся:

— Ну? Довго чекати?

Вона зітхнула і тицьнула палець у проріз диска. Пластмасова обручка.

Вона не розмовляла з Рисюком ось уже півтора місяця. Не перекинулась жодним словом. Ідея дзвінка була блефом, вона сподівалась, що молодявий злякається, але останнім часом усі ці громадські контролери зовсім втратили страх; боятися мають усі інші. От як ті підлітки, що сидять зараз у машині: надалі не прогулюватимуть. І той бідолаха з тортом, що склав їм компанію: його тепер довго не потягне на солодке…

Але ж цілком реально, що цей «сигнал» матиме для Лідки найприкріші наслідки. Її «підуть» із фонду, тихо й непомітно, вона давно всім набридла, намуляла очі, а для Рисюка такий хід подій — новий козир у колоду принциповості… що далі? У контролери вона не піде. Отже, чекає на Лідку звичайнісінький учительський стілець у шкільному кабінеті історії (чи в крайньому разі — біології), той самий учительський стілець, на який так часто підкладають шпильки… Утім, тепер уже ні. Тепер на обрії весь час бовваніють дитяча кімната міліції, спецшколи та спецінтернати, а за наявності такої перспективи значно тьмяніє задоволення від підкладеного під учительський зад сюрпризу.

А от чи кохала вона Ігоря хоч три дні з усього їхнього довгого спільного життя? З усього виходить, що таки так, кохала, причому якийсь час навіть ніжно і пристрасно…

І розрив минувся їй важче, ніж вона думала. Набагато важче.

Прикриваючи диск ліктем, вона набрала рисюківський прямий телефон.

«Арештантська» машина бібікнула, кваплячи. Слухавка заквилила довгими гудками.

Я нічого не боюсь, подумала Лідка роздратовано. Якщо хочуть — нехай їх, хай везуть у дільницю, хай пишуть на роботу, в фонд, до дідька, до диявола, в тюрму ж не посадять… мабуть.

Червячок паніки сіпнувся — і затих. Та чого це я, роздратовано подумала Лідка. Яка в’язниця, за що?!

Слухавка квилила.

І мене залякали, подумала Лідка злісно. Навіть мене. На роботу, з роботи, суботами — в кіно. В автобусі квиточок, на горілку талончик, хоча чхати я хотіла на цю горілку, я її зроду не пила… Треба вижити в апокаліпсис! Наступної неділі оголосять навчальну тривогу — і побіжу тренуватись, любісінько побіжу, навіть якщо в мене болять ноги і ломить спину, навіть якщо я хочу почитати гарну книжку, навіть якщо в мене призначено побачення… Дресирувати мене, як щура, бо я своєї вигоди не розумію. Ліньки мені тренуватись напередодні мриги, ліньки лазити по дахах і бігати кроси по нерівній місцевості, не кортить годинами стояти під дощем, перед фанерним муляжем Воріт, і під команди цивільника відпрацьовувати «щільне шикування в чотири лінії»…

— Та-ак, — сказав у слухавку Рисюк. Таке знайоме, протяжне, ледь глузливе «та-ак».

— Привіт, — сказала Лідка після крихітної паузи. І додала, спеціально для молодявого контролера: — Вітаю, Ігорю Георгійовичу.

Молодявий потягнувся вперед, ледь не прилипаючи до мутного скла. Лідка ногою прочинила двері, ніби запрошуючи взяти участь у розмові.

— Привіт, — сказав Рисюк без подиву. — Здрастуй, Лідо. Що скажеш?

Голос його металічно відлунював у навушнику, і, відвівши слухавку від вуха, Лідка надавала молодявому можливість чути окремі слова.

— Мені дуже не подобається вся ця витівка, — сказала Лідка стомлено. — Мене бісить кампанія з усеохопного дресирування. Мене нудить від цих… громадських контролерів. До добра це не доведе, пригадай моє слово.

Рисюк помовчав. Лідка боялась, що він покладе слухавку.

— Ти з автомата? — спитав він нарешті.

— Так.

— Щось сталось?

— Ні, — сказала вона повагом. — Поки що нічого не сталось… але ще трошки — й мене знудить від такої реалізації заруднівських ідей.

— Носи з собою картонний пакетик, — серйозно порадив Рисюк. — Як на кораблях під час шторму. Ти щось іще хотіла сказати?

Лідка зітхнула:

— Ні. Я все сказала. Бувай.

— Вітаю.

Вона дочекалась коротких гудків і поклала слухавку. «Арештантська» машина бібікала, вже не вгаваючи.

— Ну, їдьмо, — майже весело сказала Лідка молодявому контролеру. — Розберемося разом… у моїх численних гріхах.

* * *

…Домовлений час скоротити до п’ятнадцяти хвилин. Перелік осіб, що підлягають евакуації поза чергою, затверджує особисто Президент. Родичі посадових осіб, що входять до переліку, евакуюються на загальних засадах. Винятки не припускаються. Будучи звільненим від посади, службовець втрачає право на позачергову евакуацію. За дотримання даної постанови відповідає Центральний штаб ЦО й особисто Голова Оборони…

(Указ Президента «Про зміни в Домовленому часі» від 15 травня 17-го року 54-го циклу)

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

— Здрастуйте, діти. Мене звуть Лідія Анатолівна.

«Діти» стояли кожен біля свого місця. Добряче їх вимуштрували. У Лідчин час заведено було вітати вчителя, трохи відірвавши зад від стільця й іноді — за бажанням — вигукуючи нерозбірливе привітання. Ці встали як солдатики, у відповідь на привітання одночасно кивнули головами і сіли лише після відповідної команди.

Лідка мимохідь роздивилася клас. Кілька тьмяних таблиць із риб’ячими та жаб’ячими кишками, схематичне зображення чотирьох стадій розвитку дальфіна, «Режим дня» з повчальними до нудоти малюнками, «Внутрішній розклад», із яким Лідка ознайомилась іще під час прийому на роботу. Бридня собача, все розписано — за скільки хвилин приходити, на якій перерві їсти, на якій пити, підручник класти праворуч, щоденник — ліворуч, поділ форменої сукні має закривати коліна, сорочка під форменим піджаком має бути однотонна в будні й біла у свята, і не дай Боже картата чи смугаста. Для вчителів існував свій «Розклад», що викликав у Лідки криву посмішку, яку, на щастя, вдалося приховати від директорки.

Ну що ж, кролики, почнемо.

Мабуть, у неї був дуже красномовний погляд у ту мить, в усякому разі «кролики», що були завовтузились за своїми столами, знову затихли і втупили очі в нову вчительку.

Старша група, всім по шістнадцять років. Боже, як паскудно почуватися старою. Доки не побачиш цих недоростків, доки не порівняєш себе з ними — якось легше повірити у власну нескінченну юність…

А їй же всього тридцять три. Але таке відчуття, що шістдесят. У всякому разі, сьогодні в неї саме таке відчуття.

— Починається новий навчальний рік, для вас він буде останнім. Ви тепер випускники, отже, на вас лягає основна відповідальність…

Вона на мить затнулась. Що за відповідальність на них лягає — грець його зна, просто треба ж було сказати щось про відповідальність, тепер це обов’язкове, найголовніше слово, яке від частого вживання втратило будь-яке значення.

— …відповідальність за успішне опанування знань. Під час апокаліпсису ви маєте показати себе свідомими громадянами, а в новому циклі — гарними фахівцями і ще більш свідомими сім’янинами… сім’янами.

Їй було смішно, але вона не дозволила собі навіть усмішки. Якщо директорка підслуховує під дверима — нехай собі. Вона, Лідка, каже цілком політкоректні речі. Відповідно до часу. Відповідно до побажань.

— Сім’янами і сім’янками, — сказав чорноволосий хлопчик за другою партою в лівому ряду. Сказав тихо, але Лідчин гострий слух спрацював безвідмовно, тим паче що чогось такого вона весь час чекала.

— Устань. Як твоє прізвище?

Підліток почервонів і підвівся. Невисокий, з широкими вилицями, із яскраво-зеленими очима. Ну ні фіга собі, подумала Лідка.

— Максимов.

— Іди до дошки.

Хлопець вийшов. Лідка чудово розуміла, що зараз складаються її взаємини з класом, і їй хотілось увійти в пам’ять цих випускників найкровожернішим катом за всі десять років навчання.

Саме сьогодні їй цього дуже хотілось.

— Максимов, — вона знайшла його ім’я в журналі. — Так, Максимов, що в тебе з біології за минулий рік?

— П’ять, — тихо відгукнулася жертва.

— Чудово, — вона кровожерливо посміхнулась. — За рівнем підготовки відмінника перевіримо загальний рівень підготовки класу… Прибрали всі підручники з парт. Відкрили зошити, написали «Самостійна робота». Ти, Максимов, на дошці, а ви всі в зошитах — будь ласка, визначення понять «питоме демографічне навантаження», «популяційний зсув» і «органічна межа витримуваності». Час — п’ять хвилин. Час пішов, я чекаю…

Схилились маківки. Почувся шелест перегортання сторінок. Один розумник — ага! — задумав покласти книжку собі на коліна; Лідка змусила його покласти на учительський стіл і книжку, і власний щоденник. Вийняла червону ручку й замислилась, який би для початку зробити запис, а тим часом блідий Максимов стукотів крейдою, вимальовуючи слова й формули, і правильно загалом малював, хоч сьогодні лише другий день навчання, а за літо зазвичай забувається будь-що…

Тим більше за ТАКЕ літо.

Лідка спохмурніла. Занесла червону ручку над «другим вересня» в щоденнику спійманого на гарячому хитруна і зрозуміла, що має дурнуватий вигляд. «Не готовий до уроку»? Невдалий запис, адже урок перший у навчальному році. «Не підкоряється колективу»? Звучить загрозливо, та зовсім безглуздо.

…Напередодні літніх канікул парламент відхилив черговий проект із дотацій для ЦО. То був черговий хід у тривалій війні Стужі та парламенту; депутат Верверов кричав із трибуни про організацію-п’явку, що вимагає нових і нових видатків, про непомірно роздуті цивільницькі штати, про нерозумні вимоги, соромливо прикриті турботою про майбутній апокаліпсис. Парламент погодився з Верверовим і, ляснувши ЦО по загребущих руках, розпустився на канікули — до осені.

Літо стояло недобре, дощове, гниле. Стояли порожніми міські пляжі; люди, що нудьгували у відпустках, одержали замість розваги низку моторошних, захопливих подій.

Стужа виступив по телебаченню, звинувативши корумпований парламент у зраді інтересів виборців. Депутати досі впевнені, що, обійшовши президентський указ, їм удасться евакуюватись у «домовлений час» разом із дітьми та сім’ями; ситі демагоги, вони свердлять дірку у дні спільного ковчега — Цивільної Оборони. (Ця фраза жваво нагадала Лідці Ігоря Рисюка. Здається, навіть у голосі генерала чулись рисюківські інтонації.)

Потім виступив генеральний прокурор. Проти Дмитра Олександровича Верверова було відкрито кримінальну справу за звинуваченням в організації вбивства Зарудного А. І. Значна частина інформації приховувалась «в інтересах слідства», але вже наступного ранку всі газети вийшли з найдокладнішими матеріалами за «справою Зарудного». Докази, більш чи менш переконливі, з’явились ніби зі сховку.

Лідка не витримала й зателефонувала Славкові. «Це неправда! — кричав у слухавку її колишній чоловік. — Це сфа… сфабрико… це провокація!»

Лідка розуміла його. Звісно, Славкові складно було в ТАКЕ повірити; сама вона не повірила того ранку, коли Рисюк повалив її на килим у їхній спільній спальні: «Це Верверов замовив Зарудного Андрія. Це він його прибрав, Лідо. Я знаю точно…»

Протоколи допитів — колишні верверівські працівники кололись один за одним. Зовсім готове, аргументоване звинувачення. І — депутатська недоторканність Верверова, що засів на одній зі своїх приморських дач.

Лідка не спала три ночі підряд. Згадувала, як усміхався Дмитро Олександрович (вона бачилась із ним одного разу, коли Славкові з мамою повернули їхню квартиру), і як подавав руку, серед усіх і їй, Лідці, тоді ще дівчиськові. І вона згадала дотик цієї руки — прохолодний і сухий, і ніжну, як у жінки, шкіру.

Він?!

Вона казала собі, що і Стужа, і Рисюк легко можуть збрехати заради справи. Що їм треба втопити Верверова, і заради цього вони звинуватять його хоч у розведенні дальфінів, хоч в організації апокаліпсисів. Що всі ці бозна-звідки виниклі свідчення нічого не значать…

Казала — і не вірила сама собі.

Рисюк і Стужа давно знали, ХТО замовив Андрія. Ігор шукав і накопичував компромат, рив носом, як старанний кабан під дубом, і хтозна-яким чином добував докази. А роздобувши, беріг до моменту «ікс». Доки депутат Верверов їв, спав, говорив із трибуни, дарував дружині квіти…

Він, розуміла Лідка, і губи її самі собою висихали, тріскались, вкривалися шкірочкою. Тоді вона йшла у ванну, вмивалась і довго мила руки, намагаючись відшкребти з правої долоні відчуття потиску руки майже двадцятирічної давнини.

Тим часом розгнівана громадськість, яку спритно підігрівали, зажадала арешту Верверова. Стужа звернувся до парламенту з вимогою про позбавлення злочинця депутатської недоторканності.

Злочинців називає лише суд, бевкнула незалежна газетка, й відразу ж її закрила пожежна інспекція. Подальші події уклались у кілька днів.

Стужа оголосив про розпуск продажного й недієздатного парламенту. Депутати, покинувши відомчі санаторії, злізлись у столицю, де під залою засідань їх зустріло озброєне формування ЦО. Під дулами кулеметів жоден народний обранець так і не дістався до свого крісла.

Верверов повісився на своїй дачі — устиг за ті кілька секунд, доки цивільники ломились послідовно у ворота, в двері будинку, в двері ванної. Його самогубство пояснили визнанням провини і страхом перед покаранням.

Того самого дня депутатські санаторії було вилучено з відомчого підпорядкування й передано Дитячому культурному фонду під літні тренувальні табори.

Парламент так і не зміг прийти до тями після поразки. Кілька спроб згуртуватися разом зірвались через внутрішню депутатську гризотню. Тим, хто добровільно складе мандати, Стужа пообіцяв працевлаштування в столиці, відомче житло, величезну страховку та інші гаразди; уже за тиждень від парламенту лишився тільки спогад, і спогад недобрий.

Увесь цей тиждень Лідка провела перед телевізором, щулячись, горблячись і по-старечому загортаючись у мамину пухову хустку. Вона слухала збуджених дикторів і чудово розуміла, що ніколи тепер не дізнається правди. Чи був Верверов винним і чи був винним тільки Верверов — таємниця померла, задушилась шовковою краваткою. Свого часу ця деталь — краватка — вразила Лідку. Згадувався Рисюк на яхті, напівголий, із елегантним зашморгом на шиї…

Ось ти й дістав що хотів, Ігорю. Твій Стужа майже диктатор — тепер давай дресируй. Апокаліпсис покаже, і якщо, Ігорю, ти все-таки маєш рацію, якщо вдасться обійтися без втрат… Я перша визнаю свою помилку. Принижено попрошу пробачити мені, дурепі, що не зрозуміла й не прийняла геніальну людину, значно геніальнішу, ніж сам Андрій Зарудний…

Вона отямилась. Перед нею на столі лежав учнівський щоденник, і, взявши на приціл графу «Поведінка», вона охайно вивела червоним чорнилом: «Не виконує вимог учителя».

— Максимов, ти готовий?

Він списав крейдою майже всю дошку і згадав майже все щодо «питомого навантаження» і «межі витримуваності», але з «популяційним зсувом» було кепсько.

— Що таке популяційний зсув, Максимов?

— Як у підручнику написано чи як я розумію? — спитав він із надією.

Лідка всміхнулась:

— Звісно, як у підручнику.

Він стиснув губи. Подумав.

— Популяційний… зсув. Якщо за час циклу щільність популяції на даній території змінюється… Або якщо особливість населення… кочове… мігруюче…

Лідка спіймала поглядом щонайменше двох дівчат, яким дуже хотілось Максимову підказати. Одна — серйозна погануля з ріденькою косою, інша — таки нічого, білявочка, кучерява лялька. Звісно, такий хлопчик повинен мати успіх…

Лідка відчула раптовий приплив роздратування. Згадались співчутливі очі директорки: «Часто буває, що жінки, з якихось причин позбавлені радості материнства, приходять працювати в школу… Щоправда, зазвичай це стається раніше, на дев’ятому-десятому році циклу…»

— …Якщо кількість населення позначити як єн, площу території — те, а пропускну здатність воріт як ве… То популяційний зсув дорівнюватиме… ен перше мінус ен друге, поділити на те… ні, поділити на ве…

— Трійка, — сказала Лідка з майже щирим жалем. — Три бали, на більше твоя відповідь не тягне.

Хлопчик мовчав. На вилицюватому обличчі його повільно проступали червоні плями.

У неділю, о четвертій ранку, оголосили навчальну тривогу. Лідка ночувала на квартирі у батьків; напередодні пізно лягла, весь тиждень не висипалась, звук сирени ледь не спровокував блювоту.

— Я нікуди не піду! — закричала вона спросонку.

— Три доби виправних робіт, — флегматично сказав батько. — Або десять, якщо вдруге. Воно тобі треба?

Ледве пересуваючи ноги, штовхаючись і перечіпляючись на кожній сходинці, вибрались на подвір’я. У суцільній темряві метушилися промені ліхтариків — чотири цивільники-інструктори збирали кожен свою групу. Потім над подвір’ям зависла червона ракета, що імітувала, очевидно, характерне для апокаліпсису світло. І над сусіднім подвір’ям також висіла ракета. І над наступним. Певно, на «навчалку» підняли весь мікрорайон.

П’ять хвилин пішло на перегук; із будинку Лідчиних батьків не дорахувались лише якоїсь бабці з п’ятого поверху та чоловіка, що напередодні поламав ногу. Інструктор насупився:

— Санітарна команда, на вихід! Ноші, все, що належиться…

Ніхто не наважився заперечувати. Санітарна команда, до якої належав і Лідчин брат Тимур, витягла нещасного з ліжка, той якийсь час горлав і нерозбірливо лаявся, але потім затих. На інші ноші вклали бабцю.

— Четверта мрига, — бурмотіла бабуся. — Четвертої — не пережити. Облиште, дайте померти спокійно…

Лідці було її шкода.

У суворому порядку рушили вулицями. По черзі несли ноші; загіпсований чоловік важив як мармурова колона, носильники швидко стомлювались. Ніхто не скаржився, керівники груп слухали повідомлення по радіо і, підкоряючись їм, увесь час змінювали напрямок руху. Приблизно за годину ходу, коли складка панчохи на п’ятці немилосердно натерла Лідці ногу, керівники навчань вирішили, що зараз саме час для смуги перешкод. Похмурий натовп тренованих сходами видерся на дах шестиповерхового будинку, звідти вузьким залізним містком перебрався на дах сусіднього. Загіпсований чоловік стогнав крізь зуби. «Довго ще?» — питали в інструкторів задихані жінки. «Скільки знадобиться».

Світало. З вікон співчутливо визирали мешканці, яких сьогоднішнє тренування оминуло. Поки що оминуло. Нікого не мине цей жереб, не піднімуть у неділю вранці — дістануть опівночі серед робочого тижня…

Лідка дивилася собі під ноги. Руберойд, цегла, антени. Дахами будинків тяглася чудово, просто-таки з любов’ю обладнана пішохідна траса, і близько ста жінок, чоловіків і старих крокували нею, охаючи, мучачись задишкою і проклинаючи ЦО — проклинаючи мовчки.

Інструктор ЦО заробляє більше, ніж Лідчин батько, який теж не остання людина. Інструкторські вакансії розмножуються, як кролики, але охочих однаково вистачає, на одне місце по десять претендентів. Великого розуму на цій посаді не треба, освіти теж не треба, потрібні лише пристойна біографія та фізпідготовка. А на додачу до солідної зарплати та цілого переліку пільг інструктору дається ще й влада, найсправжнісінька: «Громадянин, що не виконав розпорядження інструктора під час навчальної тривоги, має бути покараний адміністративним арештом на термін до півроку…»

Навчити. Натренувати. Довести до автоматизму. Так, щоб справжній апокаліпсис і справжня евакуація здалися прогулянкою, ледве не розвагою. Ці регулювальники перед муляжами Воріт. Ці знаки, жести, команди, що снилися Лідці в червонуватих маячних снах, і не тільки Лідці, певно, снилися. Колона вишикувалась — пішла — спинилась. Пішла — спинилась. Пішла — спинилась… Жодної штовханини. Автоматні черги поверх голів. Примусові психіатричні обстеження саботажників, «осіб, що свідомо опираються комплексу підготовчих заходів ЦО».

Краще вже мрига.

* * *

«Любі співвітчизники! Вітаю вас із новим, вісімнадцятим роком циклу, який настане в річницю останнього апокаліпсису, дванадцятого листопада. Бажаю щастя, здоров’я, процвітання… Близько трьох років лишилось до очікуваного нами апокаліпсису, і я можу з цілковитою впевненістю обіцяти вам, що це буде перший в історії людства апокаліпсис без утрат. Сильна, боєздатна ЦО, підготоване, свідоме населення, розроблені видатними науковцями плани евакуації — ми сміливо дивимось у майбутнє, ми не хвилюємося за наших дітей. Хай приходить зима — ми утеплили наш дім і припасли дрів. Хай приходить апокаліпсис — ми готові до нього й увійдемо у Ворота спокійно і злагоджено, з гордо піднятою головою…»

(Із привітальної промови Президента, 10 листопада 17-го року 54-го циклу)

«Хай приходить Стужа — ми сміливо дивимось у віконце нашої камери».

(Із анонімного напису на дверях Лідчиного під'їзду; 14 листопада 18-го року 54-го циклу)

* * *

Двері до чоловічого туалету були відчинені навстіж. Маленька немолода прибиральниця мила білу стіну вмивальні, і вигляд у бабці був чомусь винуватий. Із-під ганчірки стікали темно-червоні патьоки. Лідка спохмурніла:

— Кого тут по стінці розмазали?

Прибиральниця не зрозуміла її гумору, дрібно закліпала очима:

— Та от, Лідіє Анатолівно, просто пишуть усяке фломастером, дурниці всякі… Вічно пишуть у туалеті…

— Відшукаємо хто — швиденько на облік поставимо, — сказала Лідка механічно, думаючи вже про інше. Переступила поріг класу, дочекалась, поки настане цілковита тиша, пробігла поглядом обличчя — і відчула неправильність. Маленьку, непомітну окові, яка поки що не піддавалася визначенню. Щось змінилось.

— Сідайте… Розгорніть зошити. Відкрийте книжки на двісті десятій сторінці і подивіться на завдання сьоме параграфа сорок другого…

Максимов, що ненавидів Лідку й нервувався в її присутності, був сьогодні монументально спокійним, навіть задоволеним. Зате на личку його білявої лялькової подружки виступили червоні плями, і вона ніяк не могла відшукати в підручнику потрібну сторінку. Друга залицяльниця, розумненька погануля, пересіла сьогодні за останню парту.

— Дрозд, хто дозволив тобі пересідати?

Погануля підвелась. Очі її недобре поблискували. Підставивши під лікоть правої руки кулак лівої, дівчинка вимогливо підняла руку:

— Лідіє Анатолівно! Можна сказати?

Сум’яття в класі. Перезирання, цитькання, поганулю смикають за поділ, але вона вперто тягне руку.

— Кажи, — кивнула Лідка.

— Лідіє Анатолівно! А Максимов написав на стіні…

Донощиця затнулась, ніби не наважуючись вимовити крамолу. У класі зробилося тихо-тихо, шелестів, ударяючись об шибки, сухий сніг.

— «Віка плюс Артем»? — глузливо спитала Лідка. — «Дорівнює любов»?

Хтось хихикнув — і відразу замовк.

— Ні, — похмуро сказала донощиця. — «Стужа — дресирувальник».

— Що? — автоматично перепитала Лідка.

— «Стужа — дресирувальник», — пошепки повторила дівчинка.

Лідка подивилася на Максимова. Хлопець сидів випроставшись, як велів внутрішній розклад — спина рівна, між животом і краєм парти відстань у долоню, підборіддя підняте, руки зігнуті перед грудьми, права лежить на лівій. Бліде обличчя без жодного виразу.

— І де він це написав? — м’яко спитала Лідка.

— У туалеті, — сказала донощиця.

— У жіночому? — спитала Лідка ще м’якіше.

Донощиця спалахнула:

— У чоловічому…

Клас заворушився. Стриманий сміх. Перезирання.

— Не може бути, — протягла Лідка, досі дивлячись на Максимова. — І ти сама це бачила, Дрозд? У чоловічому туалеті?

— Він написав! — із викликом сказала дівчина, і під її поглядом у класі стихло підсміювання. — У туалеті нікого не було, у Максимова був червоний маркер! Він вийшов, а я зазирнула й побачила!

Лідка зустрілась із нею поглядом — і зціпила зуби. У дівчиська були очі-свердла, такий знайомий і такий забутий погляд.

Хто в неї батьки? Хай йому чорт, не пригадується. Треба відкрити журнал на останній сторінці — там розписані всі адреси й дати народження, номери страхових полісів і цивільних дільниць, і посади батьків розписані теж…

Як би так відкрити журнал на останній сторінці… ненав’язливо?

— Максимов…

Вона хотіла спитати: «Максимов, це правда?», але останньої миті прикусила язика. Бо у хлопця вистачить клепки відповісти «Так». У присутності всього класу. Він повнолітній, йому давно виповнилося шістнадцять, а отже, ідіотська витівка обертається відразу кількома статтями. Образа честі та гідності Президента (а хто доведе, що «дресирувальник» — слово не образливе?), компрометація урядової й антикризової програми, хуліганство. Плюс обтяжливе формулювання «у стінах навчального закладу». Дурник. Маленький дурник.

Ніби мимохідь, розмірковуючи, вона перевернула журнал задньою обкладинкою догори. Зітхнула, відкрила.

— Максимов, у тебе справді є червоний маркер?

Весь клас знає, що є. Маркер примітний; хлопцеві привезли його з-за кордону кілька років тому, коли такі поїздки ще були можливими.

Максимов покірно поліз у пенал по маркер; Лідка пробігла очима записи в маленькому шкільному «досьє». Дрозд, Антоніна Григорівна, номер чотири в списку. Мати — харчовик-технолог. Батько — інструктор ЦО третього ступеня. Усе зрозуміло з тобою, дівчинко.

Максимов Артем Олексійович. Номер тринадцять у списку. Колишній відмінник. Не пощастило, з таким номером…

Мати — інженер. Батько… про батька немає даних. Самотня мати?

Хай йому чорт, та що ж робити?! Увесь клас у свідках звинувачення. Ця дурепа, інструкторова донька. У давні часи Лідка познущалась би з малолітньої шпигунки і викликала б її до дошки — відповідати яку-небудь головоломну тему. Їй і тепер смішно, але в паралельному класі одного хлопця минулого тижня відправили в колонію. За те, що обізвав цивільника старим дурнем.

Прибиральниця, мила розумна прибиральниця, треба купити їй шоколадку і з чим-небудь привітати. Або просто почастувати…

Вона демонстративно подивилася на годинника:

— Час уроку спливає зі страшною швидкістю. Дрозд, Максимов, ходімо зі мною. До директора.

Донощиця стиснула губи, але підвелась. Максимов устав легко, зовні легковажно; його ставлення до біологічки ні для кого не було секретом. Ставлення Лідії Анатолівни до колишнього відмінника, що скотився тепер до трійок, також ні в кого не викликало сумніву. Отож донощиця влучила як в око. Класу було цілком зрозуміло, чим усе скінчиться.

Білява дівчинка — Віка — з червоної зробилася блідою аж синьою. Не сталося б чогось із нею.

— Якщо за час моєї відсутності я почую в класі хоч один звук…

Нікому не спадає на думку спитати, як можна почути звуки під час відсутності. Формула відпрацьована, незграбна фраза наказує закрити рота й мовчати. І мовчатимуть.

У супроводі хлопця та дівчини Лідка вийшла в коридор. Дуже пощастило — нікого. Тиша. Навчальний процес.

— Тоню, — майже лагідно спитала Лідка. — Де ж?

Двері чоловічого туалету досі стояли навстіж. По всьому коридору розходився запах хлорки; уже на підході донощиця відчула, що щось негаразд.

Чисто вимиті стіни. Вимита підлога. Краса.

— Тут було, — тихо сказала донощиця. — Це змили. Прибиральниця.

— Яка? — м’яко спитала Лідка.

— Звідки я знаю? — озлилась дівчина. — Яка сьогодні чергує, ви дізнайтесь…

— Я обов’язково дізнаюсь, — пообіцяла Лідка. — А тепер скажи мені, Антоніно. У тебе якісь рахунки до Максимова?

Донощиця спалахнула. Надула щоки, хотіла щось сказати, але стрималась.

— Розумієш, Дрозд. Це ж легко дізнатись. Просто зараз спитати у класу, і діти згадають, чим Максимов тебе дійняв. Може, він поставився до тебе не так добре, як тобі хотілось?

Поганулине лице налилося кров’ю до пурпурового відтінку.

— А ти ж висунула дуже серйозне звинувачення, Дрозд. Дуже. І якщо виявиться, що воно неправдиве, що це звичайна помста…

— Він написав! — верескнуло дівчисько.

— Де? — тихо спитала Лідка. — Якщо ти бачила, як він писав, треба було відразу бігти до чергового педагога, до завуча, до вчителя ЦО… Але вони спитали б тебе: а що ти робила в чоловічому туалеті? І як часто ти туди зазираєш? І що ти хочеш там побачити?

Дівча готове було розревітись. Очі-свердла перетворились на звичайні скривджені, сповнені вологою очі. Куди тобі змагатись із нами, цивільнича донько. Кінчилося твоє перше кохання. Змирись.

— Іди в клас, Дрозд. Ні… іди до туалету — жіночого! — і причепурись. І надалі, будь ласка, думай, що кажеш.

Донощиця пішла геть; за хвилину на іншому кінці коридору забулькала в раковині вода. Максимов як став, прихилившись спиною до одвірка, так і стояв непорушно. Стискаючи в кулаці червоний маркер.

Він був одного з Лідкою зросту. Від нього пахло юнацьким потом, і не гарячим, фізкультурним, а холодним, липким, нервовим. Але запах не був неприємним. Очі, зеленіючи, як хвоя, часто й розгублено кліпали.

— Дурень, — сказала Лідка самими губами. — Ідіот… іди в клас.

Чомусь у неї був гарний настрій. Уперше за багато днів. І навіть за багато місяців.

І чомусь, побачивши Максимова, що відділився від цегляної стіни, вона не здивувалась.

Кінчився шостий урок, і кінчилась щотижнева планерка.

Шоколадку прибиральниці Лідка так і не подарувала — відклала на потім, щоб не викликати підозр. У Антоніни Дрозд не стало духу, щоб провести дізнання самостійно. А може, вона зробить це завтра. Сьогодні вона надто засмучена.

Директорка казала щось про зниження успішності — Лідка слухала одним вухом. Потім пішла мова про порушення дисципліни та правопорушення малолітніх; останнім часом, казала директорка, почастішали випадки різноманітних хуліганських вибриків, що їх підтримують, на жаль, дорослі. Відмова від участі у зборах, ігнорування вказівок інструкторів ЦО, провокаційні написи на стінах…

Ліва рука директорки спочивала на перев’язі. Під час останньої навчальної тривоги немолода жінка впала і дуже розтягла сухожилля.

Лідка звільнилась за чверть до четвертої; отже, Максимов прочекав на вулиці близько двох годин. Притому, що сьогодні мороз і вітер.

— Лідіє Анатолівно…

Злочинна змова, подумала Лідка. А якщо в нього в кишені підслухувальний пристрій?

Маячня. Чого лиш не спаде на думку напередодні апокаліпсису.

Вона йшла, не сповільнюючи кроку. Максимов ішов поруч, і Лідка бачила, що він розгублений. Він чекав, що вона хоча б погляне на нього, про щось спитає…

Біля переходу вона змушена була спинитись. Дорогою йшла, зневажаючи світлофори, колона військових машин, точніше, колишніх військових, переобладнаних під потреби ЦО. Величезні ребристі шини хазяйновито місили сніг.

— Їм на тебе начхати, — сказала Лідка, ледь розводячи зуби. — Вони їдуть у своїх справах. Вони не добрі й не злі. Вони мають їхати. Якщо ти послизнешся й опинишся в колії — вони проїдуть по тобі. Сам винен. Вони — машини. Вони роблять свою справу… А ти — дурень.

Максимов мовчав, уражений.

— Більше так не роби, — зітхнувши, завершила Лідка. Усе-таки шкільна фразеологія повільно, та впевнено липла до неї, заповнювала пам’ять і мовлення. «Відповідальність за послідовне опанування знань… Повсюдне паплюження епохального значення…»

Колона пройшла. Залишки снігу на дорозі скидалися на пожовану сіру серветку.

— Ти справді її скривдив? — спитала Лідка неуважно.

— Вона мені не подобається, — жалібно сказав Максимов.

Лідка ледве стрималась, аби не засміятись. Незважаючи ні на що, в неї був чудовий настрій. Може, завдяки цьому дурникові.

Вона вперше від початку розмови подивилася на нього. Це коротке пальтечко він носив, мабуть, уже років п’ять, і спершу воно було величезним, нижче колін, потім непомітно стало якраз, а тепер скидається радше на куртку. Кругла дитяча шапка зі штучного хутра. У Лідчині часи такого хлопця засміяли б до істерики, і жодна дівчина не зацікавилась би ним, хіба що найбільш екзальтована. А тепер більшість підлітків ходить у перелицьованому дитячому одязі, бо на новий не вистачає грошей. Звикли, не помічають. Треба ж оплачувати роботу армії інструкторів, які нічого не вміють, окрім як водити свої групи до муляжів Воріт. Агітаторів, які роз’їжджають по селах із баянами, плакатами та навчальними фільмами. Стратегів і тактиків, які розробляють усе нові маршрути з урахуванням зміни обставин. Колосальний парк різноманітної техніки, секретні інститути стеження, виявлення та зв’язку тощо, всього не перелічити…

— Вона страждає, — сказала Лідка. — Зрозумій її правильно.

Максимов мовчав, опустивши зелені очиська. Куточки рота його були опущені по-дорослому скорботно, так що Лідці захотілось напхати йому снігу за комір, аби пожвавішав.

Але вона стрималась.

Уже в перший день нової чверті старшу групу в повному складі зірвали з трьох уроків. Лідка похмуро вешталась учительською, слухала плітки, намагалась читати газети — нудота. Їй треба було пройтись по крамницях, але, зневажаючи себе, вона так і не наважилась вийти. Імовірність зустрічі з патрулем була не така вже велика, але Лідку сіпало від однієї думки про це.

На четвертому уроці в неї був «улюблений» клас. За десять хвилин до дзвоника автобуси висадили старшокласників на шкільному подвір’ї; усі вони мали кепський вигляд. Цивільники провели перегук — і незвично мовчазна юрба підлітків розтеклася по класах.

— Розгорнули зошити. Тема сьогоднішнього уроку… що це ви всі такі прибиті?

Мовчання.

— Віко Роєнко, що було на екскурсії?

Бліда білявка — неабияке видовище. Лялькове личко Віки мало виразний синій відтінок.

— Ми були на екскурсії в морзі…

— Де?

— У міському морзі, — розгублено зізналась Віка. — У програмі… у межах програми… підготовки до апокаліпсису. Нам показували жертв автокатастрофи… за характером… ушкоджень… Можна вийти?!

Лідка ледве встигла кивнути. Затискаючи собі рота, білявка вилетіла з класу.

— Дрозд… розкажи, що там було.

Доньці цивільника годиться мати міцніші нерви, ніж в інших. Тоня Дрозд набрала в груди якомога більше повітря:

— Характер ушкоджень при тисняві у Воротах подібний до характеру ушкоджень… при деяких видах автокатастроф! Нам показали… щоб був стимул тренуватись, бо всі скиглять і скиглять, що, мовляв, надто багато навчальних тривог…

— Зрозуміло, — швидко сказала Лідка. — Відкрили підручники. Трьохсота сторінка, вправа двадцята до параграфа п’ятдесят дев’ятого. Дрозд, прочитай уголос…

— …Послідовно перелічити загальні закони виникнення Малих Воріт у лісостепу, в степовій зоні, в напівпустелі, в пустелі… Написати формулу популяційного зсуву стосовно вищих тварин… Підставити в неї дані…

Лідка дивилась у стіл. У животі в неї було порожньо й холодно; за день чи два, як натякала директорка, «екскурсія» чекає на весь викладацький склад. Ну Лідка, скажімо, кризовий історик і багато чого бачила. Але…

Відчай був схожим на вибух. Лідчині пальці самі собою стиснулись на картонній обкладинці журналу.

Чому?! Що, інакше — ніяк? Інакше — не пройти? «Апокаліпсис — намордник, одягнутий на людство…» «Натовп схожий на амебу… найпростіші рефлекси… найпростіші подразники…»

Рефлекс. Але рефлекс складний. Усе життя покласти на його відпрацювання. Покоління за поколінням. Може, з часом послух інспектору зробиться вродженим?

Ні. Набуті властивості не передаються у спадок. А отже — від народження до смерті тренування і тренування, а прийде наш час — увійдемо у Ворота з гордо піднятою головою… З рефлекторно піднятою головою. Альтернатива? Тиснява. Куча мала. Пекло, де лишилась Яна…

Лідка зрозуміла, що клас давно дивиться на неї й чогось чекає. Що донощиця Дрозд давно прочитала завдання й чекає подальших указівок. І що вони — багато хто з них — чудово розуміють, чому замовкла біологічка й про що вона думає. В усякому разі гадають, що розуміють.

— Дрозд, — сказала Лідка незвично слабким голосом. — До дошки, пиши закони, пиши формулу, підставляй дані. Максимов, піди подивись, як почувається Роєнко…

Максимов підвівся, але білявка вже повернулась, трохи не така бліда, з мокрими плямами на форменій сукні.

— Хто з вас читав праці Зарудного? — несподівано для себе спитала Лідка.

Здійнявся ліс рук:

— Ми проходили з новітньої історії… «Вступ до історії катаклізмів» і деякі статті…

— А поза програмою, для себе — ніхто не пробував читати? — спитала Лідка бозна для чого.

Руки опустились.

— Нє… ми за програмою…

Максимов насупився. Із викликом глянув Лідці в очі і — єдиний — підняв руку.

Рукав піджака був трохи закороткий. Скотився ледь не до ліктя.

— Але чому ж ніхто цього не знає?!

Вони йшли пустельною вулицею, яку продували всі вітри.

— Я думав, Зарудна, невістка Зарудного — це та жінка з Дитячого фонду, я колись бачив по телевізору, давно, правда… Я ніколи б не подумав… Я думав, у вас просто таке саме прізвище!

— А чи не все одно? — спитала вона похмуро. — Із сином Андрія Ігоровича я вже багато років як розійшлась. Прізвище залишила… бо Андрій Ігорович не був би проти. Прізвище — і все.

Максимов насупив брови, ніби щось пригадуючи. Згадуй, зітхнувши, подумала Лідка.

— Якщо ви приховуєте це, — запнувшись, почав хлопчик, — то я нікому не скажу…

Лідка відкрила рота, щоб упевнити Максимова у своїй цілковитій байдужості, але в цю мить високо в небі розірвалась сигнальна ракета, і відразу звідусіль завили сирени.

— У тривогу вклепались, — сказав Максимов гірко. — А в мене на сьогодні стільки уроків…

Лідка швидко подивилась навколо. Сутеніло, вулицею мела заметіль, засвічувались — і відразу гасли вікна в будинках.

— Іди за мною.

Вона безцеремонно схопила його за рукав пальта й потягла вбік. Тут, неподалік, був недорозібраний дитячий майданчик із круглою башточкою-фортом. Башточку любив і чистив місцевий двірник; часом дорогою з роботи Лідка дозволяла собі усамітнитись в іграшковому замку. Він помітно покращував їй настрій.

— Стрибай. Щоб не лишилося слідів перед входом.

Вона чомусь не сумнівалася, що він послухається. Не закліпає очима, не спитає: «А як же тривога?»

Віконця-бійниці були такими вузькими, що в них не пролізло б середнього розміру яблуко. Нагору вели гвинтові сходи; на другому поверсі уздовж стін розмістилися напівкруглі лавки.

— Сидимо. Тихо.

Зовні заметушились ліхтарики. Потім підійшла машина з потужним прожектором, і промінь його мазав, як малярний пензель, по фасадах будинків, уздовж вулиці, і щоразу, коли маленька дитяча башточка потрапляла в його світло, Лідка бачила перед собою зосередженого, трохи наляканого, та загалом спокійного Максимова. Стиснуті губи робили його старшим, ніж він був насправді, зате широко розплющені очі лишались відверто дитячими, Лідці здавалося, що перед нею сидить то хлопець років двадцяти, то хлоп’я років дванадцяти.

Вона стиснула його руку:

— Не бійся…

Він кивнув. Нічого, мовляв. Не боюсь.

Глухі голоси завели знайомий перегук; когось чекали, але ні Лідки, ні Максимова в цих списках не було, вони мали самі зафіксуватись як випадкові перехожі, та от не випало. Застудженим голосом скаржилася на долю якась жінка, металічно промовляли рації, вуркотів мотор, лаялись чоловіки. Потім до Лідчиних вух долетів свисток — колона важко рушила з місця, в ніч, у хуртовину, що починалась, до рефлексу, до підкірки, тепер уже тренуватися не так важко, ви помітили, тепер усе йде як по маслу, рух на свіжому повітрі дуже корисний для здоров’я, ви не повірите, в мене перестало боліти серце і значно покращився колір обличчя…

Колона пішла. Ліхтарі лишились.

— Будинок тридцять «бе», квартира тринадцять, — бубонів зовсім поруч хрипкуватий чоловічий голос. — Відмова, мотивування — запалення легенів.

— Із запаленням сказали поки що не брати. Довідка є?

— Нема.

— Яка дільниця?

— Сто сорок сьома.

— Косить, мабуть, зараза. Перевірю.

— Перевір… і двійко пацанів знайшли в підвалі, мотивування ніякого, самі сльози. По чотирнадцять років, молодша група.

— Хай школа розбирається… Усього?

— Усього за двома дільницями семеро відмовників. Цього ненормального з п’ятої квартири вже забрали, я зателефонував. Пані з запаленням, двоє пацанів, старий пень із тридцять «а», померти, ка, хочу спокійно.

— Блін…

— Ага… Спокійно, кажу, не вийде, дідусю… І одна парочка закосила, сирени, кажуть, недочули. Мужик і баба, з ліжка їх витягли, ну звісно — почуєш тут! — Голос безсоромно реготнув. — Ці, правда, відмовлятись не стали, ноги в руки — і любісінько побігли…

— То чого ти мені звітність псуєш?! П’ятеро відмовників, п’ятеро, цих бовдурів я полякаю, а у зведення їх не занось. Усі?

— Всі… П’ятдесят сім осіб зі списку відсутні — у відпустці, у відрядженні, не повернулися з роботи. Треба було пізніше сигналити.

— Як нам командують, так ми сигналимо.

— Так… Слухай, тут пані з хлопчаком під сирену проходили, а в списках випадкових їх не було.

— Яка ще пані з хлопчаком? Місцеві?

— Ні, в списках їх нема. Випадкові. Перехожі. Куди вони могли подітись?

— Устигли, видно.

— Нє. Не встигли. Темно, зараза…

— Я ж тобі машину пригнав.

— Ага… Хай посвітять по палісадниках. Може, вони на дурнячка сховались де-небудь.

Максимов інстинктивно втиснувся в камінь, подалі від бійниці. Лідка й сама напружилась. Нещадно мерзли пальці ніг у надто тонких чоботах.

Знову завуркотів мотор. Сніг заіскрився, ніби під сонцем. За мить у башточці зробилося світло як удень. Лідка побачила величезні очі Максимова та крапельки поту на його лобі. Це в такий холод.

— По палісадничках, по щілинах, он там у підворіття… і за трубою… Так.

— Один спритник у каналізаційному люку ховався…

— …То їдемо чи ні?

— Зара, зажди… куди вони, суки…

— …Треба спершу машину приганяти, а потім сирену давати.

— Тоді всі, як прожектор побачать, із будинків розбігатись почнуть…

Голосно зареготали кілька голосів. А серед них же може бути й тато Антоніни Дрозд, подумалось Лідці, й сорочка відразу прилипла до спини. Він дуже легко може серед них опинитись. Ото було б йому… ото удача…

— Слухай, ця чортовина кам’яна, башта, чи що, стирчить тут як хрін, розвернутись не дає. Давно хочу сказати — посигналь нагору, щоб дали дозвіл на знесення.

Білий промінь ударив у бійниці. Лідка бачила, як розширились зіниці Максимова. І як він утиснувся в кам’яну стіну, відвертаючи обличчя від безжального світла.

— Згадаю — посигналю… Гаразд, я поїхав. У мене ще три сирени сьогодні за планом.

Прожектор зник. Зробилося темно.

Налетів вітер. У вузьких бійницях затанцювали сніжинки, холод пройшовся по всій башті, від підмурівку до бляшаної бані.

— С-с-с… Ш-ш-ш… пайок дадуть… поділишся?

— Дочекаєшся від них… Ш-ш-ш…

— Бувай…

— С-с-с…

Ревіння мотора.

Прожектор погас зовсім — і темрява зробилася зовсім непроникною. Не світилося жодне вікно. Страшно.

Максимов посунувся вперед, і вона вухом відчула його лоскітливе дихання.

— А якщо… вони лишились… стежити?

— Темно, — сказала Лідка пошепки. — Зараз підуть перехожі, ну, й ті, що з роботи ще не прийшли… І тоді ми вийдемо, в темряві. Хто що доведе?

— Ви хоробра, — сказав Максимов ледь чутно.

Вона осміхнулась:

— Я боягузка… Твоя мати не хвилюється?

Хлопець пововтузився на лавці:

— Вона… знає ж, що я можу в облаву… тобто в тривогу потрапити. Тобто вона хвилюється, звісно…

— Посидьмо ще хвилин п’ятнадцять — і ходім… Пообіцяй мені, Артеме.

— Що?

— Пообіцяй, що сам ти НІКОЛИ так не робитимеш.

Новий порив вітру змусив обох зіщулитись. Лідка терла долоні в рукавичках, але пальці не бажали зігріватись, а тільки ще дужче мерзли.

— Бо… люди повинні чесно тренуватись? — спитав Максимов так тихо, що Лідка швидше здогадалась, аніж розчула.

Тепер, коли очі відвикли від світла, можна було розрізнити обриси бійниць. І лапаті сніжинки. І самотню зірку в розриві снігових хмар.

— Бо тебе спіймають, дурнику.

Він зітхнув із таким полегшенням, що навіть крізь завивання вітру Лідка розчула це його зітхання.

— Я так і… але мене не спіймають!

— Спіймають. Обіцяй, що не будеш. Інакше завалю на контрольній.

Він невпевнено помовчав.

— Знаєте… я більше не боюсь контрольних.

— Гаразд. А на моє особисте прохання?

Він помовчав іще.

— Гаразд. Обіцяю.

У темряві вони потиснули одне одному руки, і Лідка зрозуміла, що пальці Максимова ледве згинаються.

— Так діла не буде… Іще хвилин десять терпіти.

Вона стягла з нього тонкі рукавички зі штучної шкіри й узялась розтирати його руки снігом — свої і його. Зігрілась. Сніг танув, стікав із червоних, розпухлих, гарячих долонь.

— Як вуха?

— Поки що не треба…

— Іще пять хвилин. Зараз виходимо.

Вона дуже давно нікого не ТОРКАЛАСЬ. Короткі обійми з мамою, дружні потиски руки Тимура — не те…

Прийшла й утвердилась давня, заборонена думка: це міг бути мій син. Лідка зрозуміла, що, не прогнавши цієї думки, вона назавжди зіпсує цей вечір і цей день. І по-справжньому зненавидить Артема Максимова.

Це НЕ МІГ бути мій син!

— Еге, та в тебе ніс відмерз, — сказала вона неуважно. Притягла його до себе — він не дуже пручався — і губами відшукала губи.

Поцілунок на морозі — задоволення екзотичне. Утім, вона не збиралась розбещувати Максимова — їй важливо було затямити, що він НЕ СИН їй.

А він відповів. Він, виявляється, чудово вмів цілуватись. Усі намовляють на сучасну молодь, що вона, мовляв, ледача й закомплексована.

Лідка вигнулась дугою. Давно забуте відчуття; Господи… Нарвалась. Сама. Нарвалась.

Вона обійняла його за плечі — поверх дитячого пальтечка.

У віконце-бійницю зазирала зірка. Уже й не одна; небо поступово очищувалось, сніг перестав, але вітер посилювався.

Він захворів на бронхіт і місяць не з’являвся в школі. Для Лідки це був довгий, як життя, щасливий і важкий місяць.

У крихітній квартирці, яку вона винаймала ось уже кілька років, панували сум’яття й безлад. Упорядкований безлад, узаконений — їй просто не хотілося нічого змінювати, ніби предмети, зрушені зі своїх випадкових місць, здатні були розірвати усталений хід речей. І максимівський шалик, забутий на письмовому столі, лишився лежати там, куди його кинули, — Лідці здавалося, що це добра прикмета. Хай лежить.

У ванній так і лишився висіти чистий махровий рушник, яким користувався гість. Рушник давно висох, але Лідка не поспішала його прибирати. Хай висить.

Часом, прокидаючись о четвертій ранку, вона вкривалася потом від думки, що все скінчено і Максимова не повернути. Що, оклигавши після хвороби, він тихенько перейде до іншої школи. Що йому нестерпно соромно згадувати все, що сталося з ним, що він у депресії, що він ненавидить її, стару дурепу, стерво-біологічку, що він сміється з неї і зневажає себе…

Після години-двох таких міркувань Лідка вставала, в темряві йшла на кухню й ковтала приготовані з вечора таблетки. Іноді після цього вдавалося знову заснути.

Повертаючись у сутінках зі школи, вона задирала голову і дивилася на своє темне вікно. Розуміла все безглуздя цього ритуалу й однаково дивилась — їй здавалося, що одного разу вікно виявиться освітленим.

— Я поспішаю, — казала вона колегам і знайомим. — На мене чекають.

Колеги та знайомі перезирались, і Лідка цієї миті вірила, що сказане — правда. Що на неї справді чекають; вона поспішала додому, піднімалась на п’ятий поверх вузькими смердючими сходами, заходила до себе в кімнату — і бачила недбало кинутий шалик, що зберігав залишки хлопчачого запаху, і дві чашечки з-під кави з засохлим візерунком гущі на дні.

Тоді вона сідала на край дивана, дивилась у стелю і щасливо усміхалась.

Вона вигадувала причини, що дозволяли їй зателефонувати Максимову додому. Причин знаходилося скільки влізе — наближалась весна, а з нею й випускні іспити. Стан максимівського здоров’я мав викликати в педагога серйозні побоювання; Лідка кілька разів репетирувала майбутню розмову, прокручувала в уяві різні її варіанти. Можна зателефонувати з учительської, а можна з автомата. Можна зателефонувати ввечері, коли вдома будуть максимівські мати та брат. А можна вранці, й тоді є шанс застати хворого на самоті.

Вона вивчила напам’ять номер його телефону.

Але жодного разу не зателефонувала.

На кінець зими почастішали хвороби й серед учителів, Лідці накидали додаткове навантаження. Уроки йшли один за одним, класи — старша й середня група — змінювали один одного в Лідчиному кабінеті біології. При цьому хлоп’я чи дівча, що всідалися на священне місце Максимова, викликали в неї не зовсім зрозуміле роздратування. Їй доводилося робити зусилля, аби приховати його.

Часом Лідка мала стримувати себе, щоб без видимої причини не усміхатися на весь рот. Вона частіше ніж звичайно ходила по класу, вздовж рядів, бо скрипучий стілець відгукувався звуком на кожен рух, і всидіти на ньому бувало несила.

На неї дивились. Озиралися на вулиці зовсім незнайомі чоловіки. Витріщалися старшокласники. Ніби вона випромінювала тепло. Або запах. Або невидимі хвилі, коливання, кола по воді.

Якось — Максимов хворів уже двадцять днів — вона наважилася заговорити з математичкою, обтяженою класним керівництвом.

— Цей Максимов… Що він собі думає, на другий рік лишатись?

— Розмовляла з матір’ю, — неохоче відгукнулась засмучена, нечепурна жінка. — Скоро має вийти… Ви вже, Лідіє Анатолівно, дайте йому змогу наздогнати програму. Прикро — відмінник був…

Лідка скривила губи — і сама була вражена, як удало, як природно склалася на обличчі стервозна гримаска. От же ж звичка. Приростає.

А за тиждень Максимов з’явився в класі.

Вона побачила його мигцем, на перерві, і довго сиділа в учительській, тамуючи серцебиття, втримуючи губи, що роз’їжджалися до губів. Дурепа, дурепа, стара дурепа.

Вона увійшла до класу хвилин за п’ять після дзвоника — учні вже майже впевнились, що біологічка нарешті захворіла.

Вона увійшла, викликавши в усіх розчарування; вона навмисне не дивилася на максимівську парту і, лише утвердившись за столом, дозволила собі «помітити» новоприбулого:

— А-а-а, Максимов! Ну нарешті! Як ти почуваєшся?

Вона відразу пожалкувала про це питання. Бо тепер доведеться вислухувати відповідь.

Максимов підвівся, і вона побачила, що він схуд. І він змінився; залишки дитинства, незграбна фігура в мішкуватому костюмчику, круглі щоки — все лишилося в минулому.

— Дякую, добре, — сказав він тихо. — МАЙЖЕ ЗОВСІМ добре.

Від цього «майже зовсім» спалахнули Лідчині вуха, прикриті, на щастя, розпущеним волоссям. Вона нервово поправила зачіску; їй здавалося, що весь клас, від проникливої Антоніни Дрозд до тупуватого тишка Харченка, спостерігає за нею й чудово розуміє, що відбувається.

— Тобі доведеться наздоганяти програму, — сказала Лідка, дивлячись у журнал. — Сідай… У нас сьогодні нова тема. Державні заповідники та їхня роль у біологічному ритмі живої природи…

Максимов сидів, низько схиливши голову.

На перерві вона раз у раз виходила з учительської. Ішла коридором, то в туалет, то в бібліотеку, то ще кудись.

Він стояв перед величезним стендом і вдавав, що вивчає правила внутрішнього розкладу. Він стояв, не сходячи з місця, всі двадцять хвилин, доки тривала перерва.

Він теж боявся.

Він боявся, вистежуючи її після уроків. Лише потім вона зрозуміла, як страшно йому було зробити цей перший крок, — а раптом вона засміється і прожене. Або, що ймовірніше, подивиться холодно, без розуміння: «Максимов? У чому річ?»

Вона побачила його — і швидко відвела погляд. Відійшовши метрів на десять, сповільнила крок.

Він рушив слідом. Як хвіст.

Так вони пройшли кілька кварталів.

Потім Лідка ні сіло ні впало завернула в незнайомий, високий, пропахлий котами під’їзд.

І довгі десять хвилин — доки нагорі не грюкнули чиїсь двері — вони стояли обійнявшись, безгучно й непорушно.

* * *

Її життя отримало сенс. Знову і, як їй здавалось, тепер уже назавжди.

Дуже скоро з’ясувалося, що Максимов фатально відстав від програми. Це при тому, що в нього й раніше були трійки; Лідка чудово знала, що думають про неї колеги-вчителі. «Звела» хлопчика, щоб зірвати копійку на репетиторстві; батькам Максимова не варто було б слухатися зміюки. А-а-а, у хлопчика тільки мати…

Вона поверталася зі школи, ставила чайник на плиту, приймала душ й діставала з шафки флакон дорогих, шалено дорогих для скромної вчительки парфумів.

І чекала — зазвичай не довше ніж півгодини.

Спершу в коридорі чулися кроки, але вона стримувала себе, не бігла стрімголов назустріч, а чекала, доки в передпокої ввічливо тенькне дзвоник.

…Неможливо зустрічатися щодня. Тут і гуска запідозрить, що щось не так. Максимов приходив до неї у понеділки, середи й п'ятниці, але вона чекала на нього щодня, і дуже часто недарма чекала, бо раз у раз виявлялося, що він забув зошит, чи не зрозумів завдання, чи ще щось.

І в неї майже ніколи не ставало сил його вигнати.

— …Ти вважаєш, що так і має бути? Вироблення умовного рефлексу на проходження Воріт? Що заради цього треба було перетворити країну на дресироване стадо?

— Не знаю… А який може бути інший шлях?

— Але ж виживали й так! Багато років виживали! Твої батьки, ти сама, мої батьки, брат, та всі…

— Всі… Ті, кого ти бачиш, справді вижили. А тих, хто лишився ТАМ, ти не бачиш. Мою сестру Яну, наприклад…

— Вибач…

— Артемчику, річ не в тім, скільки НАС залишиться лежати на підступах до Воріт. Річ у тім, що коли задавлять навіть когось одного… затопчуть, змішають з землею…

— Розумію. Не продовжуй. Але ж нас топчуть уже тепер! Ми ВЖЕ затоптані, Лідо. Ще не настав апокаліпсис, а ми — вже…

Вони лежали, обійнявшись. У кімнаті стояла темрява, лише час від часу стелею пропливали відсвіти далеких фар.

— Ні. Ми не розтоптані. І нікому не дамо себе розтоптати. Ми лише вдаємо…

Він осміхнувся холодно, як навчена життям людина років сорока. Вона не бачила його усмішки, але відчула її й затихла.

— Так не вийде, Лідо. Ні в кого. Мій батько… Я не хотів казати тобі, але він не просто помер. Його відправили на суспільно корисні… звідти забрали в клініку… і прислали довідку, що він… помер від інсульту. І той чоловік із його газети, якого забрали одночасно з ним, — його дружині теж прийшло — від інсульту… Вони їх убили. Вони вбивають. Вони вбиватимуть більше. Бо інакше не втримаєш, самих запевнень у тому, що це потрібно, самих екскурсій до моргу… замало. Уже замало. Ми думаємо, що ми найрозумніші… Що ми прикинемось покірними, й нічого. Але в мене вже сил немає. Таких, як Тонька Дрозд і її татусь… Їм подобається, коли ми — бруд. Лідо, я не можу більше. Я не можу…

Сірою стелею знову пройшло біле сяйво. Світло відбилося в очах юнака, що лежав поруч, широко розплющених і вологих.

Вона обняла його. Накрила собою.

— Артемчику… В мене нікого немає, крім тебе. Послухай… тримайся. Усе мине. Пройде мрига, все налагодиться, заспокоїться ця істерія… І я повернусь у науку. І ти будеш зі мною. Вступиш до універу… влітку їздитимемо в експедиції. Узимку й восени — оброблятимемо дані, писатимемо статті… Я роздобуду допуск. Я зможу. Я просто злякалася тоді, відмовилась… а ми зрозуміємо.

— Природу Воріт? — спитав він пошепки.

— Так! — погодилась вона радісно. — Ми… ми налагодимо промислове виробництво цих самих Воріт, люди ставитимуть їх самі, як тепер ставлять муляжі. Ми не залежатимемо ні від чого…

— Це не розв’язання проблеми, — тихо сказав Максимов. — Це те саме, що в лабіринті для щура зробити сто додаткових виходів.

По шибках повільно, делікатно застукотів дощ. Потім усе швидше і швидше. Потім забарабанив.

— Артеме… Обійми мене.

Дотик. Ще. Спокій. Безтурботне щастя.

Їй снилася та давня експедиція, німотний зеленуватий світ і затоплені морем, не прибрані вчасно Ворота. Уві сні замість Славка з нею був Максимов.

Їй снився Андрій Зарудний, молодий, молодший від самої Лідки. Чомусь із зеленими очима, і з очей Андрія Ігоровича усміхався хлопчик Артем.

Їй снились університетські коридори, і червоні килими на сходах цивільникової контори, і червоні поля нескінченних маків. І замість безлічі незрозумілих, необов’язкових у її житті людей там з’являвся Максимов. Вона не бачила його, але відчувала його присутність.

Увесь дотеперішній світ, усе її попереднє життя були затягнені запилюженою такою завісочкою. Часом прозорою, часом майже невидною. І лише тепер, зірвавши пелену, Лідка розуміла, що жити під нею було нестерпно. Під цією сіренькою, всепроникною плівкою нелюбові.

Вона втратила півжиття.

А могла б утратити все, без решти. І так і не зрозуміти, що втратила.

* * *

«…що кричать про порушення прав людини. Доречно спитати цих панів — про які права йдеться? Про право кожного з нас бути затоптаним на порозі Воріт? Про право бути похованим під лавою, або змитим хвилею, або вбитим глефою? Чому заходи з порятунку населення під час кризи здаються комусь то антигуманними, то надмірними, то невчасними?

А ось чому. У всі часи на апокаліпсисі годувалася ціла зграя кровопивців — від продажних державних чиновників, що пропускали в „домовлений час“ армію своїх родичів, до сумнівних фірм, що відбрунькувались від старої ЦО й за колосальні гроші обіцяли безпечні „ескорт, транспортування, евакуацію“. Тепер вони позбавлені цієї змоги; тепер їм не подобається, що кожен громадянин має рівну можливість гарантовано безкоштовно евакуюватись у Ворота. Тепер вони горлають про „порушення прав людини“, що існує лише в їхній хворій уяві…»

(Із промови міністра ЦО з нагоди Квітневих свят, 23 квітня 18-го року 54-го циклу)

* * *

…Вона чекала на нього довше, ніж звичайно. Він прийшов задиханий, сумний — мати, за його словами, щось давно підозрює й ось-ось розвине підозри. Ховаючи погляд, він припустив, що, можливо, доведеться змінити розклад зустрічей або взагалі якийсь час не зустрічатися; за хвилину, побачивши її обличчя, він обійняв її і сказав, що кине заради неї школу та сім’ю. Що втече з нею до лісу.

Нервово сміючись, вони допомагали одне одному роздягтись, коли за вікном завила сирена. Був ясний квітневий вечір; у сусідній квартирі впав і загримів по підлозі оцинкований таз.

— Громадяни, навчальна тривога. Громадяни, залік часу пішов. Увага… Навчальна тривога… Сто сім, сто шість, сто пять, сто чотири…

Лідка повільно випустила руки Максимова. Застиглими очима подивилась йому в обличчя:

— Не піду.

Він переминався з ноги на ногу, то просовуючи руку в рукав сорочки, то знову висмикуючи її назад:

— Що?

— Не піду! — пошепки вигукнула Лідка. — Ні! Ненавиджу! Не хочу! Замкну двері, всіх к бісу! Моя квартира… Не піду! Не бажаю!

— Дев’яносто два, дев’яносто один, дев’яносто, вісімдесят дев’ять, — бубонів металічний голос у дворі. Сходами лунко тупотіли чиїсь ноги.

— Заспокойся, Лідонько…

— Я спокійна. З мене досить. Я не щур, я не бажаю! Я не піддаюсь дресируванню. Я маю право здохнути! Я… маю право… кохати тебе, коли хочу! Я вільна людина!

— Лідо…

Вона вляглась на диван і закинула ногу на ватяну спинку:

— Усе. Йди. Ти — йди. А мені вже начхати.

— Шістдесят вісім, шістдесят сім, шістдесят шість…

— Лідо, — глухо сказав Максимов. — Мій батько… Тепер ти. Я не хочу.

— Нічого мені не зроблять, — сказала вона злісно.

— Зроблять, — тихо сказав Максимов. — Це саботаж. Для початку виженуть зі школи… Усе… стане… складніше.

— П’ятдесят два, п’ятдесят один, п’ятдесят, сорок дев’ять…

— Лідо, — пошепки сказав Максимов. — Я тебе дуже-дуже прошу. Будь ласка. Ну пересиль себе…

Вона відвернулась обличчям до диванної подушки й заридала.

На рахунок «нуль» вони вийшли з під’їзду — блідий хлопчик зі шкільним портфелем і його нервова, червона, обурена репетиторка. Ще б пак — так грубо перебили навчальний процес…

Сусіди поглядали скоса.

Вони косили б очима ще дужче, якби побачили, що у хлопчика під курткою немає ні сорочки, ні майки. А обурена пані вдягла плащ просто на еротичну мереживну комбінацію.

* * *

На випускному вечорі Лідка вперше побачила Максимову матір. Досі вони чомусь не здибалися ні на батьківських зборах, ні на загальношкільних святах; навіть у ті далекі часи, коли Артемові ще загрожувала трійка в атестаті, Максимова — всупереч порадам — не прийшла до школи, щоб поговорити з вередливою біологічкою.

І от тепер вони зітнулися — хоч Лідка весь вечір прагнула триматися подалі.

Максимова була Лідчиного покоління, та вигляд мала кепський, років на десять старшої. Погане життя не додає молодості. Тривога за сина — тим більше.

— Доброго вечора, Лідіє Анатолівно… Як прикро, що раніше нам не випадало здибатись.

Максимова говорила, а очі її швидко й уважно вивчали спершу Лідчине обличчя — разом із макіяжем і зачіскою, потім Лідчину фігуру — разом із фасоном костюма, і навіть туфлі, як здалося Лідці, співрозмовниця встигла роздивитись — аж до стану підошов. Лідка чекала, що наступної миті вона, осміхнувшись, додасть: «А чи не здається вам, що в НАШІ роки накидати сімнадцятирічному хлопчикові свої несвіжі пестощі — непристойно?»

— Вітаю, вітаю, — заторохтіла Лідка, сподіваючись потоком привітань збити Максимову з пантелику. — Такий день сьогодні, випускний вечір — це таке щастя, коли син закінчує школу, а він же у вас відмінник, вітаю, він входить у доросле життя, перед ним широкий шлях, нехай йому щастить…

Готові сполучення слів звично лягали на язик. Лідка говорила, а Максимова дивилася їй в очі; гримів шкільний оркестр, самодіяльний, зате гучний.

Вона про все здогадувалася, ця Максимова. Чи не про все, та тим нестерпнішим був здогад. Син, що досі не тримав від неї таємниць, тепер пішов до іншої жінки, і те, що ця інша годилась йому в матері, викликало в Максимової не те щоб обурення, не те щоб відторгнення, а зовсім безпорадну, розгублену, майже дитячу образу.

Вона, Максимова, боялася цього вечора так само, як боялась його Лідка. Вона спровокувала розмову, якої Лідка уникала. Вона сподівалася щось зрозуміти і щось для себе з’ясувати — та замість цього заплуталася ще дужче, бо сухорлява, молода на виду жінка з жорстким обличчям не мала, на думку Максимової, викликати в нормального юнака ніяких почуттів, окрім страху перед двійкою.

Артем спостерігав за зустріччю здалеку. Він мав на цьому вечорі свою роль; розчепурена білявка Віка не відходила від нього ні на крок, у той час як Тоня Дрозд розігрувала, ніби за нотами, бурхливий роман із хлопчиком з паралельного класу. Молодь здавалася трохи п’яною, хоч алкоголь був якнайсуворіше заборонений на цьому грандіозному святі, що затопило все місто; Лідка сто разів попередила Артема щодо можливих провокацій. Не брати до рота нічого, крім лимонаду, не брати до рук жодних пляшок узагалі. І весь час бути в усіх перед очима.

Boнa бачила, як він підійшов до матері відразу після їхньої з Лідкою розмови. І про щось спитав, підкреслено легковажно, але Лідка чудово бачила, який він напружений.

Вона не чула, що відповіла мати. І не бачила її обличчя; Максимова пройшла в роздягальню, а Артем лишився на місці, усміхаючись, але не дуже природно, а поруч уже стрибала білявка Віка, пропонуючи піти до вестибюлю, де давно вже почалися танці…

Лідка подумала, що так самотньо, як тепер, йому ніколи досі не було. Що весь цей вечір, у міру офіціозний, у міру розкутий, виявився раптом точною моделлю безглуздого світу, в якому вони з Лідкою чують одне одного за версту, але не мають права перекинутись слівцем, щоб не викликати пліток. І мати, змучена підозрами, хоча не має при цьому доказів. І стрибуча Віка, що демонструє всім своє право обіймати його за плечі. І Тоня Дрозд, що вважає, ніби бурхливі танці з громилом із паралельного класу дають їй перевагу в чиїхось очах.

Він усміхався, у міру сил пригальмовуючи розшаленілу Віку, але усмішка була все жалюгіднішою.

Йому було самотньо — і страшно. Звичайний страх перед майбутнім, що охоплює наречену на порозі церкви або випускника на сцені актової зали, був тут зовсім ні при чому.

Лідка зціпила зуби. Ніжність стояла в ній, співчуття та ніжність — аж до ніздрів. Майже материнське, як не крути, почуття.

Вона зробила крок уперед — і вся ця зала, розчепурені дівчата, гарно вдягнені вчителі та збуджені батьки, столи з бутербродами й лимонадом, хрипкі мікрофони, жовтий під шаром воску паркет, надувні кульки та кольорові прапорці — вся ця зала рушила спершу на неї, а потім повз, і рухалася все швидше, розмазуючись у русі, втрачаючи чіткість.

Зовсім поруч опинилося рум'яне, трохи примхливе личко Віки. Вона вже втрачала терпіння:

— Артемчику, ну ми так і стоятимемо тут сто…

Вона затнулась, бо Лідка підійшла вже досить близько, щоби потрапити в поле уваги Віки.

— Ну, хлоп’ята, як проходить вечір? — спитала Лідка, широко усміхаючись і всередині кривлячись від огидно-казенної фрази.

— Добре, — сказала Віка. — Просто чудово.

Максимов мовчав.

Ще не пізно було передумати. Повернути назад. Сказати щось на зразок «ну розважайтесь» і піти за столи, де Лідчині колеги відпочивають, пліткують і методично поглинають не доїдені випускниками бутерброди.

Лідка осміхнулась. Радісно і злостиво. А що такого вона хоче зробити? Нічого особливого. Усім можна, а їй ні?

— Максимов, ми чимало крові попсували одне одному. Ти не відмовишся станцювати зі мною?

Пауза. Здивований погляд білявки Віки — поки що лише здивований.

Усі вони про щось таке базікали. «А може, Максимов закохався в біологічку?» — «А може, він їй подобається і вона йому мститься?» — «А може…» — і задоволене хихотіння, бо тоді відразу можна припустити, що директорка закохалась у цивільника, а той і собі — у сторожа. Бентежна тема, чого б і не почесати язики…

Що дивного, якщо на останньому шкільному вечорі учень станцює з учителькою?

Веселі та здивовані обличчя насунулись — і знову розмазались у русі. У вестибюлі топтались, наступаючи одне одному на ноги, пари танцівників. Самодіяльний оркестр поступився місцем магнітофону; за особистою вказівкою районного інспектора на всіх випускних вечорах дозволено було грати лише романтичну танцювальну музику, це бал, а не стрибалки, хай молодь розвиває свій смак…

Вальс відгонив нафталіном.

Вони вибралися ближче до центру вестибюля, туди, де було вільніше. Упізнаючи Лідку, перед ними розступались.

Одна максимівська рука лягла їй на талію. У другій, гарячій і мокрій, втонула Лідчина долоня.

— І — раз-два-три… Та нехай. Просто рухайся в такт.

Під їхніми підборами потріскували, жмакаючись, кольорові спіралі серпантину. Налипали на підошви кружечки конфеті. Утім, їхньому танцю було далеко до справжнього летючого вальсу. То було скоріше підліткове тупцяння, не позбавлене, однак, певної вишуканості.

— Ти божевільна, — сказав він, ледь рухаючи губами.

— Ти вже не школяр.

— А ти…

— Я кидаю школу. Сьогодні.

Він так стиснув її долоню, що вона усміхнулась від болю:

— Так… ну її к бісу.

Його очі зробилися круглими й вологими, як залиті дощем фари.

— Лідо…

— Танцюй. Чого ти топчешся, як слоненя.

Його рука, що лежала в неї на талії, гріла крізь тканину піджака та блузки. Їй здавалося, що суворе вчительське ганчір’я ось-ось розповзеться, ніби під дією кислоти. Що максимівська долоня торкається вже голої шкіри.

— Зізнаюсь чесно, якби ви не написали цієї заяви, Лідіє Анатолівно, мені довелося б самій просити вас про це… Так-так, я підпишу. Дякую.

У директорки були жовтаві довгі нігті в острівцях облупленого лаку. З-за вилог стильного ділового піджака визирали зовсім немодні мереживні манжети.

— …Робота в школі вимагає особливих моральних якостей… ви не педагог, на жаль. Жодним чином. Я не давала ходу численним скаргам батьків… і навіть учнів… так чи інакше цей навчальний рік був для вас першим і останнім… Прикро. До речі, в новому циклі він захоче мати дітей. Ви, як я розумію, нічим не зможете йому допомогти. У вас же безпліддя?

Порцелянова підставка для олівців, що розмістилася посеред директорського столу, являла собою голову клоуна, що сміявся. Подекуди емаль збилась, через що весела посмішка зробилася схожою на передсмертний вишкір.

Видовбаний череп. Замість мозку — пластмасові тільця ручок і фломастерів. На жовтому олівці повзає муха.

— У мене немає ніякого безпліддя, Раїсо Дмитрівно. Наступного разу вимагайте від ваших інформаторів відповідної лікарської довідки.

Директорка усміхнулась — від щоки до щоки розтеклися фарбовані губи.

Лідка вийшла з кабінету, дивлячись просто перед собою. Увійшла до туалету, озирнулась, чи не бачить хто; вийняла з торбинки упаковку слабенького транквілізатора.

Дном свідомості пройшла думка — якщо зжерти відразу все, то й проблем ніяких не буде…

Лідка вмилась холодною водою. Усміхнулася своєму відображенню в надтріснутому дзеркалі. Спершу жалібно осміхнулась, потім спокійно, потім упевнено.

Сховала упаковку, так і не надірвавши.

Багато честі, Раїсо Дмитрівно. Чхати на вас із високого мосту.

Вона чекала Максимова на сьому, але дзвоник у двері прозвучав на півгодини раніше. Вона саме виходила з душу; щільніше загорнувши халат і розпустивши зібране на маківці волосся, вона прочовгала до дверей. І так квапилась відчинити, що не спитала навіть «Хто там».

— Ти сьогодні ра…

Прохолодний вітер під’їзду проліз під поли халата й торкнувся Лідчиних голих ніг. Вона змовкла.

— Мені можна увійти? — скромно поцікавився голова адміністрації Президента, Ігор Георгійович Рисюк.

Лідка відсахнулась у глиб квартирки. Тісної, ніби скринька. Обдертої, нечепурної, злиденної.

Не чекаючи іншого запрошення, Ігор Георгійович переступив поріг. Від нього йшли запахи дорогого одеколону, нової натуральної шкіри і, здається, коньяку. Міцного, не зовсім устояного перегару.

— Ігоре, ти п’яний, — сказала Лідка, ніби ці слова могли її захистити.

Хтось із-за плеча Рисюка уважним оком окинув Лідчине житло (разом із неприбраною білизною на дивані, максимівським халатом на спинці стільця та безладом на письмовому столі). Нечутно забрався в коридор, причинив за собою двері, але не заклацнув.

— Я п’яний, — стомлено підтвердив Рисюк. — Я трагічно п’яний. Тверезим би я до тебе не приперся.

Він усівся на стілець; Лідчині думки перебували в паніці, а руки все стягували поли халата, хоча щільніше загорнутись було вже просто неможливо.

— Чому… ви… ти… не попередив? — пробурмотіла Лідка, чудово розуміючи, що до її слів найкраще підходить зараз визначення «белькотіння».

— Телеграмою? — в’їдливо поцікавився Рисюк. — У тебе ж нема телефону!

Лідка згребла все, що лежало на дивані, зіжмакала, запхала у відкриту пащу постільної шафки. Рисюк сидів, похитуючись назад-уперед; він майже не змінився зовні, але був украй, маніакально зосереджений. На краватці, трохи нижче від вузлика, виднілася свіжа плямка жиру.

Він спіймав її погляд.

— Я випив пляшку коньяку, — повідомив він уривчасто, ніби відповідаючи на непоставлене запитання.

— Я бачу, — сказала вона тихо.

— Сядь.

Вона сіла на диван. Потім підвелась:

— Я в своєму домі. Не командуй, будь ласка.

— Для тебе краще, — він примружився, — виробити однозначну реакцію на будь-які команди. Підкорення. Тоді в тебе є шанс.

Старий будильник, що служив іще Лідчиним батькам, відлічував хвилини до появи Максимова. Хвилин лишалося всього двадцять чотири. Хоча Максимов, звісно, може й спізнитись…

Та не набагато.

Рисюк знову спіймав її погляд. Посміхнувся:

— Я порушую твої плани?

— Так, — сказала вона ще тихіше.

Рисюк устав, і вона цілу секунду сподівалась, що він повернеться й вийде. Замість цього він підійшов до письмового столу, скинув на підлогу папери — конспекти з біології Максимова-абітурієнта — і якийсь час розглядав усміхнене обличчя Андрія Зарудного.

— Так я і думав.

— Що ти думав? — спитала вона сухо.

— Не має значення, — він запхнув руки в кишені піджака. — Звари мені кави, Лідо. У мене в голові туман якийсь, нічого не розібрати.

Вона мимоволі подивилася на будильник.

— Устигнеш! — гаркнув Рисюк. — Усе встигнеш, у крайньому разі, відправиш його митися в душі або робити уроки… доки ми з тобою поговоримо.

Лідка повільно вдихнула. І так само непоспіхом видихнула.

— Не сумуєш за нормальним життям? — спитав Рисюк на тон нижче.

— Яке життя ти називаєш нормальним?

Рисюк наморщив носа. Демонстративно подивився навколо; впав на диван, закинув ногу на ногу:

— Хочеш новий анекдот? Керівники ЦО влаштували конкурс для ентузіастів, чия система тренувань прогресивніша. Приїхали будівельник, пожежник і лікар. Будівельник каже: я запровадив для своїх підлеглих курс тренувального падіння, поетапно, до п’ятнадцяти метрів без страховки. Пожежник каже: я запровадив для своїх підлеглих курс тренувальної пожежі, поетапно, до п’ятнадцяти хвилин перебування у відкритому полум’ї. Лікар каже: а я запровадив для своїх пацієнтів курс тренувальної смерті, поетапно, до п’ятнадцяти годин перебування в забитій домовині… Не смішно?

Лідка мовчала.

— То ти варитимеш каву чи ні? — спитав він вкрадливо.

Лідка мовчала.

— Ти не бажаєш мене бачити? Фанатика і мерзотника, ґвалтівника в усіх значеннях?

Лідка напружилась. Колись — тепер їй здавалося, що дуже давно, — вона, здається, сказала Рисюкові щось подібне. Якісь схожі прикрі слова. Цікаво, що вона забула, а голова адміністрації пам’ятає.

— Навіщо ти прийшов? Хіба ти не маєш інших справ — державного значення?

Рисюк важко підвівся з дивана. Підійшов до столу. Подивився в усміхнене обличчя Зарудного — похмуро, майже з ненавистю.

— Тобі, мабуть, так приємно. Під ЙОГО поглядом… Почала ти з ЙОГО сина, потім, певно, уявляла ЙОГО на моєму місці, тепер у вас любов утрьох.

— Іди геть, — сказала Лідка тихо.

— Зараз, — він кивнув. — Зараз-зараз… А ти пам’ятаєш Стужиного онука? Такого бридкого хлопчиська, пам’ятаєш?

— Із ним щось сталось? — спитала вона після паузи.

— Нічого, — глухо сказав Рисюк. — Ти телевізор дивишся?

— Ні, — зізналася вона чесно.

Він хрипко розсміявся:

— Дивлюся на тебе… Лідко. Лідко… Пам’ятаєш? Гелікоптери?

Вона злостиво, зовсім по-вчительськи скривила губи.

— Гелікоптери, — Рисюк знову повалився на диван, закинувши голову, відкривши Лідці худий борлак. — Ти була… ми були. Лідко, ми загинули. Ми майже зовсім загинули… Мені страшно. Звари мені кави.

Якийсь час вона дивилася на нього, не знаючи, що з ним робити.

— Ігоре…

— Я прошу тебе, — він підвів на неї вологі, з гарячковим блиском очі. — Я не спав дві ночі… Звари. Потім я піду.

Під його поглядом вона пройшла на кухню. До приходу Максимова лишалося десять хвилин; вона молола каву й намагалася переконати себе, що нічого жахливого не відбувається. Ну, напився голова адміністрації, ну, зітнуться вони з Артемом. Нічого. Нічого страшного. Завадити поєднанню Лідки з Максимовим не зможе ні Президент, ні його адміністрація, ні вся ЦО, разом узяті…

Коли вона повернулася до кімнати, Рисюк стояв перед відчиненим вікном і замислено колупався в горщику з кактусом. І кидав униз дрібні камінці, дрібки землі та піску.

— А-а-а… Он він іде.

Лідка глянула через його плече. Подвір’ям ішов, похитуючи торбою, Максимов. Ішов не ховаючись, як давно звик ходити. За деревами гуркотіли машини, десь гримів трамвай, і більше жодних звуків не було посеред цього червня, та все одно здавалося, що кожен максимівський крок лягає на ритм нечутного маршу.

Лідка мимоволі всміхнулась. Навіть тепер їй було приємно дивитися, як він іде; напруга, викликана візитом Рисюка, потихеньку відтавала, відходила, зникала.

— На мого хлопця схожий, — сказав Рисюк. — Цікаво, що б я сказав, якби мій хлопець зійшовся з учителицею…

Останнє слово-покруч вочевидь поєднувало в собі «вчительку» і «телицю». Лідка посміхнулась:

— Ти б не дізнався, татусю. Сумніваюся, щоб твій хлопець звіряв тобі секрети. Коли ти його бачив востаннє?

Рисюк різко повернувся. Похитнувся, і Лідка злякалась, що він випаде з вікна.

— Я його бачив… Я бачив, Лідо. Але я його в списки пільговиків — не заніс… Не заніс. Лише посади… «Домовлений час» — до мінімуму… Якби в тебе були діти, Лідо… Та ти зрозумій. Якби в тебе був вибір — пускати свого… учня… з усіма, в чергу, чи в «домовлений час»… Ти б… як, га?

Підходячи до будинку, Максимов звично підвів очі. І збився з кроку; швидко перевів погляд на дві чорні машини біля під’їзду, на чоловіків у партикулярних костюмах, що нудьгували на лавці, знову подивився на Лідчине вікно.

Вона відсунула Рисюка в глиб кімнати і привітально махнула Максимову рукою. Піднімайся, мовляв.

Хлопець секунду вагався, а потім вище підняв підборіддя й увійшов у під’їзд. Важко стукнули двері.

— Лідо, — глухо сказав Рисюк. — Ти мене не слухаєш. А це дуже важливо.

— Важливо? — механічно перепитала вона. На сходах ось-ось мали позначитись легкі максимівські кроки.

— Важливо, — Рисюк відсьорбнув від чашки. — Кава паскудна в тебе… Лідо, ми пізно почали. Надто пізно. Мало часу… Якби на кілька циклів… розтягти, починати з найменшого… без форсування… можливо, ми встигли б. Я кажу дурниці… Неможливо. Апокаліпсис не чекає…

Тенькнув дзвоник.

— Вибач, — сказала Лідка Рисюкові.

— Вибач і ти мені, — відгукнувся після паузи голова адміністрації.

Лідка вже йшла до дверей.

— Артеме, заходь… Це мій колишній однокласник, Ігор Георгійович. Зайшов за давньою звичкою.

— Це ми за давньою звичкою, — сказав Рисюк, поливаючи кактус залишками кави. — А ваше діло молоде… Танцюй, доки молодий! — він простягнув руку, збираючись скуйовдити Максимову волосся. Той відхилився; Рисюк відсмикнув руку й уважно подивився на долоню:

— Щось коротка в мене лінія життя… гаразд, Лідо. Коли треба буде влаштувати твого хлопця в універ — а його ж не братимуть, через батька… Коли треба буде влаштувати — телефонуй мені, а не проректору. Бо проректор потім однаково телефонує мені… Незручно виходить. Ну, бувай здорова.

Він поцілував її в щоку — Лідка не наважилася пручатись. Махнув рукою, пішов не озираючись, щільно й безгучно причинивши за собою двері.

* * *

«Нас дурять. Списки на першочергову евакуацію давно перероблені. У „домовлений час“ підуть не лише чиновники, а й усі їхні родичі. Президент Стужа своєю рукою вписав у списки „домовлених“ свого сина, онуків, невістку. А наші сини й онуки втратять дорогоцінний час — на них чекають землетруси і глефи, і тиснява перед Воротами… Президент Стужа зрадив ідеали, на гребені яких йому вдалося свого часу прийти до влади…»

(Листівка)

* * *

Намет був новий, жовтогарячий, пахнув гумою та спорттоварами. Ніхто-ніхто ще не спав у ньому. Нічийого-нічийого кохання не пам’ятало прогумоване дно.

По даху, вкритому поліетиленовою плівкою, тихенько стукотів дощ. Вони лежали обійнявшись, у цілковитій ізоляції від решти світу. Якби за щільно зашнурованим пологом стався б зараз апокаліпсис — вони, певно, так і не розімкнули б рук.

Учора їм удалося вибратись із міста, обминувши заставу ЦО. Болотом, через ярки, через ліс; під кінець шляху Лідка була виснажена дужче, ніж після навчальної тривоги, але при цьому абсолютно щаслива.

Вони вибрали місце для ночівлі — точніше, Максимов вибрав — на невеликому пагорбі, де слабкий вітер хоч трохи, та здував комарів. Максимову не подобалось, що намет яскравий. Такий намет легко помітити з гелікоптера; робити їм нема чого, казала Лідка позіхаючи. Робити їм нема чого, тільки виловлювати по лісах утікачів-туристів. А завтра — завтра ми підемо ще далі…

У напівсні їй примарився гелікоптер. Гуркотлива потвора, з черева якої звішується, ніби нутрощі, Президент Стужа.

А потім у намет навкарачки вліз Максимов, і Лідчин сон вивітрився сам собою.

Дотики. Розстебнута спортивна куртка, трикотажна футболка десь біля підборіддя. Гола максимівська спина, широка і гладенька, як стіл. Його підборіддя в несподівано м’якій щетині, його губи, його лоскітливе дихання. Лідка з усієї сили сіпнула ногою, щоб остаточно струсити спортивні штани і все, що на ній було вдягнене; у ледь відкриту заслону залетів комар і радісно задзвенів, виявивши так багато гарячої, просто-таки кипучої крові. Його прибили мимохідь.

Потім там, зовні, пішов дощ. Максимов турботливо загорнув Лідку спальником і ковдрою; зручно влаштувавши голову на його плечі, вона подумала, що не зможе його втратити. Що, втративши, негайно зведе рахунки з життям; думка виявилася такою нестерпною, що Лідка дозволила собі спитати:

— Артемчику, а ти впевнений, що не кинеш мене заради якоїсь молоденької…

І замовкла. Максимівські руки стиснулись дужче:

— Не кажи дурниць… Не гніви Бога.

Вони ще довго лежали, слухаючи дощ і дихання одне одного.

Іще два дні тому для них було дуже важливо, вступить Максимов до університету чи не вступить. Бо документи в нього, з легкої руки Рисюка, таки прийняли, і профільний іспит — кризову біологію — він склав на відмінно.

А на творі його завалили.

Позавчора вранці стали відомі оцінки; Лідка довго стояла перед паперовим простирадлом, на якому в довгому списку прізвищ був короткий запис — «Максимов — 2». Не можна сказати, щоб вона була так уже приголомшена, — вже тоді, коли Максимов перелічив їй запропоновані абітурієнтам теми, в Лідчиній душі прокинулася недобра підозра…

І от підозра підтвердилась.

Вона вийшла з університету; хтось із нею навіть привітався, якась жінка її ж років, Лідка відповіла на привітання, але так і не второпала, хто ж це був. Опинившись на вулиці, у затінку запилених тополь і лип, вона відчула раптом полегшення — ну їх усіх під три чорти. Свобода. Цілковита свобода. Іспити скасовано, скасовано виснажливу підготовку, тепер треба небагато — зібрати рюкзаки й рушити з міста…

Ні, ідея з рюкзаками спала на думку вже Максимову — годину по тому.

Лідка зібрала залишки своїх накопичень. Разом вони пішли в спорттовари й купили намет. Два рюкзаки знайшлись у Максимова вдома. Матері він сказав, що йде з хлопцями в похід; решта півдні пішли на гарячкове збирання.

Радіо бурмотіло про нову технологію навчань — фахівці з якогось там заводу виготовили надувні муляжі Воріт, які легко переносяться з місця на місце за допомогою гелікоптерів. Таким чином навчання набувають стовідсоткової достовірності — як і під час справжньої евакуації, ніхто не знає, де опиняться Ворота, і лише інформація зі штабу ЦО відкриває цю таємницю…

Лідка не вміла як слід укладати рюкзак. Їй ніколи не випадало мандрувати пішки. Максимов мав певний туристський досвід; десь до півночі збирання було завершено, зате Лідчина квартирка мала вигляд, як після мриги…

Лідка прокинулася від того, що в наметі зробилося душно. Вона зітхнула глибше — й відразу заворушився Максимов. Очевидно, він давно вже лежав без сну.

— Рука затерпла?

— Ні…

— Котра година?

— Не знаю…

— Дощу наче немає… Артемчику, я визирну, подивлюсь.

Вона розшнурувала заслону. Свіже повітря здалося солодким на смак і зовсім не холодним; Лідка обережно визирнула назовні.

Ніч була світла, хоча небо досі було затягнуте хмарами. Світанок, подумала Лідка, і помилилась.

Вона подивилась угору — і завмерла з відкритим ротом. У небі пливли кольорові дими. Яскраві, фосфоресцентні. Там, де за обрієм лишилося місто, стояла тепер заграва.

— Артемчику… Це пожежа?!

Максимов уже стояв поруч. Кольорові хмари відбивались у широко розплющених очах.

— Це… тихіше, Лідо. Нічого. Це, мабуть, великі навчання.

Вона проковтнула слину. Так, щось таке бурмотіло радіо.

Великі загальні навчання, п’ять видів сигналів, повна імітація…

— Яке щастя, що ти провалився на іспиті. Яке щастя, що ми пішли.

Максимов підняв плечі. Зіщулився від вогкого вітру:

— Ми пішли… а вони там усі лишились. Мама, Костя, всі твої… Бігають, як барани. «Цілковита імітація», блін… Не здивуюсь, якщо вони бомбу кинуть, для атмосфери.

Лідка насупилась. Холодний черв’ячок ворухнувся у грудях, прослизнув у живіт. То був не страх навіть — відраза.

— Не бійся, — сказав Максимов. — Ну їх усіх к бісу.

Лідка обійняла його за плечі — і раптом побачила, що він вищий за неї на півголови.

Він продовжує рости. Давно виріс зі шкільної форми. І, можливо, виросте зі шкільного кохання?

Думка була цього разу абсолютно спокійною, тверезою, без жодної екзальтації.

Добре, що він не бачив її обличчя.

* * *

«Центральний штаб ЦО висловлює співчуття родичам та близьким покійних. Ухвалено рішення про призначення матеріальної компенсації…»

(Телевізійне звернення до громадян із нагоди подій 2 серпня 18-го року)

«…у кращому разі грубі помилки. У найкоротший термін ізолювати групу інструкторів, що перебували в районі Поштової площі в період із шостої двадцять до сьомої нуль-нуль. Відновити протоколи переговорів зі штабом… Сформувати офіційний запит командувачу саперних військ, чиї дії зрештою призвели…»

(Внутрішній документ ЦШ ЦО, З серпня 18-го року)

«…не тисяча осіб, як сказано в офіційному зверненні, а щонайменше п’ять тисяч (якщо не рахувати поранених). Їх ховають на різних кладовищах, навіть за межами міста, навіть в області. ЦО шукає змови, звинувачує армію, у той час як цей страхітливий рукотворний апокаліпсис — цілковито на совісті ЦО й особисто Президента…»

(Листівка).

І спитав Господь: «Чому Ворота стоять порожні?» — «Нема кому рятуватися, Господи, — відповіли йому. — Усіх заморили в процесі навчання».

(Анекдот)

* * *

Вони вилежувались на траві, дивлячись у небо. Хмари пливли ніби в подвійних торочках — перший ряд утворювали похилені колоски трави. Другий був вище — зелені крони сосен.

— Артемчику…

— Що?

— Здогадайся.

— Просто зараз? На голій землі?!

Сміх.

У небі живою сіткою рухалась величезна пташина зграя.

Геть від міста.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Стояла спека. Над залишками розтрісканого асфальту тремтіло марево; попелища ще пахли димом, і подекуди серед них блукали знахабнілі, сонні мародери.

Будинок перекосився. Мешканцям так і не вдалося повернутись у власні квартири; хтось одержав страховку, а хтось ні. Якщо врахувати, яких утрат зазнали під час апокаліпсису страхові фонди…

У деяких квартирах на власну відповідальність тулилися самосели. Кожного з них змушували підписати папірець, що мешканець, мовляв, попереджений про аварійну небезпеку, і якщо його, мешканця, колись накриє дахом і поховає під руїнами — це його, мешканця, проблеми. Хоче жити — хай перебирається в барак.

Але поки що будинок стояв — без світла і води; на подвір’ї в рядок розмістилися дощані нужники. Усього дев’ять штук; запах стояв відповідний.

Бронзова дошка на фасаді будинку стала чиєюсь здобиччю. Певно, її потягли збиральники кольорових металів. Багато хто тепер промишляє саме збиранням брухту… А що робити?

Лідка сиділа на лавці, що бозна-як збереглася посеред розгромленого подвір’я, і, примруживши очі, дивилась, як метушаться в щілині під каменем червоні жучки-солдатики.

Думок не було. Порожнеча. Марево.

Хтось підійшов з боку під’їзду. Потупцяв поруч; його розношені спортивні туфлі лишали фігурні сліди в рожевуватій, як пудра, пилюці.

— Ти постарішала, — сказав хтось.

Лідка підвела голову. Перед нею стояв сорокарічний Слава Зарудний — щоправда, тепер йому можна було дати всі п’ятдесят.

— Ти теж маєш не найкращий вигляд, — сказала вона через силу.

— Чого тобі треба, Лідо?

— Фотографію, — вона сховала під лавку ноги в тканинних босоніжках. — Батькову фотографію, я знаю, в тебе збереглися фотоплакати.

— А де твоя? — після паузи спитав немолодий дядько, що був колись хлопчиком Славком.

— Згоріла, — коротко відгукнулась Лідка. — Дай.

— Нащо тобі? — спитав Зарудний із раптовою злістю. — Нащо тобі? У тебе стає совісті… після всього, що ти зробила! Після всього… що ви з Рисюком зробили! Ти зрадила батькове ім’я… не раз і не двічі! Спершу ти взяла його собі — брехнею! Потім ти… ви… його ім’ям… усю цю мерзоту! Ви, вбивці… кати… дресирувальники… батьковим іменем… дурки — батьковим іменем! Розстріли — батьковим іменем! Заради світлого майбутнього! Заради безкровного апокаліпсису! А ось подивись тепер… подивися навколо… Що, маєте? Маєте безкровний апокаліпсис? Маєте?!

На всьому подвір’ї, на всій вулиці не було жодної людини, і не було кому обертатись на зірваний голос Зарудного. Не було кому з подивом прислухатись; Лідка скривилась:

— Не кричи.

І додала, почекавши:

— Я тебе не дурила. Ти сам, перший, поліз до мене під спідницю. Пам’ятаєш?

Зарудний замовк. Подивився на Лідку з неприхованою ненавистю:

— Ти… Так я і знав.

— Я тебе не дурила, — повторила Лідка м’яко. — Я тебе кохала, Славо… принаймні мені так здавалось.

— Хай буде проклятий той день, коли я тебе побачив, — сказав Зарудний гірко. — Тебе, стерво… Не дам фотографію. Іди своєю дорогою… не смій приходити сюди, чуєш?!

Лідка не відводила погляду.

— Не смій приходити сюди, — сказав Славко на тон нижче. — Ти… тварюко. Це ти зі своїм Рисюком… посадила на трон цього божевільного ідіота, фанатика, цього… Стужу. Це ти. Ти знала, чим усе кінчиться… Усі вони…

— Неправда, — сказала Лідка. — Я нікого нікуди не садила. Я нічого такого не робила, Славо. А ось ти співпрацював із Верверовим. Із убивцею твого батька.

Славко налився чорною кров’ю:

— Не доведено. Нічого не доведено. Нічого не дізнатись. Методи слідства… Лідо, ти в лайні по вуха. В лайні і в крові.

— Ні, — сказала Лідка тихо. — Припини істерику… і дай мені фотографію.

— Забирайся.

— Ні.

Славко мовчав, плечі здіймались і опускались. Не вхопив би його удар, подумала Лідка. На такій спеці…

— А де твій молоденький хлопчик? — солодким тоном спитав раптом Зарудний. — Де твій маленький школяр, такий милий і солоденький? Га?

Лідка мовчала. Легкий вітерець із боку нужників носив нестерпний запах аміаку.

* * *

Ранками в неї боліла спина й набрякали повіки. Під вечір ломили обплутані венами ноги; Лідка купила в галантереї конвертик хни, і замість сивого волосся в її зачісці з’явилося тепер яскраво-червоне.

Останній апокаліпсис забрав у неї кілька років життя. Що зовсім не дивно, якщо взяти до уваги, ЩО це був за апокаліпсис.

Можливо, прорахувався Рисюк. Можливо, прорахувалися Стужа та штаб ЦО, але пружина, що її дбайливо натягували в очікуванні часу ікс, зірвалася значно раніше. Зірвалась — і мало хто не відчув її віддачі.

Серпнева тиснява з численними жертвами спричинила розкол усередині ЦО. Точніше, спровокувала його початок, бо сам розкол назрівав уже давно. Випливли на загальний огляд цілі купи брудної білизни; виявилося, що Стужа, а з ним і всі високопоставлені чиновники, давно відкорегували списки першочергової евакуації, занісши туди всіх своїх родичів. «Домовлений час» доріс до півторагодинного проміжку. Гроші, що виділялися на навчання, осідали в найрізноманітніших кишенях.

Почалися перерви з хлібом та електрикою. У Лідки з Артемом цілими днями не було світла — як, утім, і в половини міста; перепробували по десятку робіт і підробіток, доки влітку дев’ятнадцятого року Максимов не вступив нарешті до університету.

(Громадяни, здатні дестабілізувати евакуацію, підлягали таємній ізоляції, причому коло таких громадян весь час розширювалось. Спершу це були психічно хворі, алкоголіки та рецидивісти; уже в ті часи поширився термін «суспільна недієздатність». На двадцятому році циклу однієї «недійки» було цілком достатньо, щоб загриміти «на ізолят».)

Виснажені важкими вступними іспитами, вони з ранку до вечора вилежувались на пляжі. Час від часу Максимов відходив пострибати з вишки чи пограти у волейбол, і Лідка, причаївшись, спостерігала, як стрибає під сонцем бронзовотілий кремезний красень і як з усіх шезлонгів і підстилок за ним стежать уважні дівочі очі.

На той час вона вже носила закритий купальник. Дуже закритий. І воліла триматися в тіні…

(На старих баржах, виведених далеко в море, влаштовано було ізоляційні табори; передбачалося, що згідно з популяційним законом для зібраних в одному місці покидьків відкриються окремі Ворота. «Система барж» не дожила до апокаліпсису — під час одного зі штормів таборами прокотився бунт, охорону, що не встигла перейти на бік бунтівників, скинули в море, і на шлюпках, захоплених катерах, а то й просто на плотах під вітрилом розбіглися хто куди — в основному за кордон.

Таємниця «ізолятів» стала загальним надбанням. ЦО на той час було остаточно розкладене хабарами і знесилене внутрішньою боротьбою.)

…Вечори Максимов проводив тепер у студентських компаніях; Лідка супроводжувала його всього раз чи двічі. Серед молоденьких дівчат вона виглядала дивно — ніби чиясь мама, і ставилися до неї відповідно; Артем червонів і блід, і не бажав зізнаватися, що соромиться Лідки. Вона й не домагалась зізнання — нащо його даремно мучити?

(Президент Стужа, якого мучили суперечності, остаточно спився; останнім розумним рішенням божевільного пілота було рішення про видачу Рисюка.)

…Зазвичай чекала Максимова до дванадцятої і, дочекавшись, винагороджувала себе за самотній вечір. Точніше, це він її нагороджував; мистецтво кохання давалось йому легко і природно, він уже не був юнаком у ліжку — був чоловіком, тактовним і ніжним, витриманим і пристрасним, і, обіймаючи його, Лідка мстиво згадувала закохані обличчя всіх цих повногубих дівчаток…

А потім вона відчула чужий запах. Його шкіра пахла легкими, квітковими парфумами; його волосся пахло чужою шкірою. Лідка ледве стрималась, аби не затиснути собі носа…

(Ігоря Георгійовича Рисюка, тридцяти семи років, було заарештовано, віддано під суд, визнано винним за цілим букетом найжахливіших статей КК, засуджено до найвищої міри й розстріляно влітку двадцятого року, за десять місяців до апокаліпсису. Судовий процес транслювали на всіх можливих каналах; Лідка дізналася про нього за тиждень після виконання вироку.)

Однак минула осінь, минула зима, і настав травень, а Лідка з Максимовим досі були разом. Апокаліпсис другого червня застав їх в одному ліжку.

Лише перед самими Воротами — позаду були страхітливі поневіряння, ніким не стримувані глеф’ячі зграї, ніким не керовані потоки людей, німий ефір, хаос і паніка — лише перед самими Воротами натовп, що насував на них, роз’єднав їхні руки.

Новий цикл — нове життя.

Славко пішов, а Лідка лишилася сидіти на лавці, добре, що вітер змінився, і запах із нужників поповз у бік старого дитячого майданчика.

Кажуть, після третьої мриги почуваєшся знову дитиною. Та після другої — всі так кажуть — приходить старість.

Вона підвелась — долаючи біль у спині й у серці. Почвалала, волочачи ноги в рожевій, як пудра, пилюці; автобус ходив рідко, та все-таки ходив. Уздовж вулиці де-не-де траплялись іржаві трупи машин; у відповідь на Лідчину підняту руку зупинився віз на ребристих автомобільних колесах, запряжений гарним, але брудним коричневим жеребцем.

— Дві картки на цукор, — запропонувала Лідка. — До кемпінгу.

Візник, пропилений вусатий здоровань, задоволено кивнув:

— Сідай…

Красивим словом «кемпінг» називався звичайний табір безпритульних. Наметове містечко, прокопчене димом багать, просмерділе тютюном і сечею. Рівними рядами стояли сірі намети-гуртожитки; абияк ліпилися намети-особняки, туристські або армійські, вже кому як пощастило.

На околиці поселення — біля самого спуску до моря — стояв колись жовтогарячий, а тепер брудно-рудий намет, у якому Максимов і Лідка колись перечікували дощ.

Біля в’їзду до табору, біля комендантського дощаного будиночка, виднівся барвистий фургончик із форс-мажорною допомогою; номери у фургончика були з іншого міста. Лідка підійшла ближче; дивно, вона й забула, що на світі бувають яскраво розфарбовані фургончики, що буває вершкове масло в тугій фользі та сухарі в поліетиленовій плівці.

Фургончик різко контрастував з усім, що тепер його оточувало; водій, чорнявий хлопець у синій уніформі, натирав ганчіркою лобове скло. Тер із відразою, ніби боявся, що всюдисущий рожевуватий пил — заразний. Ніби саме він символізує злидні, тугу й безнадію.

Лідка пройшла далі. Талонів на «форс-мажорку» в неї не було.

Вона боялась не застати Максимова, але, на щастя, він був на місці. Лідка побачила спершу його спину. Широка, з випуклими хребцями, засмагла спина, на ній розмірено працювали м’язи: Максимов розпилював рештки чийогось паркану.

— Лідо? А я палива приволік…

— Чудово, — сказала вона весело. Ніби й не помічаючи його винуватих, неспокійних очей.

Перед наметом була складена пічка — із нічийної цегли. Серед усього цього сміття кумедно виглядав кухонний сервіз — кокетливий, вишуканий, у горошок. Однаково поцуплять, подумала Лідка байдуже.

— Чудово… Чайку мені зігрієш?

Чай у них був справжній. Свого часу потягли з руїн гастроному. Помародерствували.

— Лідо… Тут таке діло.

— Так? — спитала вона підкреслено неуважно.

— Так… А де ти була?

— У Слави Зарудного, — сказала вона після паузи. — Хотіла в нього взяти фотографію Андрія… А він не дав.

— От тварюка, — здивувався Артем. І додав, помовчавши: — Лідо, а ти цього Андрія досі кохаєш?

— Кохаю тебе, — сказала вона зітхнувши. — А його — пам’ятаю. Розумієш різницю?

— А мене пам’ятатимеш?

Лідка підвела погляд на його засмагле, вилицювате, дуже доросле обличчя. Обличчя свого ровесника.

— Артемчику… ти що?

— Та ні, — він запопадливо всміхнувся. — Я неправильно висловився… Вибач. Я зробив дурницю.

Вона продовжувала дивитись на нього.

— Лідо, тут таке діло… Набирають людей за кордон. Вербують. На роботу. Будівельників, різноробів…

Лідка відразу все зрозуміла. Відвела погляд; вилинялі боки рудого намету то надималися вітром, то опадали. Ніби намет дихав.

— Ну, я хочу… коротше, розумієш, я хочу завербуватись… поки є така можливість.

«А я?» — хотіла спитати Лідка, але не спитала.

— Лідо… що ти скажеш?

— А ти мене спитаєш? — вона через силу усміхнулась.

Максимов відвів погляд:

— Вони беруть… Лише з молодшого покоління. Більше нікого. Я навмисне питав… Але, може, за якимось особливим каналом? Ти ж висококласний фахівець… може, їм науковці потрібні, викладачі…

Лідка стомлено всміхнулась.

Якийсь час вони мовчали; весь табір мовчав. Це був дивовижний, тихий, мовчазний табір; лише стукала десь сокира, і натужно ревів мотор на віддалі, і дзвеніли мухи. А люди мовчали. Ні сміху, ні плачу, ні гучних голосів.

У місті не було сім’ї, що не зазнала втрати.

Лишилися по той бік апокаліпсису мати і брат Артема Максимова.

Загинули й Тимур, і дружина його Саня. Яна лишилася круглою сиротою; Лідка знала, що мама щовечора молиться перед тьмяною обгорілою іконою. І щоразу обурено питає Того, хто на ній зображений: чому?! Чому саме вони, молоді?!

— Артемчику, а університет?

— Який університет? — спитав Максимов пошепки. — Яка наука… після всього ЦЬОГО?

— Підніметься, — сказала Лідка без особливої впевненості.

— Підніметься, — після паузи відгукнувся Максимов. — За рік чи два. Я повернусь… до тебе. Або заберу тебе… туди, якщо влаштуюсь.

Надимались і опадали руді боки намету.

— Ти вже завербувався? — просто спитала Лідка.

Максимов ковтнув слину. Облизнув губу. Подивився зацьковано, як тоді біля дошки, в їхню першу з Лідкою зустріч.

Слід було, напевно, усміхнутись. І поплескати його по плечу. І висловити впевненість, що так, звісно, це найкращий вихід, що за рік чи два він зможе повернутись, чи забрати Лідку до себе. І тоді вони одружаться і житимуть мирно та щасливо, і помруть, можливо, в один день…

Лідка зціпила зуби. Вона знала, що ТАК буде, але не думала, що це станеться саме сьогодні. Саме сьогодні, в цей неможливо спекотний, озвучений мухами день…

І таке відчуття, ніби вдарили під дих.

За день до від’їзду Максимов приніс їй величезну фотографію Андрія Ігоровича Зарудного. Із тих плакатів, що були надруковані ще в позаминулому циклі. Копія журнальної фотографії, що колись лежала в Лідки під склом, тільки копія збільшена; вирізане з журналу фото згоріло разом із квартирою, яку Лідка колись винаймала.

— Де взяв?!

— У Ярослава Андрійовича.

— Що, він тобі так відразу й дав?

Максимов жорстко всміхнувся:

— Я ВЗЯВ, Лідо. Хоч давати він не хотів.

Лідка уявила собі цю картину — перекошений аварійний будинок, сивіючий Славко у дверях старої квартири, і перед ним — такий от плечистий, здоровенний, упевнений у собі хлопець.

— Ти що, з ним бився?!

— Та ну, мені ще з ним битись, — безтурботно відгукнувся Максимов. — Він же… злякався, коротше кажучи.

Лідка облизнула губи:

— Артемчику, а якщо він піде в міліцію?

Максимов знову посміхнувся, цього разу поблажливо:

— Та ти що, Лідо. Яка тепер міліція?

Лідка взяла в руки старий, пропахлий пилом сувій. Розгорнула; барви, звісно, давно поблякли, але усмішка Андрія Ігоровича лишалася тією самою.

Тепер він був молодшим за Ліду Сотову. Принаймні на вигляд — молодшим.

* * *

«…Порожні оболонки. Істоти безтямні й бездушні. Кожен, хто бачив їх, погодиться з цим судженням… Та от кінчився апокаліпсис. Люди та вищі тварини пішли у Ворота, нижчі тварини зачаїлись, перечікуючи пекло, що спустилося на землю… і глефи, ті, що лишилися живими й не змогли насититись, повертаються в кипуче море. І вкриваються пеленами, і робляться лялечками, про які нам невідомо ні-чо-го…

Кажуть, що глефи — порожні істоти, готові прийняти в себе людину. І от на початку нового циклу вони перероджуються не лише фізично, але і внутрішньо. Кажуть, душі загиблих під час апокаліпсису вселяються в дальфінів. Але душі ці ніби сплять — і лише зрідка пригадують те, що було з ними колись. Дальфіни бачать людей — і згадують, що самі колись були людьми. І дуже часто шукають контакту, але люди бачать у них убивць і людожерів і зустрічають їх гарпунами та кулями…»

(В. Великов, «На межі неймовірного». М’яка обкладинка. Наклад 5 тис. прим.)

* * *

Пісок на березі був поритий колесами самоскидів. Дивно, але хтось десь колись щось відбудовував, у когось були самоскиди; комусь знадобилися пісок і галька, раз він узявся добувати їх просто з міського пляжу. Теж своєрідне мародерство…

Лідка пройшла далі.

Пляжні парасольки, косо увіткнуті в пісок, схожі були на моторошний лісок-покруч. Тріпотіли на вітрі клаптики зотлілої тканини, іржаві спиці стирчали на всі боки, ніби промені бракованих залізних сонць. Кажуть, з одного з пляжів поривом вітру зірвало всі парасольки. І вони летіли, перекидаючись, і опустились десь у місті, причому в падінні поранили з півдесятка людей…

Лідка йшла, загрузаючи по кісточки. У її старих кросівках давно було повно піску, пісок перетікав між пальцями ніг, спершу Лідка кривилась, а потім призвичаїлась. Ритм кроків затягував; так борються з зубним болем — чотири кроки вперед, чотири кроки назад, із кутка в куток тісної кухоньки…

Лідка йшла, безтямно дивлячись перед собою.

У прибережному камінні лежав на боку прогулянковий катер. На залишках снастей сохло якесь ганчір’я, від катера тягло димком — видно, й там хтось живе.

Лідка обійшла тушу дохлого корабля. Крокувати ставало все важче; пісок змінився суцільним нагромадженням каміння. Лідка впала й поранила коліно; підвелась і, зашипівши крізь зуби, почвалала далі.

…Напевно, справжнє кохання й має бути сліпим. Справжнє кохання має бачити потенціал великого науковця там, де його нема й бути не може…

Лідка криво усміхнулась.

Усе лютіше палило маленьке біле сонце. Нарешті вона знесилилась, присіла на перший, що їй трапився, камінь, приплющила очі. Крізь опущені вії море здавалося калюжею розплавленого олова. І коли в цій калюжі замерехтіли чорні спини, Лідка вирішила, що їй привиділось.

Дальфінів було штуки три.

Вони були молоді. Вони були, мабуть, дітьми, майже немовлятами; у блискучій чорній шкурі вони існували менш як місяць. Раніше вони були яйцями в глибоководних кладках, а потім — страхітливими глефами, що поглинали все живе і мертве… А потім короткий час — сонними нерухомими лялечками. І ось тепер вони на повний хід ішли до берега, не знаючи (чи знаючи?), скільки куль і гарпунів тільки й думають, як би увійти в чорний блискучий бік… Утім, тепер берег майже порожній. Ніхто не полюватиме на відносно безпечних людожерів, що змінили шкуру.

Лідка сиділа, скорившись дивному заціпенінню. Дальфіни то ледве виднілися над хвилями, то вистрибували високо в небо, Лідці здавалося, що вона розрізняє їхні писки (обличчя?). І ніби вони на неї дивляться. І йдуть до берега навмисне для того, щоб опинитися поруч із нею.

Вона згадала, як колись дивилось на неї маленьке здивоване око. І як потім це око з’їли чайки.

Чомусь усі, хто в її присутності стріляв у дальфінів, були їй неприємними. Цивільник Саша. Президент Стужа. Можливо, це збіг. Гадається, саме так.

Дальфіни підійшли ще ближче. Значно ближче, ніж це зазвичай бувало. Лідка сиділа нерухомо.

Дальфіни тепер удавали, ніби її тут немає. Уподобали глибоке місце майже біля самого берега і завели, схоже, гру. То ганялись одне за одним, ішли на дно, то вискакували нагору; Лідка озирнулась, чи немає на каменях стрільців. Надто вже підставлялись стрибучі тварюки.

Берег був порожнім.

Тоді Лідка, повагавшись секунду, зняла футболку. Скинула повні піску кросівки, стягла спортивні штани, зіжмакала й запхала в якусь щілину заношену білизну. Синець на коліні відгукувався болем на кожен рух.

Потрапивши у воду, хворе коліно спершу спалахнуло, а потім якось дивно заспокоїлось.

Вода.

Ритм хвиль.

Лідці здавалося, що вона взагалі нічого не відчуває. Ні синця, ні штрикання з лівого боку грудей, ні тридцяти семи прожитих років. Ні двох апокаліпсисів. Ні загибелі Зарудного. Ні втрати Максимова. Ні рук, ні ніг.

Вона розчинялась, як шматочок цукру. Поволі і з задоволенням. Здається, крізь неї вже просвічувало сонце…

Вона усміхнулась.

Опустила обличчя у воду. Без маски дивитись було погано; розмазана чорна тінь пройшла просто під нею й виринула на поверхню за п’ять метрів від Лідки.

— Привіт, — сказала Лідка без страху і без радості.

Дальфін м’яко пішов у воду. Поруч відразу виринув інший; поглянувши на його лице (писок?) Лідка подумала, що це дальфіниха.

— Як у вас зі статевими проблемами? Теж, мабуть, нерест?

Третій дальфін підійшов зовсім близько. Лідка побачила його метри за два перед собою — і навіть устигла злякатись.

Туга спина прокрутилась колесом. Дальфін зник. Виник у Лідки за спиною.

Зжеруть, подумала Лідка. Зжеруть, я поранилась, я пахну кров’ю…

Дальфін повернувся боком, не зводячи з Лідки гострого ока. Око було каре, як у Тимура.

Лідка простягла руку — і торкнулася його шкіри.

На мить пригадалось видіння в отворі мертвих Воріт. Коли Лідчині руки раптом видовжились, не втративши при цьому чутливості; дальфін був, мабуть, за два метри від Лідки, а вона легко, не напружуючись, дотяглася до нього вказівним пальцем. І рука мимоволі відсмикнулась…

Нічого не сталось.

Дальфін знову пірнув. Проплив просто під Лідкою; вона відчула, як її обдало, ніби вітерцем, потоком води, яку він розганяв.

Вона раптом засоромилася свого тіла. Безсоромно голого, не першої молодості та свіжості, незасмаглого, в’ялого.

— Хлоп’ята, — сказала вона хрипко. — Хлоп’ята… ви…

— А-а-а! А-а-а!

Хтось кричав на березі. Лідка обернулась; певно, ця молоденька товстунка мешкала в перекинутому катері. Тепер вона кричала і присідала; на ній була простора, до колін, тільняшка.

— А-а-а! Дальфі… Вовко! Во-овко-о!

Від невидимого за скелями катера вже біг, перестрибуючи з каменя на камінь, напівголий хлопець із гвинтівкою в руках.

Дальфіни були вже в морі, метрів за п’ятдесят від берега. І продовжували віддалятись.

Перші немовлята з’явилися на світ навесні. Вікна у вцілілих будинках були на той час не лише засклені, а й завішені кокетливими фіранками. Немовлята народжувались і народжувались, і було їх навдивовижу багато; на кожному рекламному щиті висів звичний, дещо пишномовний плакат: «Народження — ось усе, що ми можемо протиставити Смерті». Із плаката дивилася пронизливими очима жінка з величезним животом. За її спиною вгадувались обриси Воріт, руїни та попелища.

Вервечками стояли біля під’їздів старі візочки. Сходив сніг із невідбудованих руїн. Дитячий крик надавав особливого колориту густонаселеному комунальному побуту.

Тимурова донька Яна народила Лідці небожа у других. Тьху ти, майже онука; через цю кволу, не зовсім доношену істоту вдалося відкласти неминуче ущільнення. Квартирі Сотових поки що дали спокій — хоча для цілковитої впевненості треба було завести ще двох членів родини.

— Я скоро заміж вийду, — казала Яна. — Не за цього, звісно, що мені малого зробив. Той дурень… Я гарного хлопця знайду, надійного. От побачите.

— От і добренько, — навмисне бадьоро казав батько. — Чоловіка твого пропишемо, а там і ще одного хлопця народите… чи дівку. Устигнете ж?

— Устигнемо, — казала Яна. — Двійню.

— Давайте, — стурбовано казав батько. — А то на Пашка надія невелика, все на сторону бігає, паразит.

— Нічого, я скоро таку бабу приведу — не зрадієте, — похмуро обіцяв Павло.

Лідка цих розмов намагалась уникати.

Паша рідко ночував удома; Лідчина дитяча кімната належала їй майже неподільно. На столі, що пам’ятав іще зошити ліцеїстки Сотової, звично лежала фотографія Зарудного. Мама в Лідчину кімнату воліла без крайньої потреби не заходити.

З усіх щілин перла свіжа трава. Зацвіли тополі на бульварі; одного з теплих вологих днів Лідка довго сиділа, дивлячись у вікно і погладжуючи портрет Зарудного під склом. Потім підвелась, дістала з шафи пластмасову автомобільну аптечку й висипала її вміст на диван.

Розкотились облатки і капсули. Були серед них і такі, за які на чорному ринку можна було виручити грошей на хороший магнітофон чи вечірню сукню, але Лідка не слухала музики і їй не потрібні були вбрання. Та й термін придатності в цих ліків давно вийшов, мабуть, адже купувались вони ще в розпал рисюківської кар’єри…

На коробочці з нічним транквілізатором було вибито умовний термін «24». Тобто двадцять четвертий рік від початку циклу, в якому випущено ліки; почався другий рік нового циклу, апокаліпсис стався на двадцять першому, отже, транквілізатор придатний, і навіть дуже.

Лідка усміхнулась. Скинула решту ліків на підлогу, лягла на диван, підклавши руку під голову. Коробочку з транквілізатором поклала на груди.

Життя прекрасне. Новий цикл — нове життя.

Ішов дощ. У парку швидко темніло; засвічувались жовті ліхтарі в облямівці мерехтливих крапель. Хтось притишено сміявся. Під дахом трухлявого павільйончика грали вуличні музиканти, гітарист і скрипаль. Їх слухали, збившись юрбою, накрившись блискучими чорними парасолями; Лідка зупинилася на хвилинку і несподівано для себе лишилась на годину.

Вони добре грали. І теплий дощ, і парасолі, й підсвічені ліхтарями краплі були частиною цієї музики. Лідка стояла, стискаючи в кишені вітрівки коробочку з транквілізатором, і бездумно усміхалась у темряву.

Люди, що її оточували, теж усміхались. Майже всі були збуджені, багато хто — напідпитку, запах вина плив над головами разом із запахом моря та запахом дощу. Але п’яного реготу, гучних голосів та іншої подібної гидоти не було; Лідка спершу дивувалась, потім перестала.

Гітарист і скрипаль зробили паузу; натовп заворушився. Лідка відійшла вбік і сіла на мокру лавку.

Віддалік підносився пам’ятник героям-підводникам — дві мужні постаті з бронзовими масками, зсунутими на бронзові лоби. Один тримав в опущеній руці акваланг, другий — гарпун. Усе місто знало, що, коли подивитись із певного ракурсу, гарпун скидається на небачених розмірів чоловічу принаду. Мабуть, тому Квітневий парк і набув своєї дивної сезонної особливості.

Висока цибата дівуля, зовсім молоденька, видно, з молодшої групи, нервово курила під облізлим парковим грибком. Двоє хлопців зупинилися неподалік, про щось коротко порадились; один крадькома витяг щось із кишені, другий витяг це щось у нього з рук. Лідка ладна була присягнутись, що хлопці тягнуть жереб за допомогою двох звичайних сірників.

Хлопці перезирнулись. Знов-таки крадькома потисли один одному руки; той, що витяг короткого сірника (так подумалось Лідці), пішов уперед, ніби прогулюючись. Пройшов повз нервову дівчину, зупинився; повернувся, ніби щось забувши.

— У вас закурити не буде?

Дурнувате питання, особливо якщо врахувати, що дівчина смалила щосили.

Якийсь час хлопець і незнайомка дивились одне на одного. Потім дівчина щось тихо сказала й погасила сигарету. Хлопець відповів; у руках у нього з’явився знов-таки приготований заздалегідь паспорт.

«Цікаво, а довідок про здоров’я тут не вимагають?» — подумала Лідка.

Дівчина глянула на розгорнутий хлопцем документ. Перевела погляд на його обличчя; закусила губу. Полізла в торбинку, довго там порпалась, хлопець терпляче чекав. Нарешті дівчина вийняла свій, загорнутий у поліетилен, паспорт. Показала хлопцеві. Той прочитав ворушачи губами:

— …Яке гарне ім’я!

Дівчина тьмяно всміхнулась.

Хлопець галантно запропонував свою руку; дівчина взялася за неї двома пальцями, ніби боялась обпектись. І так, удвох, вони закрокували вздовж алеї — зворушливо, ніби закохані з вечірки…

Нерест.

Лідка примружила очі. За три години, проведені у вечірньому парку, вона надивилася цих сцен у всьому їхньому розмаїтті. В основному тут гуляла молодь з останнього покоління, але траплялись і старші люди, чоловіки Лідчиного покоління й навіть зовсім сиві дідусі. Один такий надумав ніжно позалицятися до Лідки; вона прогнала його, заслуживши в’їдливе зауваження, що, мовляв, солідній і гордій пані добре б дихати повітрям у якомусь іншому місці…

Дідусь мав рацію.

Жінок Лідчиного віку тут було мало. Прийшли двійко розмальованих, силкуючись здаватися молодими, п’яненьких осіб — і відразу пішли геть у компанії чотирьох юнаків напідпитку. А взагалі, кажуть, професійних повій звідси ганяють, за цим стежать спеціальні працівники ЦО в цивільному…

Алеєю пройшовся холодний вітер. Лідка зіщулилась; ледь чутно пересипались таблетки в картонній коробочці. Хоча ні, вони не могли пересипатись, Лідці почувся цей звук…

Спершу вона хотіла посидіти біля моря, але шторм, що там починався, й погана погода зле пожартували з нею. Вона вирішила подивитися на так зване свято життя. І от спостерігає вже четверту годину.

— У вас закурити не буде?

Вона окинула поглядом міцного чоловіка років сорока. Хитнула головою. Підвелась і рушила до виходу з парку.

* * *

«Уявлення про те, що штучне запліднення шкідливе для здоров’я, є не що інше, як грубі забобони. А поширений міф про те, що штучно зачаті діти нібито не здатні пережити апокаліпсис, — обурливе та шкідливе. Пропаганда штучного запліднення як альтернативи випадковим зв’язкам має посідати найголовніше місце в усій пропагандистській роботі медичних установ».

(Газета «Твоє здоров'я», 15 вересня 2-го року 55-го циклу)

* * *

Уночі вона лежала, слухаючи ревіння маленького Тимура. Тимура-другого, маленького сина Яни-другої. Ото плутанина…

Цікаво, а Лідчиним іменем тут когось коли-небудь назвуть? Якщо раптом буде дві дівчинки підряд, якщо відкриється вакансія для імені?

І ще — вона думала, що робить у цю мить Максимов. У перші місяці після його від’їзду це була майже хвороба — вона не могла відволіктись від думок про нього. Де живе? Де працює? Із ким спить?!

Кілька його листів зберігалися в шухляді столу. Хоч як це дивно, саме листи допомогли Лідці звільнитися від Максимова. Читаючи їх один за одним, Лідка шкірою відчувала, як він віддаляється все далі й далі. В останніх листах почастішали нарікання на пошту — от, мовляв, як погано ходить, якщо ти подовгу не отримуватимеш звісточки — знай, це клята пошта…

Із чого Лідка зробила висновок, що листування набридло Максимову і він готується згорнути його. Так і сталось. Ось уже чотири місяці від Максимова не було навіть листівки.

Стосиком лежали на підлозі книжки про дальфінів. Від академічних і до нісенітно-популярних; стосик був укритий товстим шаром пилу. Лідка давно відмовилася від своїх псевдонаукових розслідів. Зв’язок між дальфінами й апокаліпсисом, дальфінами і Воротами? Маячня. До дальфінів увесь час пристають найнеймовірніші здогади.

Вона лежала і дивилась у стелю. Поруч на подушці валялась коробочка з транквілізатором; за стіною кричало немовля. Голосніше, тихіше, голосніше… «Тимо, Тимо, Тимочко…»

Прийняти одну таблетку — і відразу настане пізній ранок.

Прийняти всі таблетки…

Нічого не настане. У дальфіна вже не вселитись… хоч добре було б. А самогубця після смерті чекає в кращому разі порожнеча…

Стукотів у шибки дощ. Рідко-рідко вікнами проходились фари випадкової машини, і тоді здавалось, що в темряві засвічуються сотні докірливих очей.

Лідка заснула, судомно обійнявши подушку й уткнувшись носом у маленьку аптечну коробочку.

На постаменті пам’ятника героям-підводникам червоніли виведені помадою імена. Різнокольоровою помадою. Криваво-червоний «Миша». Цегляно-жовтий «Петя». Рожевий «Ростик». Перламутровий «Віталик». І ще багато всяких, Лідка не стала їх читати. Герої-підводники дивилися поверх голів, їм, героям, було байдуже до пристрастей, що вирували біля підніжжя постаменту.

«Народження — ось усе, що ми можемо протиставити Смерті». Плакатами з суворою вагітною жінкою були заклеєні всі стовпи, всі щити і навіть стіни біленького паркового нужника. Подекуди плакати були доповнені грайливими, а то й узагалі сороміцькими зображеннями.

Лідка пройшлась назад-уперед алеєю. Її помітили; не раз і не двічі вона ловила на собі уважний, оцінний погляд.

Зграйка дівчат шепотілася на двох зсунутих лавках. Пострілювали очицями, вдаючи, що страшенно захоплені розмовою. Запах могутніх, пробійних парфумів розпливався, здається, по всьому парку.

Юнаки стояли і блукали по двоє, по троє. Поодинці походжали сивіючі чоловіки зрілих Лідчиних років. Замість скрипаля та гітариста в павільйончику сиділа строката компанія з магнітофоном.

Одна білявка здалася Лідці схожою на Віку, шкільну подружку Максимова. Від сорому Лідка ладна була тікати світ за очі, і втекла б. Якби наступної миті не з’ясувалось, що дівчина на голову нижча за колишню Лідчину ученицю і зовсім не така симпатична. Ні, це була зовсім незнайома дівчина, погляд її ковзнув Лідчиним обличчям, ніби крапля по клейонці. Не затримуючись і не лишаючи сліду.

Лідка зціпила зуби. Полізла рукою в кишеню, торкнулася картонної коробочки. Намацала зіжмаканий аркушик паперу; півгодини тому, на автобусній зупинці, смаглява усміхнена дівчина тицьнула їй у руки цей плакатик-пам’ятку. Вона тицяла його всім жінкам, що проходили повз неї; Лідка знала, що це за папірець, але не викинула, як зазвичай, у найближчу урну, а поклала в кишеню. І кілька хвилин по тому, відійшовши від зупинки і притулившись у хвіст якоїсь черги, крадькома розгорнула аркуш.

То була реклама центру зі штучного запліднення. Розповсюджувалась безкоштовно. Висіла на видному місці в кожній аптеці. «Уявлення про штучне запліднення як про неприродне та шкідливе для майбутньої дитини є не що інше, як забобон, грубий, печерний, не гідний цивілізованої людини… Наш центр пропонує… з урахуванням досягнень світової медицини…»

Лідка не наважилась ні викинути аркуш, ні сховати його. Знайшла середнє рішення — зіжмакала папірець, як мотлох, який треба знищити, і… поклала назад у кишеню.

На площі перед парком продавали повітряні кульки. Закохані, сміючись, прив’язували кольорові ниточки до ґудзиків; матусі поглядали на них несхвально й енергійніше колихали свої візочки. Лідка підвела голову, дивлячись, як відлітає чиясь жовтогаряча кулька. «Квітневий парк» — було написано на облупленій вивісці. І поруч, на стовпі, та сама сувора жінка з величезним животом. «Народження — ось усе, що ми мо…»

— Пробачте, у вас закурити… не буде?

Лідка повернулась.

Хлопець років двадцяти, старша група. Одноліток Максимова, але зовсім на нього не схожий. Високий, із довгими руками й ногами, з довгастим обличчям і прозорими, трохи витрішкуватими очима. Свого часу він міг би опинитися в Лідчиному класі…

— Я не курю, — сказала вона повільно. Зрозуміла, що треба повернутись і піти. І не повертатись до цього парку ніколи…

Рука в кишені стиснула одночасно й аркушик-пам’ятку, і коробочку зі снодійним.

Хлопець кліпнув. Він мав довгі пухнасті вії; він не скидався на невдаху, якого відштовхнули ровесниці. Симпатичний хлопець.

Секунди йшли. Не бігли, а саме йшли, розвальцем, здається, навіть накульгуючи.

— У вас якісь неприємності? — спитав хлопець.

— Із чого ти взяв? — спитала вона вчительським тоном.

Хлопець відступив на крок:

— Здалось… У вас такі… очі.

— «Очі», — перекривила вона, випнувши підборіддя. — Як тебе звуть?

— Інокентій, — відповів він, нітрохи не знітившись. І додав, переходячи на «ти»: — А тебе?

Вона швидко подивилась навколо. Праворуч. Ліворуч. За спину…

— Ти не мусиш знати, як мене звуть. І я не хочу нічого знати про тебе, крім імені. Зрозумів?

«Невже це я? — здивовано спитав внутрішній голос. — І я справді на ЦЕ піду?!»

— Зрозумів, — діловито сказав Інокентій. — Мій паспорт…

— Не треба… Нічого не треба. Лише скажи — чому ти до мене підійшов? Я ж стара?!

Інокентій раптом почервонів. Вуха спалахнулй, як два рубіни.

У пологовій залі вибиралися на світ по двадцять-тридцять немовлят одночасно. Лікарі в синіх балахонах походжали від столу до столу; оскаженілій від болю Лідці видівся нескінченний людський конвеєр.

— А, тут літня жінка з першими пологами… Сан Саничу, хай Ніна не відходить від п’ятнадцятого столу…

Кожному новонародженому найперше прив’язували на ніжку номер. Щоб не переплутати в такій метушні.

— Хлопчик. Дівчинка. Дівчинка. Хлопчик. Три п’ятдесят. Три двісті. Два дев’ятсот… Ворушіться, ворушіться, за півгодини зміна!

Не встигну за півгодини, подумала знесилена Лідка. Доведеться народжувати між змінами.

Що ж ти там застряг, Андрію?!

Хтось, кого вона від самого початку визначила як хлопчика Андрія, ніби почув її промовлений подумки поклик. Веснянкувата молоденька Ніна — сама на чималенькому місяці вагітності — заметушилась, забігала навколо столу:

— Сан Саничу! Та Сан Саничу ж! П’ятнадцятий… Зашивати треба буде…

Лідка дивилась у стелю. Їй виділась біла поверхня моря, олов’яні тьмаві відблиски, величезний дальфінячий писок із карим здивованим оком…

Не можна під час пологів думати про дальфінів! Погана прикмета!

— Здрастуй, — ласкаво сказала Ніна. — Ох ти й здорове яке хлоп’я…

Лідка заплющила очі.

Доріжка з відблисків.

Доріжка.

Нова весна прийшла на кілька тижнів пізніше, ніж мала. Велетенські пологові будинки потихеньку переобладнувались на звичайні дитячі лікарні, ясла, а то й гуртожитки; дітородний період кінчався. Старша група вже щосили вовтузилась у пісочницях, середня група кривуляла, тримаючись за руки мам і бабусь, тягнучи за собою торохкотливі іграшки на дерев’яних коліщатках. Молодша група лежала у візочках і колисках, агукала і тяглася до брязкальця.

Сотівська квартира, що ще два роки тому підпадала під ущільнення, тепер нагадувала чи то звіринець, чи то божевільню, чи то геть перенаселений мурашник. У трьох кімнатах розмістилися тепер Лідчині мама з татом, Яна з дворічним Тимурчиком, Лідка з тримісячним Андрієм — і молодший Лідчин брат Паша, що виконав свою погрозу й привів у дім дружину, щоправда, однорічну дитину вона мала від якогось іншого чоловіка. Сама Лідка жила тепер поруч із небогою Яною; Тимурчик ревнував до малюка, що доводився йому дядьком. Капризував, зображав безпорадність, навмисне пісяв у штанці й усе силкувався закинути в колиску то брудний черевик із вітальні, то підібраний на вулиці шматок скла, то ще якийсь небезпечний мотлох.

Якби кілька років тому Лідці сказали, як і в яких умовах вона житиме, — вона б або не повірила, або побігла б топитись. Тиснява, злидні й нескінченний дитячий ґвалт — однак Лідка була безтурботною як ніколи. Майже щасливою.

Її мама, підкреслено байдужа до сина Пашиної дружини, трусилася над Лідчиною дитиною, ніби дракон над купою золота. Звідкись узялись запаси пелюшок і одягу, що два цикли чекали свого часу. Мама гуляла з візочком, бігала на молочну кухню, готувала кашки та суміші — свого молока в Лідки було мало, й Андрія майже відразу довелося догодовувати.

Довга вервечка мам і бабусь на лавках вітала Лідку тепло й шанобливо. Першим часом вона сахалась, а потім звикла і навіть навчилась отримувати задоволення від неквапливих розмов, значно корисніших і актуальніших, ніж цілі полиці запилених книжок. Дев’ятнадцятирічні дівчатка, що няньчили по двоє дітей кожна, охоче ділилися з Лідкою своїм багатим досвідом. Похмура бездітна зміюка померла; її місце заступила не дуже молода, але енергійна мати зі здоровим кольором обличчя.

Новий цикл — нове життя. Тепер Лідка вповні розуміла, що значать ці слова. Усе, що колись здавалося їй цінним і значущим, тепер частково відійшло вбік, частково перестало існувати. Світ спростився, час розподілився на проміжки між сном і годівлями. Ще один візочок у загальному потоці, ще одна довідка в поліклініці, ще одна пляшечка дитячого харчування…

Усе змінилося за один день.

Лідка поверталась із міста. Несла господарчу торбу з пляшкою соняшникової олії; їй пощастило. Олію завезли до крамниці просто перед її носом, вона встигла підскочити до прилавка й опинитися в голові свіженької черги.

І тепер от поверталась, задоволена.

Біля під’їзду, трохи обіч від щільно заселених лавок, стояла, вочевидь на когось чекаючи, худа бліда жінка в чорному плащі. Надто теплому для травневого дня. Жінчині руки лежали глибоко в кишенях.

Лідка хотіла пройти повз неї, але жінка ступила на асфальтову доріжку, загороджуючи Лідці прохід:

— Пробачте, ви — Лідія Зарудна?

— Я Лідія Сотова, — сказала Лідка, не надто замислюючись.

Жінка на мить розгубилась. Та лише на мить:

— Hi-і… Ви ж були дружиною Рисюка?

Певно, відповідь прочиталася на Лідчиному обличчі. Чорна жінка кивнула, вишкірила хворі зуби і швидко витягла праву руку з кишені.

Вона була повільною та незграбною, ця чорна жінка. Хоча сусідки, що бачили все від початку до кінця, стверджували того вечора, що це Лідка була стрімкою, «ну просто як звір».

Вона встигла ухилитись. І вдарити агресорку по чорній руці; частина призначеної Лідці кислоти хлюпнула на стежку. Частина потрапила на джинси, і ці джинси довелося потім викинути. Кілька крапель влучило на голу руку, та біль прийшов уже потім.

— Суко! — тонко кричала чорна жінка. — Я знаю! Це ти! Я тебе пам’ятаю!

Сусідки побігли викликати міліцію. На майданчику ревіли перелякані малюки. Металева баночка з незрозумілим написом валялась на асфальті, й на неї вже хтось наступив.

— Ви знали! Він не вбивав! Сфабрикували… справу! Ти ще заплатиш, суко, прокляття на твій рід, і на дітей твоїх…

Із під’їзду вискочила Лідчина мама в халаті й у капцях.

— Ось… ось!

Звідкись із-під плаща чорної жінки з’явились і розсипалися по землі жовті аркуші паперу — бліді ксерокопії документів з печатками, зі страхітливими грифами.

— Провокаторка! Сука! Змія!

Кільце жінок посеред подвір’я зовсім не було нездоланною перешкодою. Але чорна жінка не поспішала тікати; міліція, що прибула на виклик, доволі грубо заштовхала її в машину, а вона все кричала та кричала з виразним задоволенням:

— Заплатиш! Стерво! За все!

Лідчина торба лежала на стежці, з-під її темного черева розтікалась масна калюжа.

Контора, що раніше носила назву ЦО, тепер переродилась у скромну організацію під вивіскою «Відділ Громадської Безпеки», ВГБ.

Люди, що населяли контору, були відносно молодими — Лідчиного покоління й молодші. Нікого з них Лідка раніше ніколи не бачила, але очі-свердла були, очевидно, невід’ємним атрибутом будь-якого спадкоємця ЦО. Ніби колишні працівники Цивільної Оборони склали свої свердла в сейф, щоб спадкоємці, вдершись у будівлю, перш за все приміряли на обличчя цей незабутній, специфічний погляд…

Сухорлявий, сіролиций, страшенно стомлений чоловік у цивільному записав Лідчині свідчення і звелів їй розписатись. Свідчень було — кіт наплакав. Ішла додому, побачила зовсім незнайому жінку. Встигла ухилитись від спрямованого в обличчя потоку кислоти. Завдано незначної матеріальної шкоди і значної — моральної…

Потім, коли Лідка вже зібралася йти, сіролиций зітхнув, як ковальський міх, і вийняв звідкись новий аркуш гербового паперу.

— Лідіє Анатолівно… Вашим першим чоловіком був Ярослав Андрійович Зарудний?

— Так, — сказала Лідка після паузи. І додала, повагавшись: — Ми розійшлися з ним у минулому циклі. Дуже давно.

Вегебешник зітхнув знову:

— Ваш шлюб з Ігорем Рисюком також розпався?

— Так.

— Де ви були під час процесу над Рисюком?

Лідка скривилась:

— Тут. У місті. Але я не знала, що йде процес. Мене цікавили інші, м-м-м, проблеми.

Слідчий чемно звів брови:

— Тобто ви НЕ ПОМІТИЛИ подію такого масштабу?

— Я була зайнята іншим, — уперто повторила Лідка. І додала з кривою посмішкою: — Я була, бачте, закохана. І мені відповідали взаємністю.

— А-а-а, — сказав слідчий. І якийсь час дивився на Лідку, ніби прикидаючи, хто ж був той ненормальний, що закохався в цю шкапу.

— Коли було висунуто звинувачення проти Верверова… Ви вже розлучилися на той час із Рисюком?

— Ну звісно, розлучились, — сказала Лідка таким теплим поблажливим тоном, що для довершеної картини слід було додати: «…дурнику мій». — Хтозна й коли розлучились. Претензії цієї жінки… м’яко кажучи, смішні.

— Ага, — сказав слідчий, здається, з полегшенням. — Найімовірніше, їй знадобиться допомога психіатра… Дякую, Лідіє Анатолівно. Більше я не маю до вас питань.

Чорна жінка виявилася вдовою Дмитра Олександровича Верверова, головного політичного супротивника генерала Стужі. Мертвого супротивника. Утім, і сам Стужа тепер мертвий — в усіх значеннях. Життя його обірвалось під час апокаліпсису; все, що лишилося від його тіла, поховано під шарами землі, каміння, піску. Усе, що лишилося від його імені, поховано під шарами проклять, і вони, прокляття, важчі за найстрахітливішу брилу.

А Верверова просто забули. Усі, крім його вдови. Бо його діти теж, виявляється, не пережили останнього апокаліпсису.

…Лідка подзвонила в двері, відчинила Яна. Маленький Тимурчик сидів посеред вітальні в картонній коробці з-під форс-мажорної допомоги.

— Ой, тьотю Лідо, ну нарешті… Андрійко поїв і все зригнув. Не спить, голодний… А у Тимка знову діатез, то я хотіла в аптеку вискочити…

Яна говорила й натягала туфлі. Лідка поставила свою торбу на поличку для взуття. Упоперек довгого темного коридору лежав навскісний сонячний промінь, населений, як амебами, порошинками, що повільно плавали в ньому.

— Тьотю Лідо, я на півгодини…

Лідка зачинила за нею двері. У кімнаті все голосніше й голосніше верещало немовля.

— Лійко не слухаєся, — осудливо сказав Тимурчик зі своєї коробки. — Тима упісявся…

Лідка побачила, що стінки коробки потемніли від увібраної вологи. Тимур дивився на неї чесними серйозними очима. Очі в нього були незнайомі — ні в Тимура-старшого, ні в Саню, ні в Яну. Мабуть, у власного невідомого батька.

— Зачекай, Тимо… Треба було попроситись… Ти вже великий хлопчик…

Вона квапливо помила руки. Накинула поверх блузки домашній халат.

— Андрієчку, ну що таке… Ну йди сюди…

Пелюшки були мокрі, сорочечка — брудна. Лідка вовтузилась, перевдягаючи, бурмочучи лагідні нісенітниці, намагаючись не чути обурених криків обділеного увагою Тимура; Андрій притих. Викладений на животик, підібрав під себе ручки й без зусилля підвів голову. Простежив очима за гумовим папужкою, роззявив рота, усміхнувся від вуха до вуха.

Світлі пасма дитячого волосся звисали на випуклий рожевий лоб. Лідчин син усміхався щасливо і навіть трохи хвацько.

* * *

Вона не могла прокинутись. Навіть у ті рідкісні хвилини, коли ставало зрозумілим, що те, що відбувається, — сон.

Вони чекали… чого? Здається, свята. Був будинок, дуже високий, шістнадцять поверхів. Лідка розуміла, що з погляду сейсмології такий будинок нікуди не годиться — розвалиться вже в першу мригу, вже від першого поштовху. Та от же — стоїть…

Був балкон. Дуже просторий. На балконі — стіл, стільці, якісь люди, знайомі й незнайомі. Мама, Яна, навіть, здається, Максимов…

Балкон не був обгороджений. Майже не був. Перила виявилися проломленими, чи згнили, чи обвалились; з усіх боків зяяли дірки, гості, сміючись, попереджали одне одного: обережно, а то ще впадете.

А під ногами гостей крутився Андрійко. Уже великий, років двох чи трьох. Бігав і белькотів, а коли він пробігав повз проломину, Лідка відчувала, як завмирає серце.

— Іди сюди… Не ходи туди… Дай руку…

І син слухняно сидів поруч із нею — цілу хвилину. А потім Лідка відволікалась, і все починалося спочатку. Веселий дзвіночок, що біжить краєм провалля.

Лідка ставала в проломині, загороджуючи її собою, але дірок в огорожі було багато, і вона не могла закрити їх відразу всі. Приреченість вилася над столом, над веселими гостями.

— Андрію!!!

Лідка прокинулась.

Темрява. Задуха. Сопіння.

Засунула тремтячу руку за пруття ліжечка. Живе. Тепле. Спить.

Випадок із Верверовою розважав компанію матусь на прогулянках. Центральна міська газета не пошкодувала двадцяти рядків у розділі «Кримінальна хроніка», на щастя, без фотографій. Молодий довговолосий кореспондент аж два дні чергував біля під’їзду, чекаючи, поки Лідка вийде з візочком; Лідка не вийшла, і кореспондент знайшов собі цікавішу справу.

Прийшов лист від Максимова. Пожмаканий, потертий, він мандрував не один тиждень. Лідка довго не наважувалась відкрити його, а коли нарешті прочитала — нічого страшного не виявилося з цьому листі. Ні каяття з істерикою, ні чемних перепросин; навіть відзвуку колишньої теплоти — і то не було. Звичайний шкільний твір на тему «Як я провів літо». Безпечно, не руйнує душевного комфорту, хоч і провокує безсоння…

Телефонний дзвоник прозвучав о пів на восьму ранку.

Яна з Тимуром стояли одягнені на порозі квартири, збираючись іти в поліклініку. За стінкою ревів прийомний Пашин син; малюк Андрій тільки-но поснідав, і Лідка притискала його до себе, сумирно чекаючи, доки малий зригне.

— Мамо! Візьми слухавку!

У ванній шуміла вода. Мама якщо й чує — що ж їй, голяка до трубки кидатись? Батько, здається, ще спить…

— Тьотю Лідо, ну візьми, — роздратовано сказала Яна. — Ми ж запізнюємось.

І грюкнула дверима.

Однією рукою утримуючи дитину, Лідка прочовгала до телефону. Підняла слухавку:

— Алло.

Мовчання. Трісь-трісь. Лідка готова була роздратовано жбурнути слухавку назад — коли з того боку, з потріскувань, виник голос:

— Будьте ласкаві, покличте Лідію Анатолівну.

— Це я, — сказала вона, дужче притискаючи до себе Андрія.

— Це Саша, — сказала слухавка. — Ми колись пірнали разом. У Рассморті. Пам’ятаєш?

Андрієві було незручно. Він поворушився, звільняючи ручки. Тихенько закректав.

— Пам’ятаю, — сказала Лідка глухо. Але згадала не море й не затоплені Ворота, і не дерево з тугих шурхотливих бульбашок — згадала оббиті шкірою двері і тьмяний блиск шпильки на краватці: «Ти маєш рацію. Науковець із тебе хріновий».

— Стара Верверова таки дістала тебе? Дотяглась?

— Ні, — сказала Лідка крізь зуби. — Лише джинси викинути довелось.

Маленький Андрій нарешті зригнув. Так, кофточку знову доведеться міняти.

— Лідо, треба зустрітись. Поговорити.

— Не хочу! — сказала вона злостиво. — Усе це мене не стосується. Я не маю часу. У мене маленька дитина.

Пауза.

— Справді?! Вітаю… Тим більше — ти ж хочеш жити спокійно? І, мабуть, хочеш дізнатися, хто все-таки вбив Андрія Зарудного?

Малюк скиглив усе голосніше.

— Чого мовчиш, Лідо?

— Зажди…

Незграбно нахилившись, вона поклала слухавку на столик. Віднесла заплаканого малюка в кімнату, поклала в ліжечко, труснула гірлянду з брязкалець; малюк лишився байдужим. Плакав.

Лідка причинила за собою двері. Повернулася до телефону.

— Сашо?

— Так?

— Чого тобі треба від мене?

— Це ТОБІ, Лідо, треба. Зрештою стільки часу минуло, і ми обоє живі… І це дивно й чудесно. Нас пов’язують деякі спільні спогади… Невже тобі не цікаво?

Лідка мовчала. Раніше Саша не дозволяв собі епітетів, та ще й сентиментальних. «Дивно й чудесно». Постарів?

— Тоді так, Зарудна, зустрінемося ми за годинку десь у спокійному місці, в парку… І ти ж хочеш знати, хто його вбив?

Лідка закусила губу.

Чи правильно вона зробила, коли назвала малюка Андрієм? Це ім’я повзло за нею, як тінь, і не завжди приносило лише радість. Останнім часом — навіть зовсім навпаки…

— Так, — сказала вона через силу. — Солом’янський парк. Годиться?

Від її будинку було двадцять хвилин ходу до Солом’янського парку. Неквапливим кроком із візочком — півгодини.

— Годиться, — відгукнувся Саша. — За годину. Якщо ти спізнишся, я зачекаю.

Вона поклала слухавку.

— Ну не реви… ти ж наївся… А, ти вже напудив тут… Зараз. Зараз гуляти підемо, ой, диви, яка цяця…

Двері в коридор були прочинені. Лідка бачила, як із Пашиної кімнати навшпиньки вислизнула його дружина. Пірнула у ванну, яка щойно звільнилась; їй, бідоласі, важко. Важче, ніж колись Лідці в домі Зарудних. Недарма вона така бліда й нервова. Недарма за стінкою все частіше бувають приглушені, але дуже добре чутні сварки…

— Лідо, хто це телефонував? — спитала мама з кухні.

— Так, — відгукнулась вона неуважно. — Один знайомий… Ми — гуляти.

— Лідо, ти ж не їла?!

— Їла-їла… Бувай.

Із майстерністю досвідченого водія вона провела візочок у дверний отвір. Із другого разу поцілила колесами в жолобки на сходах; дуже хороші жолобки, зручні. За рік чи два їх знімуть як непотрібні.

Андрій нарешті захопився брязкальцем. Намагався дістати пластмасову гірлянду, що дзвеніла від поштовхів; Лідка проштовхнула візочок у двері під’їзду. Перевела дух.

Незважаючи на ранню пору, на лавках біля під’їзду лишалося не так багато посадкових місць. Лідка пройшла крізь вітання, як раніше проходила крізь недобрі погляди; посеред пісочниці стояв навкарачки однорічний онук Свєтки з четвертого поверху. Рот маляти був забруднений піском — і хлопець збирався продовжити трапезу; ось він зачерпнув жменею й відправив уміст до рота, і Свєтка, що постаріла й погладшала, зірвалася з лавки, щоб підхопити негідника за барки й витрусити з нього недоїдений пісок:

— Ох, ти знову? А по попі зараз, по попі дам…

Невдоволене ревіння. Без особливого відчаю, так, данина звичаям; Лідка звернула увагу, що мешканців пісочниці поменшало. Решта, видно, в яслах.

Тротуаром рухався цілий потік прогулянкових візочків; Лідка прилаштувалася до загального темпу. До призначеної зустрічі лишалося хвилин п’ятнадцять, вона знала, що спізниться, та поспішати не хотіла. Була навіть мить, коли вона всерйоз зібралася повертати назад, — та отямилась і продовжила шлях. Телефонний номер він знає, тож простіше відразу все вирішити, аніж гратися в хованки…

Руки її автоматично похитували візочок. Дитина задрімала.

Від часу їхньої останньої зустрічі минув майже цикл. Сталося безліч подій. Але Лідка чомусь чудово пам’ятала, який волохатий був у кабінеті килим. І яка шпилька блищала на краватці. Про що вони розмовляли — уже не має значення, хоч деякі Сашині слова добряче засіли в пам’яті. Щодо «хрінового науковця», наприклад. Або ось ці: «Ти справді здавалася перспективною штучкою. Ти була фанаткою. Таких бояться. І ти вправно вдавала, що багато знаєш…»

Нічого я не знаю, думала Лідка похмуро. Так, я розбирала архів Зарудного, але й ви, цивільники, теж його розбирали. Можливо, в молодості мені хотілося здаватися більш значущою, ніж я була насправді. Але якби справді щось знала — я не дожила б до сьогоднішнього дня, правда ж?

Вона мимоволі прискорила крок. У вітринах пливло її квапливе відображення — жінка котить візочок; крамниці були прикрашені зірками з фольги й іншими атрибутами близького Нового року. Нового, четвертого року; не так просто було звикнути, що свято припадає тепер не на осінь, як у минулому циклі, а на друге червня. Три роки минуло — наче й не було. Три роки після цього пекла — і нічого, живемо…

Чи справді їй цікаво, хто вбив Андрія Ігоровича? І чи можливе правосуддя — тепер, після всього, що було?

Право-суддя. Якщо по праву, то й її, Лідку, треба… того. Бо й вона їздила райцентрами у складі тієї триклятої агітбригади, і в ніч виборів сиділа перед екраном, що поволі робився зеленим, і, здається, навіть раділа… І казала своїм школярам щось про «відповідальність за успішне опанування знань і вмінь», «громадянську свідомість» та іншу політкоректну, злочинну бридню…

Що таке одна жертва, хай навіть і депутат… порівняно з тисячами жертв останнього апокаліпсису?

Вона перегнала один візочок. І ще. Хтось сказав: «Обережно», хтось несхвально подивився. Лідка ступала все швидше.

Вона має шанс ДІЗНАТИСЬ.

І багато що з’ясується.

І багато…

Сирена швидкої допомоги. Міліцейська мигалка; круто Лідка взяла ліворуч, щоб обійти невеликий натовп, який, проте, швидко збільшувався. Не вдалось; як на лихо, дорожній інцидент — а це був, певно, саме він — стався просто на площі перед Солом’янським парком.

— Проходьте, проходьте… не затримуйтесь…

— Куди ти преш зі своїм візком?!

Андрійко спав, усміхаючись уві сні, і здавався точною копією Лідчиних дитячих фотографій; Лідка засунула завісочку, прикриваючи сина від чужих непотрібних поглядів.

— Проходьте… Пані, ви куди?

— У парк, — відгукнулась вона автоматично.

Чиїсь спини розступились. Лідка обережно спустила візочок із бордюра; колесо проїхалось по кинутому черевику. Чоловічому, не новому, але досить пристойному, охайно вичищеному кілька годин тому.

Лише тоді Лідка підвела голову.

На тротуарі — на білій «зебрі» переходу — лежав чоловік років шістдесяти, в пожмаканому літньому костюмі.

Босий. У сірих шкарпетках.

Тягнучи за собою візок, Лідка, як прив’язана, ступила ближче.

— Ну що за люди, — бурмотіла перехожа бабця. — Збіглись… стерв’ятники… на ТАКЕ дивитись…

Люди в синіх халатах уже вантажили того, хто лежав, на ноші. Не те щоб зовсім грубо, але й не так, як заведено поводитись із живими.

За мить до того, як на чоловіка накинули простирадло, Лідка встигла побачити його обличчя.

Життя не пожаліло колишнього підводника Сашу, зате смерть його була миттєвою.

* * *

«Нашим пращурам не відразу вдалося встановити зв’язок між глефами та дальфінами. Біолога Карла Дорфа, що першим висунув гіпотезу про стадії розвитку дальфінів, спершу оголосили ледь не божевільним. І справді, адже дальфіни — ссавці! Порівняльний анатомічний аналіз дальфінів і, наприклад, китів виявляє багато спільного… Але є й відмінності. І головна серед них — органи розмноження…

Дитинчат дальфінів просто не існує в природі. Прагнучи підтвердити теорію Дорфа, його послідовники провели кілька глибоководних експедицій (див. розділ „Таємниці океанів“). Одна з них завершилася трагічно. Решта не принесли бажаних результатів — усі, крім однієї. Напередодні чергового апокаліпсису хоробрим ученим удалося зануритись на глибину понад тисячу метрів і зняти об’єкт, що пізніше одержав назву „дальфіняча кладка“. Це і є кладка, дальфіни відкладають яйця, як це роблять, наприклад, бабки. Важкодоступність таких кладок оберігає яйця — досі не існує надійного способу їх знищення… У час апокаліпсису спрацьовує „біологічний будильник“, природа якого досі не зовсім зрозуміла — імовірно, це мультифакторна система, що враховує сейсмічні коливання, зміну температури води та її хімічного складу. Із відкладених дальфінами яєць з’являються на світ істоти, відомі нам як глефи… Метою нетривалого життя глефи є поглинання різноманітної органіки. Діставшись берега, вони виходять на суходіл, де й поглинають усе, до чого можуть дотягтись (див. розділ „Глефи“). Наситившись, глефи повертаються в море й там переходять на наступну стадію розвитку — вкриваються оболонкою й завмирають, подібно до лялечки у комах. У такому вигляді їм вдається пережити апокаліпсис… Усього за кілька місяців після катаклізму з лялечок з’являються на світ дальфіни, якими ми їх знаємо. Вони харчуються рибою і, як правило, не становлять небезпеки для людини.

Іще відтоді, як виявився зв’язок між дальфінами і страхітливими глефами, людство сушить собі голову над тим, як звільнити себе хоч би від цієї небезпеки. Тотальне винищення дальфінів оберталося несподіваним результатом — відстрілювання дальфінів не скорочувало кількості глеф, а навпаки, ніби провокувало спалах їхньої активності. Імовірно, спрацьовували невідомі нам компенсаторні механізми… Знищення глибоководних кладок виявилося дорогим і неефективним заходом. На сьогодні найдієвішим методом боротьби з глефами лишається їх відстрілювання з крупнокаліберної зброї. Завали з органічних відходів, що споруджуються на березі для відвернення глеф, різноманітні перешкоди та пастки в глухих кутах не приносять бажаних результатів…»

(«Популярна енциклопедія», т. 1, с. 46–47)

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

— …Наука не фінансується. Зовсім. Ті з наших працівників, кому не вдалося поїхати, займаються прикладними дослідженнями… або влаштувалися на роботу в ясла. Я знаю, те, що ви пішли з науки — в минулому циклі, — було результатом переслідувань із боку ЦО. Я можу зрозуміти, чому ви залишили науку ТОДІ. Але що спонукає вас повернутися до неї тепер, у ці складні часи?

Цю жінку Лідка ледве пам’ятала. Здається, вони навчалися в той же самий час; коли Лідка була на другому курсі, ця пані навчалася на третьому. Тоді вона ще не була панею, їй було двадцять років чи щось близько того, будь-який одяг висів на ній, як на вішалці, вона якимось дивом примудрялася народжувати «без відриву від навчання» і з’являтися в бібліотеку з переносною колискою. Дітей у неї було двоє… якщо Лідка ні з ким її не плутає.

— Ваша ідея… Бачте, це безумовно цікаво, однак грошей — немає, ні на оплату вашої праці, ні на оплату аналітичної групи, ні на експедиції. Розумієте?

— Може, міжнародні фонди? — спитала Лідка без особливої надії.

Пані подивилася на неї із співчуттям.

Їй, пані, теж було несолодко. Її тонка кофтинка була вкрита кавалками закошлаченої вовни. Пані потребувала послуг дантиста й гастроентеролога, її дорослим дітям також треба було десь навчатись, а попередники, яких у цьому циклі вже змінилося троє, встигли цілковито відпрацювати можливості з улаштування студентів за кордон…

— Мені не потрібні експедиції, — сказала Лідка глухо. — Мені потрібна технічна база… потужна обчислювальна техніка. Статистичний аналіз.

— Як вам спала на думку ця… ідея? — тихо спитала пані.

Лідка помовчала. Обережно торкнулася пальцем полірованої поверхні столу:

— Я думаю, вона не мені першій спала на думку. Але сучасні технічні можливості…

— Та які можливості, — сказала пані роздратовано й гірко. — У минулому циклі все пішло в ЦО, всі ресурси. Нинішній… із нинішнім усе зрозуміло. Ми деградуємо, люба Лідіє Анатолівно. Із цивілізованої держави ми перетворюємось на звичайне племінне об’єднання… яка вже тут наука. Сама видимість. Наші онуки житимуть у землянках і харчуватимуться м’ясом диких тварин…

— Мені здається, ви перебільшуєте, — обережно припустила Лідка.

Співрозмовниця підвела на неї очі, і Лідка була вражена їхньою схожістю з зеленими ґудзиками в пані на кофтинці.

— Я мала двох синів, Лідіє Анатолівно. Близнюків. Було двоє, лишився один. За яким принципом здійснився… цей ваш гаданий відбір?

— Я не знаю, — сказала Лідка, відводячи погляд. — Для цього й потрібен аналіз… база даних.

Обидві помовчали.

— Якщо виявиться, що ви маєте рацію, Лідіє Анатолівно… Не знаю, як і сказати. Це буде найбільше — і найгірше відкриття за всю історію людства. Нічого, що я так пишномовно висловлююсь?

Лідка мовчала.

— Добре, я передам вашу заявку на розгляд міжнародного академічного фонду… коли з’являться перші результати. ЯКЩО з’являться перші результати. Розумієте?

Лідка кивнула. Секретарка принесла каву; дзенькаючи ложечкою об порцеляну, Лідка дивилася, як рухаються фарбовані губи співрозмовниці.

— …Це правда, що ви були невісткою Андрія Зарудного?

Лідка неквапливо відсьорбнула з чашечки.

Край столу стояв красивий лискучий глобус. Поверх фізичної карти рисками було нанесено межі заселених і незаселених зон. І тих, що колись були заселеними. Території так званих Загиблих Цивілізацій.

— Це не зовсім точно. Я вийшла заміж за сина Зарудного, коли Андрія Ігоровича вже не було серед живих.

Пані стиснула губи. Лідка знала, про що вона зараз спитає, й тому випередила її, як змія стрибком:

— Так, Андрій Ігорович розробляв теорію безкровних апокаліпсисів. Але він НІКОЛИ не досягав би своєї мети таким чином, як це зробили його послідовники… ті, хто називав себе його послідовниками. Його ім’я використали для нечистих справ… я зрозуміло висловлююсь?

Пані поволі кивнула:

— Цілком… Вам не здається, що ваша ідея — антипод красивої ідеї Зарудного? Ніби її тінь?

— Не знаю, — сказала Лідка.

Пані зітхнула. Усміхнулась куточками уст:

— У вас же маленька дитина. Як ви проживете на ті копійки, що зможе надати вам Академія?

Ревіння стояло — вуха затикай.

— Алусю, мама завтра прийде… Тетяночко, мама дзвонила, в неї робота до ночі, вона не може вас забрати. Ходімо до діток… дітки, покажіть іграшки.

Діточки, що звикли до несамовитих сцен, швиденько притисли до животів хто ганчір’яного звіра з висячими лапами, хто трактор на гумових гусеницях, хто ляльку, хто машинку. Нікому не хотілося поступатись іграшкою на догоду чужому поганому настрою.

— Подивіться, дівчатка, а ось великі кубики, можна збудувати хатинку…

— Я н-не хочу хатинку! Я хочу до м-мами! — ревіла старша, Алуся, руденька, з тонкими кісками, про які Лідка з жахом подумала, що завтра вранці доведеться їх заново заплітати. Молодша, Тетянка, трагічних настроїв не поділяла, але ревіла в унісон зі старшою сестрою. Задля солідарності.

Лідка коротко зітхнула.

— А хочеш, подарую тобі пістолет?

Плач трохи розгубив навальність і впевненість.

— А хочеш… завтра покличемо в групу великого собаку?

Молодша вже мовчала, дивлячись на Лідку круглими блакитними очима. Старша хлипала.

— А хочеш подивитись, хто живе в умивальнику?..

Вона працювала тут уже півроку. Нічною нянею, з сьомої вечора до сьомої ранку. Щодня. За невеликі, але стабільні гроші.

Дворічний Андрій теж перебував тут, у ясельній групі. Вечори минали в турботах — зате день лишався вільним; тепер Лідка мала свій стіл в академії, письмовий стіл у вогкому й неопалюваному кабінеті. І допуск до обчислювальної зали.

Вона працювала.

Із десяти різноманітних математиків, з якими Лідка по черзі намагалася налагодити співпрацю, гарувати «за ідею» погодився один. Молодий хлопець двадцяти трьох років, випускник політехнічного інституту, Костя Воронов. Костя був другою після академічної пані людиною, яку Лідка — під страшну клятву про нерозголошення — утаємничила в свої плани.

Костя був чимось схожий на Максимова. Але тепер, коли минуло майже чотири роки, Лідка навчилася не брати таку схожість близько до серця.

Уже в перші дні спільної роботи Лідка переконалась, що в особі Кості доля подарувала їй одну з найщиріших, найширших своїх усмішок.

Костя ніби зійшов зі сторінок дитячого фантастичного роману — класичний учений-незграба, скромний геній, людина не від світу цього.

За час свого навчання в політеху він двічі висів на межі виключення. Уже отримавши диплом, він ніяк не міг улаштуватися на роботу: на час їхнього з Лідкою знайомства Костя обіймав почесну посаду нічного сторожа на якомусь дрібному складі.

Із п’ятнадцяти років він вигадував і розробляв якісь програми для обчислювалки, і одна з них якнайкраще підходила до завдань із мультифакторного аналізу. «Несіть усе, — сказав Костя Лідці. — Будь-яку інформацію. Аж до улюблених слівець-паразитів, аж до оцінок у табелі за перший клас. Власноручні автографи, дитячі малюнки, відбитки пальців. Усе, що роздобудете».

— …Пусти зайця-молодця та в Малії Ворітця, небо червониться, чорніє травиця, люта глефа на порозі, ой винось, зайчатко, нозі, лиско з мишкою, не гаймось — нумо швидше заховаймось…

Зосереджений Андрій (у свідоцтві про народження Лідка записала «Андрійович») сидів на килимі; перед ним купкою лежали тулуб пластмасової ляльки, окремо голова й чотири кінцівки. Лікарем буде, подумала Лідка без особливого ентузіазму.

…Початковим Лідчиним завданням було — довести, що Ворота є чинником цілеспрямованого відбору. А от за якою ознакою — гм, хотілося б з’ясувати.

Вона піднімала архіви РАГСів, соцстраху та ЦО. Її цікавили не всі загиблі під час евакуації, а лише ті з них, хто не пережив свого першого апокаліпсису. Люди молодшого покоління, що так і не лишили нащадків.

Таких, хоч як це дивно, було несподівано багато. Майже сорок відсотків від усіх загиблих — притому, що молодь і бігає швидше, і легше переносить фізичні навантаження. Іще сорок відсотків становили літні люди та старі, для яких апокаліпсис був третім-червертим. І близько двадцяти відсотків — усі інші.

Ночами Лідці снилось величезне дерево, з товстих чорних гілок якого лізли під сонце молоді пагони. І хтось із садовими ножицями охайно підрізав їх, надаючи вільному гіганту форми садового куща. Не просто стриженого, а стриженого вибагливо…

Кожна відстрижена гілочка — ім’я. Ось, наприклад, Сотова Яна Анатолівна, перший рік п’ятдесят третього циклу — двадцять перший рік п’ятдесят третього циклу. Або син академічної пані, Дорожко Віталій Миколайович, другий п’ятдесят четвертого — двадцять перший п’ятдесят четвертого. І таких карток — шухляда за шухлядою, полиця за полицею, ось уже кілька шафок назбиралось.

За кожною «відрізаною гілкою» вона збирала максимальну кількість даних. Колір очей, волосся, зріст, маса. Особливості характеру, нахили, успішність у школі. Даних не було, доводилось видряпувати їх буквально по крихті; доводилось розшукувати колишніх учителів, зустрічатися з ними під виглядом кореспондента (багато хто вірив) і розпитувати про загиблих школярів, ніби вони були живими.

Лідка розшукувала дані й за своїми колишніми учнями. Лише з максимівського класу загинули семеро (клятий Стужа! клятий апокаліпсис!). Білява лялька Віка теж загинула, а от про доньку цивільника Тоню Дрозд інформації не було. Вижила, подумала Лідка. Такі завжди виживають.

І вона додала ще сім карток до свого архіву. І в той день не працювала більше, поїхала до моря й довго сиділа, дивлячись, як повзуть уздовж берега баржі…

Увесь зібраний матеріал вона несла Кості. «Ще, — казав той. — Мало. Для статистичної підбірки — якраз. Для справжнього мультифакторного — мало…»

Дворічна вперта Юля стояла посеред групи, й навколо її капців розтікалася калюжа; біля шафки йшла активна торгівля, торгувались товстенький Вовчик і плаксійка Алуся:

— Зважте мені їжі.

— Хліба чи огірків?

— Огірків.

— Ось, будь ласка… Чого ще?

— Ще їжі.

— Ще огірків?

— Так!

Маленький Андрій, забувши про розчленування ляльки, звівся на ноги й невідворотно, як відплата, рушив до хатинки з кубиків, яку тільки-но спорудив його одноліток Толик. Толик відчув небезпеку, схопив хатинку в обійми — з гуркотом розлетілись дерев’яні кубики — і потягнув геть, впускаючи дорогою уламки інтер’єру.

Лідка підійшла. Взяла Андрія на руки; міцно притисла до себе, попереджаючи слабкі спроби вивернутись і поквапитись услід за викрадачем хатинки.

…Костя, допущений до найпотужнішої обчислювальної машини, схожий був на кота, якого купають у сметані. Покинув роботу сторожа, жив надголодь — Лідка підкладала на стіл бутерброди, захоплений роботою Костя знищував їх, не замислюючись.

— …Лідіє Анатолівно, але якщо він існує — відбір… Якщо його проводить хтось чи щось ось уже понад п’ятдесят циклів — значить, колись матеріал зробиться зовсім однорідним? Тобто та ознака, за якою йде відсіювання, остаточно зникне?

Лідка знизувала плечима:

— Імовірно.

— І мриги тоді припиняться? Як позбавлені сенсу?

— Не знаю. Мабуть.

— Тобто для того, щоб припинити апокаліпсиси в найближчі кілька циклів, людство має всього-на-всього перебити особин, нелюбих господарям Воріт?

Лідка вимучено усміхалась:

— Найімовірніше, Ворота не мають ніяких господарів, Костю. Не треба… спрощувати.

Оператори обчислювальної зали поглядали на них з осторогою та повагою. Лідчина картотека, перенесена на монітор, мала солідний та страшний вигляд. З екрана дивилися молоді обличчя людей, що так і не лишили нащадків. Відрубані гілочки; на кожного з них було досьє, більш чи менш товсте.

Належало визначити ознаку чи комплекс ознак, спільну для всіх, хто не дав потомства. Щось, що відрізняло і Лідчину сестру, і красиву дівчинку Віку, і нещасного сина академічної пані — від інших, тих, хто вижив.

Багато які геніальні ідеї на перший погляд здаються єрессю.

— Пісь-пісь, — печально розвівши руками, констатувала Юлечка. І самокритично додала: — Со-оромно.

Уночі Лідці знову наснився апокаліпсис. Тільки діти чомусь лишалися маленькими.

І Андрій.

Юрби дорослих текли вулицями, не слухаючи команд по радіо, не дивлячись під ноги.

— Пропустіть! Тут діти! Пропустіть!

Ніхто не чув.

Інстинкт самозбереження гнав їх, як стадо. Гнала сліпа віра у виняткову цінність власного життя.

— Пропустіть! Це ж ДІТИ!

Вона бігла, притискаючи до себе Андрія.

І так, на бігу — прокинулась.

Щасливі кури. Можуть накрити нащадків крилами, свято переконані, що вже під дахом із пір’я курчаті нічого не загрожує.

Дурні, щасливі кури.

Літо минуло без натяку на відпустку. Добре, що ясла й далі працювали і навіть вивозили дітлахів на пляж — тричі на тиждень.

— Лідіє Анатолівно, — сказав якось Костя, і щось у його голосі змусило Лідку здригнутись.

— Що?

Костя усміхнувся. Упав у крісло, закинув ногу на ногу. Старі потерті брюки лисніли на колінах.

— Що, Костю?

— Перевірити треба одну річ, — Костя підніс до носа палець, явно збираючись подлубатися в носі. Отямився, опустив руку. — Треба перевірити всіх наших… усіх цих хлопців та дівчат на схильність до музики.

— Що?

— Ну, музичні здібності. Хто співав добре, хто в музшколі навчався, хто в самодіяльності брав участь… Наново опитати всіх знайомих, але налягати саме на цей пункт.

— Наново?! — спитала Лідка з жахом.

Костя молитовно склав руки:

— Треба, Лідіє Анатолівно!

Із прочиненої кватирки дув вогкий, зовсім уже осінній вітер.

«Гадані здібності до музики».

Вони, хто не пережив першого апокаліпсису, були білявими й чорнявими, відмінниками та трієчниками, високими й маленькими, розумними й дурними, добрягами, егоїстами, спортсменами, хуліганами, матусиними синками — такою самою мірою, як і їхні ровесники, що щасливо вижили й наплодили потомства.

Але чомусь «гадані здібності до музики» серед них, загиблих, мали всього два-три відсотки.

— Критерії, — сказала Лідка хрипко. — «Здібності»… розмито. Так, зажди, Костю, дай мені зметикувати.

Костя терпляче чекав. Лідка дивилася на паперову змію-роздруківку й не могла зосередитись; згадувалась Яна. Як вона співала, грюкочучи на кухні брудним посудом: «Ой у вишне-евому садо-очку…» Мама кривилась. Яна співала голосно й емоційно, от тільки слухати її було нестерпно; до музичної школи її свого часу не взяли, зате у звичайній загальноосвітній ставили четвірки зі співів. Із поваги до старанності та загальної успішності.

— Костю… як ти до цього прийшов?

Колишній сторож скромно усміхнувся.

Наступні півгодини він розповідав їй про свій метод, малював щось на аркуші паперу, перекладав предмети на столі. Лідка кліпала очима й сама собі здавалась нетямущою до непристойності двієчницею.

— Не розумію, — зізналася вона нарешті.

— Зрозумієте, — м’яко пообіцяв Костя.

Йому вже ввижалися переповнені академіками зали, передові статті центральних газет, премія, окрема квартира і мотоцикл. Чомусь саме мотоцикл був для Кості символом справджених надій. Стінка перед його робочим столом заклеєна була зображеннями мотоциклів, і маленька олов’яна моделька стояла просто на моніторі.

— Костю, — сказала Лідка обережно. — Це ще не результат. Це так, натяк… Примара, фата-моргана…

Костя мовчав і усміхався. Він був не з тих, хто вірить у найгірше.

— Лідіє Анатолівно, у вас не виникало сумнівів у репрезентативності вашої вибірки?

— Ми працюємо у важких умовах, — сказала Лідка з гідністю. — Однак проаналізовано майже дві тисячі випадків. Дві тисячі доль, понад сотню ознак за кожною «відсіяною» особою. Умовно кажучи, відсіяною. Ми розуміємо, що це лише початок, лише, так би мовити, заявка… але заявка більш ніж вагома. Упевнено можна сказати, що величезний відсоток юнаків і дівчат, що не пережили свого першого апокаліпсису, не мали музичних здібностей. Серед хористів, учасників самодіяльності, учнів музичних шкіл відсоток загиблих значно менший від середнього відсотка, і це статистично достовірний факт.

У залі запала тиша. Костя, що сидів у кутку, прибрав вигляду скромного, але задоволеного життям героя.

Керівництво академії — все, що від нього лишилось, — перезиралось, порипуючи старими партами. Саме партами; інших меблів не було. Академіки за чорними стільницями мали кумедний вигляд, Лідці пригадався час її вчителювання, вона мимоволі всміхнулась. «Закрили книжки. Розгорнули щоденники. Записали домашнє завдання…»

— Під це можна було б вибити гроші, — замислено припустив лисий і блідий, як гриб, старигань на другій парті ліворуч. — Виплатити людям зарплату, і премію добре б… Зробити ремонт… Відкрити аспірантуру…

— Це шаманство, — стомлено відгукнувся його сусід, чиє зморшкувате обличчя прикрашали обвислі, як водорості, вуса. — Це розвага для жовтої преси, а не предмет для серйозних наукових розслідів.

Лідка провела рукою по стосику товстих тек:

— Усі випадки задокументовано. Архівні посилання…

— В архівах немає відомостей про те, мав хтось музичні здібності чи ні, — роздратовано перебив її вусатий скептик. — Ви маєте точне визначення — що вважати такими здібностями? Ви маєте наукову методику, що дозволяє зафіксувати їх наявність чи відсутність? Тим більше коли мова йде про людей, що давно загинули?

— Це складне питання, — Лідка намагалася говорити якомога спокійніше. — Безумовно, потрібна буде й методика, і додаткові дослідження… І допомога фахівців…

— Музикальний слух може бути набутою, а зовсім не вродженою властивістю! — не слухаючи її, продовжував висловусий. — Ви ж припускаєте відбір, а отже, якісь генетично обумовлені ознаки?

Костя посумнішав у своєму кутку. З його обличчя потихеньку сповзало самовдоволення.

— Якщо зараз ми згадаємо наших родичів і знайомих, що не пережили свій перший апокаліпсис, — тихо сказала Лідка, — якщо ми їх згадаємо… У мене загинула сестра. Вона була гарною доброю дівчинкою, та музичних здібностей у неї явно не було. Зовсім.

Лідка замовкла. Академіки за партами замислились. Прийом був ризикований. Неправильний прийом, якщо вже чесно. По-перше, два десятки чиїхось знайомих або родичів ніяк не тягнуть на статистичну вибірку. По-друге, серед них запросто могли встрягнути два-три випадкові музиканти. По-третє — та підло це, удар під дих, адже кожен сам несе свою втрату, а використовувати гіркоту втрати як науковий доказ…

Костя потупив очі. Теж, мабуть, когось пригадав.

Лідка спіймала себе на тому, що не може відновити в пам’яті Янчиного обличчя. Обличчя Тимура — може, але для Лідки Тимур лишився сорокарічним чоловіком, тоді як сестра не дожила й до двадцяти. Час, коли Тимура і Яну розрізняли лише за наявністю-відсутністю кіски, відійшов у сферу легенд і переказів.

Академіки досі мовчали. Перезирались.

— Зрештою, — замислено сказав висловусий скептик, — якщо фонд виділить під це кошти, навіть мінімальні…

— А мій син чудово співав, — замислено перебила його академічна секретарка. І сумно усміхнулась: — Але завжди трошки фальшував.

«Музика не є ні матерією, ні живим тілом, ні психікою, і взагалі вона не є жодною річчю чи сукупністю речей… Музичне буття тією самою мірою нізвідки не виводиться, як і взагалі буття розуму…»

Сльозились запалені очі. Праворуч громадились уже прочитані монографії, ліворуч — призначені до прочитання.

«Музика є… таким самим непорушно-ідеальним, завершено-оформленим, зрозумілим і простим, як будь-яка найпростіша аксіома чи теорема математики… і щоб музично зрозуміти музичний твір, мені не треба ніякої фізики, ніякої фізіології, ніякої психології, ніякої метафізики, а потрібна лише сама музика, й більше нічого…»

Лідка схилила голову на стіл. Костя, що сидів за обчислювалкою, стурбовано насупив брови:

— Лідіє Анатолівно! Вам погано?

— Нічого-нічого, — пробурмотіла Лідка з кривою посмішкою. — Ти працюй, працюй…

Звичайне недосипання. Накопичене за ці важкі довгі місяці.

Міська філармонія відкрила сезон у кінці жовтня. Перший сезон на шостому році циклу! Притому, що зазвичай філармонія й театри відновлювалися на другий, у гіршому разі на третій рік.

Чутки ходили найпохмуріші, за п’ять років багато хто повірив, що ні філармонія, ні театри, ні галереї, ні зоопарк, ні пасажирське судноплавство не відновляться взагалі. Так, кажуть, починається згасання цивілізації — великий апокаліпсис, після якого суспільство не встигає цілком отямитись. Проте — здається, минулось. Цього разу — минулось.

Відкриття сезону обернулося святом відродження.

На круглій площі перед будівлею з колонами варилось феєричне дійство. Юрба витріщалась на ряджених у старовинних костюмах із перуками, поглинала лимонад і тістечка, купувала повітряні кульки; на плечах у половини перехожих сиділи діти від трьох до пяти років. То був наче другий ярус свята, з окремими інтересами, своїм колом спілкування і своєрідною мовою.

Нечисленні власники квитків гордовито обходили натовп і потроху просочувались усередину. Концерт почався з півгодинним запізненням; Лідка сиділа на балконі, збоку, ледь не над головами оркестрантів. Перша частина змусила її нудьгувати, вивчати звички диригента і роздивлятися глядачів. Зате друга частина несподівано захопила її, і, виходячи з зали, вона відчувала щось на зразок легкої ейфорії.

Вона взяла свій плащ у гардеробі. Обійшла довкола будівлі, постояла біля службового входу; святкове дійство на площі йшло своїм ходом, хіба що дітей майже не було. Уже по дев’ятій.

Вона дочекалась, поки годинник на вежі покаже дев’яту тридцять, і ввійшла в скляні двері службового входу.

…Цей худорлявий дідусь належав до старшої групи свого покоління, отже, йому було вже шістдесят п’ять. Охайно зачесане сиве волосся, здається, навіть вкрите лаком. Концертний костюм. Сумні очі, що, мабуть, все розуміють.

— Тобто в принципі ви згодні консультувати нас, Ігоре Вікторовичу?

Дідусь звів брови:

— У принципі — так… Свого часу ми дуже дружили з Костиною мамою… Я, правда, не зовсім розумію, до чого тут Костя Воронов. Він наче закінчив політех?

— Ми формуємо групу фахівців, — пояснила Лідка терпляче. — Костя — математик, і, оскільки ми маємо справу зі складними мультифакторними системами…

— Так, — сказав дідусь. — Зрозуміло. Костя — математик, я — музикант… Але, люба Лідіє Анатолівно, мені не дуже… мене трохи… ваш підхід до справи. Що таке «музичні здібності»? Як ви думаєте їх вимірювати?

— Але ж ви не приймаєте до консерваторії абикого, — сказала Лідка і здивовано відзначила докір у власному голосі. — Є ж якісь критерії, чи не так?

— Є, — дідусь кивнув. — Але вступати до консерваторії приходять підготовані абітурієнти. Про яких точно відомо, що певні дані в них, так би мовити, присутні… А якщо ви почнете вимірювати здібності до музики у будівельників, скажімо, чи водіїв, чи військових… у людей, що ні разу в житті не бачили нотного запису… Критерії?

— Невже немає? — спитала Лідка недовірливо. — Слух, ритм, музична пам’ять…

Дідусь зітхнув:

— Я, Лідонько, бачив абітурієнтів з абсолютним слухом і відчуттям ритму… геть позбавлених того, що називається музикальністю. Що, як ви правильно відзначили, закладено на генетичному рівні й передається у спадок. Отож…

— Не може бути, — трохи забувшись, вимовила Лідка.

Дідусь знову зітхнув:

— Лідіє Анатолівно… У вас цікавий проект… Я спробую допомогти вам чим зможу. Але — це не так просто, я хотів би, щоб ви розуміли…

Лідка мовчала.

Саме сьогодні вона з піною на губах доводила членам міжнародної комісії, що поняття «здібності до музики» добре піддається точному математичному аналізу.

Зима минула як один день — правда, день важкий, довгий і одноманітний. Зима самовільно захопила майже весь березень — зате в кінці квітня прийшло літо, раптове, як вибух.

— Лідіє Анатолівно!

Вона озирнулась.

Від облізлої стіни Академії відділився незнайомий Лідці чоловік. Молодий на виду, в світлому плащі до п’ят; ступив уперед, очевидно збираючись завести розмову, та затримався, бо тротуаром прямувала, галасуючи, колона діток із дитячого садка, і попереду крокувала пишногруда вихователька з червоним прапорцем у руках.

Незнайомця відрізали від Лідки — ніби між ними пролягла раптом залізнична магістраль, по якій проходив потяг. Потяг рухався навмисне повільно — тупаючи черевиками по оновленому асфальту, сміючись, горлаючи, розмахуючи руками. А по той бік колії метушився, намагаючись привернути до себе Лідчину увагу, незнайомець у світлому плащі.

Лідка зупинилась.

Колона нарешті кінчилась; останнім вагоном поїзда, що віддалявся, пропливла друга вихователька, теж із прапорцем та значно менш пишна.

— Лідіє Анатолівно, я навмисне чекав. Мені порекомендував звернутися до вас Сисоєв Олег Володимирович…

Лідка напружила пам’ять, та жодного Олега Володимировича не знайшла. У всякому разі, серед оперативних спогадів.

— …Академік Сисоєв, він давній друг мого батька… він вважає вас зіркою, що сходить на обрії світової науки. Відтоді, як ви доповіли про перші результати своєї роботи… роботи з вашого проекту. Нічого, що я втаємничений?

Лідка мовчала.

Жодного грифа секретності на її проект навісити не встигли. Чи то через те, що служби, покликані накопичувати державні таємниці, досі не отямились від ганебного розпаду ЦО. Чи то через те, що не всі ще вірили в серйозність Лідчиних розслідів. Чи то просто випадково. Тобто офіційного статусу «таємно» проект поки що не мав, та, знаєте, теревенити з друзями та знайомими про складну, суперечливу ледве розпочату роботу…

— Лідіє Анатолівно, я маю пояснити. Я не просто цікавий, я навіть не журналіст… Я письменник. Письменник-фантаст. Тобто тепер я працюю водієм на молокозаводі, але в минулому циклі в мене вийшло пять авторських книжок, плюс публікації в журналах, збірках, альманахах… Я маю кілька літературних нагород, зокрема одну міжнародну. За моїм сценарієм навіть хотіли знімати фільм… та відклали через апокаліпсис. Я член Спілки письменників… Ось, — він вийняв із кишені плаща й показав Лідці небесно-синеньку книжечку, на внутрішній поверхні якої виднілися печатка й сумовито-офіційна фотографія.

— Я перепрошую, — сказала Лідка стиха. — Але мені на роботу на сьому, а ще ж треба…

Незнайомець замахав руками:

— Я не затримаю вас, Лідіє Анатолівно. Великов моє прізвище. Віталій Великов. Я можу підвезти вас додому машиною…

Лідка, що вже була намірилась обійти письменника і продовжити свій шлях, сповільнила крок:

— Машина? У вас?

— Державна, — знітився Великов. — Зазвичай я не надто… зловживаю, але сьогодні замовлень не так багато… півгодини-година справі не завадять.

Лідка мовчала, розмірковуючи.

— Мої романи, можливо, вам траплялися в минулому циклі… «Шлях дальфіна», «Втрачений ключ», «Морські дияволи»…

— Не люба мені ця фантастика, — сказала Лідка замислено. — Гм… «Шлях дальфіна»?

— Я популяризатор, — письменник сором’язливо усміхнувся. — Я пишу саме наукову фантастику, ну, може, з легкою поволокою містики… але на науково-популярні теми. Дальфіни, Ворота… Чудеса й таємниці…

— Де ж ваша машина? — Лідка подивилась навколо.

— Та ось вона! — зрадів письменник.

На протилежному боці вулиці стояв величезний молоковоз із яскраво-жовтою, в патьоках, цистерною.

* * *

— Двісті п’ятий дитячий комбінат?! Та в мене ж там замовлення, я туди молоко вожу, правда, в ранкову зміну, о шостій ранку… А ви коли звільняєтесь? О сьомій? Шкода, я б вас підвозив додому… А, вам недалеко? Ох, Лідіє Анатолівно, я все розумію. Це нечуване навантаження, коли заради того, щоб удень займатись улюбленою справою, людина влаштовується на нічну роботу… Ви однаково спите? Ну так… Але діти, вони ж… У мене онуки, четверо, від кожного сина по двоє. Як вашого онучка звуть? А-а-а, це у вас син?! Ну ви молодець, Лідіє Анатолівно, я схиляюсь перед такими жінками…

Лідка ніколи в житті не їздила на молоковозах. І відчуття було страшенно кумедне; по-перше, висока кабіна створювала ілюзію подорожі на слоні. По-друге, цистерна виявилася наполовину повною, і чути було, як у залізному череві глухо перекочується молоко.

— Так от, Лідіє Анатолівно, література майбутнього. Ідея. Обов’язково наукова ідея… пророцтво. Ви знаєте, що телефон уперше змалював у своєму творі письменник-фантаст? І не лише телефон… Та я не про це. Не стільки технічні прогнози, скільки узагальнювальні, загальнофілософські… от, наприклад, Ворота відбирають людей із музичними здібностями.

Що це значить? Є припущення, що музичні здібності тісно пов’язані з математичними. Тобто схильність до абстрактного мислення… уміння мислити категоріями, образами, відчувати глибше, відтворювати точніше… Усі ці властивості обумовлені генетично, і якщо досить довго здійснювати цілеспрямований відбір… ви знаєте, як з’являються нові сорти пшениці? Нові породи собак? Що, як із часом кількість музично обдарованих перейде в нову якість? Не просто співоче людство, а людство з новою властивістю, з новою ознакою… Назвемо це, наприклад, внутрішнім слухом. Здатністю чути… що? А, наприклад, глас Божий, га? Як вам такий хід думок?

Машина зупинилася перед світлофором. У цистерні булькнуло, ніби в голодному животі.

— Віталію… е-е-е…

— Можна на ім’я. Просто Віталій. Ми будемо на місці за десять хвилин… Я розумію, Лідіє Анатолівно, що справляю враження дивної людини. Ну такий уже я, легко захоплююсь… Я приніс вам кілька моїх книжок. Почитайте, отримайте уявлення…

У цистерні булькнуло знову.

— Це лише один із варіантів розвитку подій. Назвемо його глобально-філософським. А ось другий задум, простіший, доступніший: Ворота нікого не відбирають. Ворота просто генерують хвилі, що полегшують проходження людям, які мають певний комплекс властивостей… до якого, комплексу, входить і музична обдарованість. Як?

Лідка відкрила рота і знову закрила.

— Або варіант третій, музика і дальфіни. Припустімо, дальфіни якось пов’язані з феноменом Воріт… Як саме? А припустімо, вони генерують ті самі хвилі, що й Ворота. Які неможливо виявити за допомогою сучасних приладів. Або навпаки, не генерують, а сприймають…

— Ми приїхали, — сказала Лідка.

Великов обережно втиснув молоковоз між огорожею диткомбінату й автобусною зупинкою. Зіскочив на землю, згідно з етикетом обійшов навколо кабіни, галантно допоміг Лідці спуститись із високого запиленого підніжка.

— Через якийсь час, — повідомив він замислено, — році в десятому-одинадцятому, як звичайно… відродиться цікавість до літератури та книговидавництва. І той, хто дивиться вперед, хто зуміє передбачити особливості, характерні для сучасного циклу, прорахує заздалегідь купівельний попит, хто вчасно, першим подасть у видавництво відповідний рукопис… Той переможе, Лідіє Анатолівно. Ось, це мої книжки. Не звертайте уваги на обкладинки. З авторами майже ніколи не узгоджують оформлення. У «Шляху дальфіна» немає жодної еротичної сцени, а у «Втраченому ключі» немає жодного епізоду зі стріляниною…

Лідка обережно, ледь не двома пальцями, взяла з рук Великова дві книжечки в лискучих обкладинках. На одній була намальована гладка гола жінка, що безпорадно прикривалася прозорим клаптиком тканини від жахливого на вигляд дальфіна, що вилазив із дзеркала. На другій обкладинці брели, затягнені червонуватим серпанком, глефи. Руїни міста у вогні ледве сягали їхніх колін. Велике художнє перебільшення.

— Можна я вам зателефоную? — тоном, що не припускав заперечень, спитав Великов.

— Я дуже рідко буваю вдома, — сказала Лідка повагом. Потім схаменулась: — Чекайте, а звідки ви знаєте мій…

Великов уже заліз у кабіну. Прощально помахав ручкою:

— До зустрічі, Лідіє Анатолівно! Я страшенно радий нарешті з вами познайомитись!

І газонув, оповивши околиці смердючим соляровим димом.

* * *

«Жила собі дівчинка. Пішла в ліс по гриби, назбирала повний кошик ягід. Тут побачила та-аке чудовисько! Сказати тобі? Змію!!!»

(Андрійкові казки, 12 січня 6-го року)

* * *

— …А тепер, дітки, візьмімо наші ложки і стукаймо в такт. Раз-і-два-і… Сашунько, не треба так дуже гамселити. У нас маленькі звірятка танцюють, а ти так б’єш, ніби Баба Яга йде!

Чотирилітки зайшлися сміхом. Старанна дівчинка Сашунька впала від сміху на килим і замолотила в повітрі ногами.

Лідка обережно причинила двері.

Останнім часом дикою популярністю користувались музичні заняття. Не минало тижня, щоб у якійсь газеті не виринула відповідна публікація; тон їх коливався від обережно-рекомендаційних дописів про користь музичної освіти до радісних вигуків: розкрито таємницю Воріт!

Якийсь час Лідка намагалась відстежити витік інформації. Але потім махнула рукою; зрештою, побічним результатом такого витоку може бути лише розквіт музичної педагогіки, а шкоди від цього не буде…

На дзвінки допитливих вона роздратовано відповідала, що чутки неправдиві, жодних результатів немає й жодні дослідження не проводяться. Їй не вірили.

* * *

«Сьогодні в садочку він узявся розповідати казку про те, як жила собі велика хата-мама і маленьке хатенятко-син. Що було далі, слухачі так і не дізнались. Видно, казка виявилася дуже сумною — бо оповідач розплакався раніше, ніж устиг перейти до викладу сюжету…

А вчора намалював на двох аркушиках однакові кривулі, але на першому малюнку був злий павук у павутинні, а на другому — добрий. У тому самому, вочевидь, павутинні, бо розрізнити, де який, абсолютно неможливо… Але ж він розрізняє! І ображається, коли я плутаю! Кінчилося тим, що він, зовсім як в анекдоті, злякався злого павука і сховався від нього в шафку для одягу…

Я дурепа. Мені здається, що він найталановитіший. Найгарніший. Що інші діти поруч із ним — віслючата поруч із левеням… Я розумію, мати має бути упередженою, але ж не настільки!»

(20 квітня. А. три роки).

* * *

Лідка нізащо в світі не взялась би за ці книжки, принаймні так їй здавалось. Та після відбою — діти вже півгодини дисципліновано сопіли, а Лідці ще зовсім не хотілося спати — виявилось, що жодних інших розваг, крім подарованих Великовим книжок, для неї немає.

Вона вийняла їх із торби — спершу щоб роздивитись і почудуватися винахідливості художника. Потім її очі зачепилися за перший абзац: «Це був маленький пікнік на березі, у скелях. Мені хотілося погодувати дальфіна з руки, і коли дорослі відвернулись, я поцупив із клейончастої скатертини шампур із недоїденим шашликом і, стрибаючи з каменя на камінь, поквапився до води…»

Лідка насупила брови. Звідкілясь потягло запахом шашлику; в диткомбінаті зазвичай не пахне шашликами. Тут пахне молоком, кашею, в крайньому разі морквяним пюре; запах виник у Лідчиній уяві, і не тому, що текст був якийсь дуже гарний. Ні, текст був звичайний, просто Лідці згадався епізод із власного дитинства, коли, помітивши з берега лискучі спини, вона вперше в житті наважилася подивитись на дальфінів зблизька. І — ото збіг! — це було саме під час квітневого пікніка, коли дорослі були захоплені процесом виготовлення шашликів, а Тимур і Яна, горді усвідомленням своєї дорослості, подавали шампури…

Непомітно для себе Лідка прочитала три розділи. Великов писав жваво і яскраво, але Лідка не могла позбутися відчуття, що це її напівусвідомлені думки та прагнення хтось підглянув, довів до логічного завершення й переніс у книжку. З ось такою жахливою обкладинкою. З ось такою банальною назвою. І автор її — базікало, водій молоковоза…

Згадка про молоко, що булькало в цистерні, відбила в Лідки бажання читати далі. Вона ще раз обійшла дітей, розгорнула свою розкладачку і вляглась.

Їй наснилася пустельна дорога, світлофори, що жовто мерехтіли на площі перед Солом’янським парком, чоловіки й жінки, що нерухомо стояли на мокрому асфальті, на бляклій «зебрі» переходу. Усі — без взуття, у шкарпетках. Якусь мить Лідка, завмерши, спостерігала; потім від рідкого натовпу відділився літній чоловік, у якому Лідка за кілька секунд упізнала постарілого підводника Сашу.

— Черевики спадають, — сказав Саша, ніяково позираючи на свої шкарпетки. — Якщо черевики спали — то всенародна прикмета така.

Жінка, що стояла поруч, утомлено кивнула; Лідка впізнала сусідку з будинку навпроти, яку давно, ще до апокаліпсису, збила машина на Солом’янській площі, просто на переході.

Решту вона не знала. І не стала роздивлятись; вирвалася зі сну титанічним зусиллям, ну просто як муха з варення.

Перевернулась на інший бік. Тричі пробурмотіла: «Куди ніч — туди й сон».

І справді, більше їй нічого не снилось.

О шостій ранку, коли за сірими вікнами прокинулись собаки й погасли ліхтарі, у бляшаний дашок над вікном делікатно вдарив камінець.

Лідка не відразу зрозуміла, що її розбудило. Діти спали; якийсь час вона лежала, дивлячись у стелю, підсвічену жовтим вуличним ліхтарем. Потім ліхтар погас — ніби заплющилося втомлене за ніч око. І водночас ударив другий камінець — цього разу у скло.

Лідка підвелась — вона спала в трикотажному спортивному костюмі — і підійшла до вікна.

На посипаній гравієм стежці стояв Великов, і усмішка його була від вуха до вуха.

— Це Зарудний?

Письменник Великов зацікавлено розглядав Лідчин робочий стіл. З-під товстого оргскла дивився блідий, та досі усміхнений Андрій Ігорович.

— Симпатичний чоловік…

Лідка здивувалась:

— Ви раніше не бачили його портретів?

— Бачив, але офіційні. Знаєте, такі в рамцях… Зарудний ніколи не цікавив мене як персонаж. Досі не цікавив. Але ось цей портрет, ваш, він, знаєте, особливий, він перемінений вашою увагою, вашим теплим до нього ставленням…

Великов замовк, очікувально дивлячись на Лідку.

— Андрій Ігорович був моїм тестем, — неуважно сказала вона, коли мовчанка зробилася вже зовсім ніяковою.

— Справді? — здивувався Великов.

— Я думала, про це всі знають, — зізналась Лідка.

Великов із розумінням усміхнувся:

— Коли мені в першому класі вручили першу похвальну грамоту — я теж думав, що весь світ уже знає… Коли я в другому класі розбив дві чашки з сервізу — думав те саме… До речі, я не знав, що Зарудний мав сина. Хтось мені казав, що в нього дві дочки.

— З його сином ми розлучились, — сказала Лідка, випереджаючи питання. — Життя, знаєте. Буває.

— Буває, — кивнув Великов. — Мої от три дружини розбіглись, як миші, хто куди. Уявляєте, як їм дісталось, бідолашним?

Лідка усміхнулась:

— Уявляю…

Кабінет — перший персональний Лідчин кабінет! — був, насправді, комірчиною, відгородженою фанерною стінкою від загального приміщення. За фанерою перемовлялись, сміялись, стукотіли по клавіатурах обчислювальних машин, у той час як Лідка могла насолоджуватись якоюсь подобою відокремленості. Начальство, хай там як.

Дверцята шафи — у комірчині тільки й уміщалося, що стіл, два стільці та шафа — прочинились, нескромно відкривши домашні Лідчині капці й ганчірочку для взуття.

— Мабуть, цей портрет допомагає вам працювати? — скромно спитав Великов.

— Андрій Ігорович, — відгукнулась Лідка після паузи, — Андрій Ігорович хотів вірити, що Ворота від початку добрі до людей. Що ця їхня функція — рятувати — основна. Що лише від людства залежить, чи будуть жертви під час апокаліпсису, чи не буде. «Із гордо піднятою головою…» Красива гіпотеза.

Великов торкнувся перенісся:

— Чому б не надати вашому інституту… пробачте, вашому відділу імені Зарудного? У перспективі, я маю на увазі?

Якийсь час Лідка мовчала, уважно його роздивляючись.

— Що, Лідіє Анатолівно? Я щось не те сказав?

— Я думала про це, — зізналась Лідка через силу. — У перспективі… так, його ім’я було б… це було б справедливо. Якщо ми виправдаємо…

Великов широко усміхнувся:

— А ви не боїтесь, Лідіє Анатолівно, що ідея Зарудного не те щоб скомпрометована, але викликає недобрі асоціації? Що, зрештою, небагато хто вже пам’ятає, ким він був, зате на звук його імені згадують Стужу, свавілля ЦО…

Лідка зміряла Великова очима — від запилених робочих черевиків до рудуватих, високо зведених брів.

— Ви шукаєте матеріал для нового роману?

— Я завжди його шукаю, — зізнався Великов. — Що ж тут такого?

Лідка не відповіла. Сіла за стіл, звичним рухом підсунула до себе червону картонну теку. Інформація, зібрана за останній тиждень. Попередні результати статистичного аналізу…

Великов присів навпроти:

— Я, мабуть, заважаю вам. Вам здається, що я нав’язливий… У кожного своя функція. Ви носите інформацію, як працьовита бджілка — по крихті, щоденно, ви сподіваєтесь, що у ваших насилу організованих стільниках ця інформація перейде в нову якість — у відкриття, в мед… А я пурхаю, розумієте, як метелик, методом «тику». Із квітки на квітку, без жодної системи, лечу на яскраве. Я людина інтуїції… От, наприклад, виїхав сьогодні на світанку, вулиці ще пустельні… Їду, молоко везу… І спадає мені на думку ідея. А що, як людство — загублена дитина? Недарма воно таке нетямуще, недарма воно не знає, як воно тут опинилося й навіщо. А загубив його такий собі світовий розум, загубив і тепер скрізь шукає… а може, вже знайшов. Уявляєте — загубив у джунглях немовля, а через багато років знайшов підлітка, дикого безпритульника, ні, не безпритульника навіть — так, прямоходячу мавпу… Чи навіть не прямоходячу, бо дитя виросло саме по собі, дивом не загинуло, і от… Що роблять із такими дітьми? Садять у лабораторію… От і нас посадили, за допомогою Воріт. Як вам?

— Десь я вже це чула, — сказала Лідка невпевнено. — Це вторинне.

— Нічого подібного! — обурився Великов. — Ви чули про Бога-дитину, а людство-дитина… Ні, не так. Людство-підкидьок! Ніхто нас не губив, нас підкинули мавпам. Як непотрібних. А потім, коли виявилося, що підкидьок здоровий і агресивний, — ну, тоді вдягли намордник. Ні тобі міжзоряних польотів, ні тобі генної інженерії…

— Чого? — спитала Лідка.

— Генна інженерія. Я запровадив цей термін. У «Втраченому ключі». Бачте, навіть якщо припустити, що ваша гіпотеза правдива й Ворота відбирають людей за якоюсь ознакою… Ознака має лежати глибоко під поверхнею. Глибоко в генах. І зовсім не факт, що ви простежите цю закономірність — вам не вистачить інструментів, технологій, адже генна зміна не обов’язково виявляється відразу, не обов’язково поєднується з якоюсь видимою ознакою на зразок ваших музичних здібностей…

— Вони не мої, — сказала Лідка механічно.

Її очі пробігали рядок за рядком, стовпчик за стовпчиком. Повертаючись назад, не бажаючи вірити написаному.

Дані, що їх добули та проаналізували різні експерти, не збігались. За одним і тим самим районом — Подільським — виходили абсолютно різні результати; за результатами роботи Кості Воронова виходило, що дев’яносто відсотків загиблого молодняку «не мали здібностей до музики». За звітом нової працівниці, професійного музикознавця, виходило, що лише п’ятдесят п’ять, і то — «достовірність багатьох даних викликає сумніви»…

Стовпчик імен (рік і цикл народження, рік і цикл смерті, джерело інформації, посилання на архів). Проти висновку — «музичних здібностей не мав» — червоним олівцем академічної пані: «Конкретні докази?».

Другий стовпчик, імена, рік і цикл народження (лише народження, слава Богу), номер музичної школи, ім’я педагога. Іншим почерком, незнайомим Лідці: «Виписка з характеристики… При вступі виявлено вроджені слух, ритм, музичну пам’ять. Оцінка на випускному іспиті — три… відсутня не лише працелюбність, але й здібності до музики…» «При вступі виявлено розвинені… оцінка на випускному іспиті — чотири… працелюбна, але музичні здібності середні…»

— Маячня, — сказала Лідка крізь зуби.

— Що? — спитав притихлий Великов.

— Слух, ритм, музична память… вроджені! Чому вони пишуть — «відсутні здібності»?

— Знавав я одного співака, — повідомив Великов, зітхнувши. — Ото вже був слух, пам’ять там і таке інше. І голос — як у пароплавної сирени… співав голосно і з почуттям. І правильно. Як робот… До речі, я задумав роман про перспективи роботехніки. Розказати?

— Помовчте, — відгукнулась Лідка стомлено.

— Ви не там шукаєте, — вкрадливо сказав Великов. — Ви намагаєтесь аналізувати якісь зовнішні ознаки, якісь ефемерні речі, які важко визначити. А треба б аналізувати на генетичному рівні.

Лідка підвела на нього важкий погляд.

— Так, — Великов зітхнув. — За сучасного стану науки це неможливо. Але циклів через п’ять, я вірю…

— Ідіть геть, — сказала Лідка.

Великов встав. Винувато почесав перенісся. Щось ніби вклонився, пішов до дверей; ніс у ніс зіткнувся з секретаркою Оленкою, яка була така збуджена, що навіть увійшла не постукавши:

— Лідіє Анатолівно! Телеграма з Європейської академії…

Не звертаючи уваги на притихлого Великова, Лідка взяла з її рук цупкий офіційний бланк.

Європейська академія від усього європейського серця вітала Лідію Анатолівну. Бо її гіпотезу опрацювала спеціальна група європейських експертів — і знайшла блискуче підтвердження.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Дзвоник у двері.

— Тьотю Лідо! А Андрій удома?

Дівчинка з восьмого поверху. Старша група, вже не дівчинка, вже зовсім дівчина. Років п’ятнадцять. На два роки старша від Андрія.

— А що сталось? — спитала Лідка, щільніше загортаючи халат.

— Кошеня! Там кошеня, у дворі! На дереві!

— Зараз! — гукнув Андрій зі своєї кімнати. — Іду!

— Високо? — механічно спитала Лідка.

— Страх як високо! — радісно підтвердило дівча. — Ніхто дістати не може…

— Андрію… — почала Лідка невпевнено.

Він уже вискочив за двері й, не чекаючи ліфта, погрюкотів униз сходами. Грюкіт походив від того, що, не добігаючи до кінця прогону, Андрій підстрибував, летів сходинок через п’ять-шість і приземлявся хоч і м’яко, та звучно.

Лідка всунула ноги в спортивні туфлі, накинула плащ і вийшла слідом.

Навколо височенної тополі стояв натовп. Лідка сама не пам’ятала, коли востаннє траплялися в місті коти. От дідусь із двадцять сьомої квартири тримав кота, та вони обидва нещодавно померли. Від старості.

Андрій врізався в натовп, і перед ним розступились. Так буває, коли крізь натовп бездільних спостерігачів, що зібралися через дорожню пригоду, пробирається діловитий лікар.

— Де? — Андрій задер голову.

Відповіддю було тонке котяче виття.

Кіт був бурий і плямистий, майже камуфляжного кольору. Угледіти його в гіллі було складно, і, якби не сигнали відчайдушного няву — Лідка б так його й не роздивилась.

Рюмсала, притискаючи до грудей брудні кулаки, Андрієва ровесниця з третього, здається, поверху:

— Він вирвався… Я тримала… А він вирвався… Ми на хвилинку тільки вийшли…

— Твій? — спитала Лідка.

Дівча кивнуло:

— Тато з села привіз…

Андрій по-мавп’ячому вчепився за стовбур і, блискаючи кедами, поліз угору. Лідка відвернулась; урочиста присяга, яку вона принесла синові, полягала в тому, що вона ніколи не контролюватиме висоту, на яку він, Андрій, вважає за потрібне залізти. У відповідь син пообіцяв їй ніколи не лазити на стовпи, на дахи вагонів і трансформаторних буд. І — вона знала — дотримував обіцянки й не ловився «на слабо».

…За півгодини Лідка змащувала зеленкою глибокі подряпини на його руках. А він удавав, що йому нітрохи не боляче. Захлинаючись розповідав, яка м’яка в кошеняти шерсть. І що Оленка тепер дозволить йому гладити свого Кавунчика… Тільки йому. А більше нікому на всьому подвір’ї! І що добре б, мамо, ти розумієш… Ну, якби в нас був кіт або собака, було б класно, правда?

— Через шість років мрига, — сказала Лідка, зітхнувши. — Ти візьмеш на себе відповідальність за тварину? Я не візьму.

Син із жалем розглядав свої руки, посмуговані маленькими істеричними кігтиками.

* * *

Ні падіння з синцями та ґулями, ні дірки на штанях не могли відучити його від цієї згубної пристрасті — лазити по деревах. Старші хлопчаки завжди викликали його, коли треба було зняти з високої гілки паперового голуба чи бадмінтонний воланчик. Дівчата запрошували Андрія, коли в процесі залицяння ті самі хлопчаки закидали на дерево скакалку або чийсь берет.

Якось Андрій дізнався від когось у дворі, що є такі пристрої — спеціальні кігті. Які вдягають на ноги, щоб лазити гладенькими стовпами. І в простоті душі звернувся до мами по допомогу в придбанні «кігтів». Шокована Лідка пообіцяла власноручно відшмагати сина паском по голій попі, якщо тільки він близько підійде до цього самого стовпа. От хай тільки спробує.

Пробувати син не став. Він завжди дуже тонко відчував мамин настрій і, зазвичай безстрашний, цього разу вирішив не спокушати долю.

Серед інших відділів інституту кризової біології Лідчин відділ здавався ведмедем, що примостився серед ховрахів і білок. Фінансування, міжнародні зв’язки, пільги, кореспонденти. Документальний фільм. Машина до під’їзду.

У сусідніх відділах розводили горошок і плодили мух-дрозофіл. Час від часу сусіди укладали з Лідкою угоди про співпрацю, і це приносило їм частку фінансування, а Лідці — ілюзію нових можливостей. Докладні генеалогічні дерева видатних музикантів мали виконати ту саму функцію, що й десяток поколінь горошку. Різноманітні тестування студентів консерваторії — і вдумливе розглядання дрозофіли на предметному склі («Вона дохла? О так, жива б полетіла… Вона спить? Випари ефіру? Ну так, звісно…») Робота просто-таки вирувала; дисертації сипались, як із конвеєра. Про зв’язок музичних здібностей з групою крові — і про відсутність такого зв’язку. Про музикантів-гемофіліків, про вплив барабанного ритму на нейрони мозку, про шкоду агресивних молодіжних дискотек, про розподіл деяких характеристик слухового сприйняття залежно від етнічної належності — тощо, тощо.

Лідчин відділ не був у повному значенні відділом — то було збіговисько старанних кротів, що рили в усіх напрямках від довільно вибраного стовпа. У процесі роботи кроти натрапляли на більш чи менш корисні копалини, залишки покинутих тунелів, артезіанські свердловини та — часом — чиїсь розкладені рештки; слова про нечувану перспективність такої праці давно втратили початковий сенс і перетворились у щось на зразок заклинання.

Лідка давно усвідомила масштаби болота, що засмоктало її, і давно перестала страждати з цього приводу. Кілька людей, підпорядкованих особисто їй, вели зовсім особливу, суворо засекречену роботу. Серед своїх вона називалась «роботою на гострий експеримент»; суть її полягала в тому, щоб УСІХ представників молодого покоління протестувати на наявність-відсутність «властивості ем». Не набутої на нудних уроках музики, не втовкмаченої на догоду батьківському честолюбству — чистої, вродженої «властивості ем», що не замірялася, як правило, приладами, але була очевидною для того, хто має вуха.

Доктор наук Костянтин Воронов був координатором цієї групи. За минулі роки Костя не надто змінився — так само сухорлявий, не обтяжений побутом домашній геній, що вірить у найкраще. У Костиній квартирі (отриманій Лідчиним заходом) змінювали одна одну дружини; за десять років їх було пять чи шість. Жодна не приживалась — і не дивина, ніякий подружній обов’язок не міг примусити Костю ночувати вдома. Ночі він проводив у компанії обчислювалки, і дружини, йдучи від нього, висловлювали на адресу Кості та його машини одне й те саме нецензурне побажання. Костя не засмучувався.

Визначальний етап «гострого експерименту» призначено було на перші роки наступного циклу. Коли тільки й залишиться що проставити хрестики в заздалегідь підготованих списках. Розділити всіх цих хлоп’яток на дві нерівні групи — на щасливо вцілілу більшість і трагічно загиблу меншість. І зіставити списки з Костиними «схемами властивостей». І одержати блискуче підтвердження «гіпотези Сотової»…

— …Лідіє Анатолівно! Ну ви подивіться, яка красуня!

Молода лаборантка розчервонілась, як на побаченні. У розкішному довгому волоссі подекуди заплутались мухи-дрозофіли, але це видовище було радше зворушливим, аніж бридким.

— Яка красуня! — повторила лаборантка розчулено. — Очиці, подивіться, ну зовсім рубінові…

Лідка зазирнула в окуляр мікроскопа. У світлому кружечку виднілася граційна дрозофіла («граційна, як вітрильник», казав начальник тутешнього відділу, Лідчин добрий знайомий). Тонкі загнуті крила, двобарвне тіло («мозаїк»), величезні, романтичні, повиті світлим сумом очі.

— Мамо, а можна мені подивитись?

Андрій бачив усе це не раз і не двічі, але ніколи не пропускав нагоди тицьнути в мікроскоп свого носа, точніше око. Лідка радше заохочувала його, ніж спиняла, — може, з хлопця вийде вчений?

— Муха домашня — тварюка остання, товста, бридка, нечупарна… А дрозофіла — створіння Господнє, легенька, різна і гарна… Чорних мухів чоботями давлю, а дрозофілів всім серцем люблю!

Лаборантка захихотіла. Андрій відірвався від мікроскопа — без жодної ознаки усмішки, тільки в примружених очах стрибали, перекидаючись, чортенята.

Останнім часом хлопчисько зробився своїм не лише в Лідчиному відділі, а й ледь не в усьому інституті. Оточений ореолом принца-наступника («як же, синочок Сотової»), ротатий, смішливий, озброєний неповторною чарівністю, він рано усвідомив цю свою зброю й умів викликати симпатію, не провокуючи при цьому заздрощів. Та й як можуть дорослі солідні люди — науковці! — заздрити підлітку з молодшої групи?

От у школі, Лідка знала, заздрісники були. Небагато їх, та відчайдушні. І двійка за поведінку в минулій чверті, двійка, що поставила під загрозу Андрійкове перебування в ліцеї, була на шістдесят відсотків результатом складних інтриг, і лише на сорок відсотків — розплатою за пустощі.

— Андрію, ти їсти хочеш?

— Їсти? Що їсти? Де їсти? Я хочу!

Він був худющий, як голка-риба, але поїсти любив смачно й багато. Усі, хто знав його, дивувались, «куди воно дівається». Певно, в результаті хімічних реакцій перетворюється на нестримну енергію.

Перш ніж зайти до кафе, Лідка піднялась у власний кабінет. Андрій лишився в коридорі — стрибати на дуже дорогому імпортному покритті, що вгиналося під ногами; секретарка причинила двері й пробурмотіла чомусь ніяково:

— Лідіє Анатолівно, телефонували з Міністерства надзвичайних ситуацій…

За всі ці роки Лідка досконало навчилася опановувати себе, але тепер їй знадобилося додаткове зусилля, аби зберегти незворушність.

— Що сказали?

— Призначили зустріч… прийом у міністра. Я узгодила за вашим робочим графіком. У понеділок, о дванадцятій.

За два дні. Лідка нечутно перевела дух.

— Дякую, Оленко. Ми з Андрієм підемо поїсти, якщо телефонуватиме Ігор Вікторович, попросіть передзвонити за півгодини…

— Мамо, що з тобою? — спитав Андрій, миттєво припинивши стрибати як божевільний.

— Нічого… Зустріч буде важлива, в понеділок. Ходім…

І син, заспокоєний, закрокував попереду, а вона, дивлячись у його кудлату світлу потилицю, непомітно витягла з кишені коробку з маленькими безбарвними капсулами.

Чим незворушніше обличчя, тим важче доводиться серцю й судинам. А Лідка вже не в тому віці, щоб не звертати уваги на неприємні відчуття з лівого боку грудей.

Це ж треба, як час летить. Ось уже підходить до кінця шістнадцятий рік…

Років у п’ять-шість діти дізнаються про майбутній апокаліпсис. І переживають нове знання по-різному: хтось не вірить, хтось відразу забуває, хтось відкладає страх на потім — адже «це» станеться, коли я буду зовсім дорослим, до «цього» ще ціле життя…

Дехто переживає дуже хворобливо. От як Андрій, наприклад. «Матусю, але ж із тобою нічого не станеться?!»

Кілька тижнів він був сам не свій, погано спав, кричав ночами, майже нічого не їв. Ніякі вмовляння — мовляв, усе минеться, ніхто не загине — не діяли або діяли погано. Із часом страх притлумився, але остаточно зник лише після випадку зі сливами.

Був червень. За рекомендацією знайомого лікаря Лідка взяла путівку на академічну базу відпочинку — подалі від узбережжя, в степу. Погода стояла така собі, Андрієві база не подобалась, усе було дуже погано, доки одного чудового вечора, гуляючи степовою дорогою, мати й син не натрапили на обгороджений сливовий сад.

«Сливи, — пожадливо сказав хлопчик. — Ма, а давай я натрушу?»

І Лідка, солідна пані «далеко за сорок», дозволила собі поступку. Поступилася злочинному бажанню сина, якого давно не бачила в такому куражі й азарті. «Гаразд, — сказала вона, — та тільки трошки й тільки дуже швидко».

Андрієві не треба було повторювати двічі. Лідка не встигла й оком змигнути, як він зник у листі, — сутеніло, й присутність сина вгадувалася лише за шелестом гілок і за глухими поодинокими ударами від падіння стиглих слив.

«Андрійку, досить, — сказала Лідка занепокоєно. — Ми їх потім у траві не знайдемо… Злазь, поки хоч щось видно!»

У цей час із боку дороги долинуло джмелине ревіння далекого мотоцикла. Звук наближався; у Лідки вистачило клепки не впасти в паніку й не струшувати сина з дерева в пожежному порядку. «Тихо, — сказала вона. — Зараз вони проїдуть, і ти злізеш».

«Вони» заглухли за двадцять метрів від злощасної сливи. Мотор мотоцикла захлинувся, гаркнув востаннє й замовк; почулася лайка, відносно делікатна, бо, як з’ясувалося наступної миті, у компанії з молодим механізатором подорожувала його дама.

«Ну йоханий бабай… Не бійсь, Свєтко, зара заведемось». Свєтка лише хихотіла у відповідь; мотоцикл пирхав, але заводитись не бажав, може, тому, що мотоцикліст був добряче напідпитку. «О, слива, — сказала Свєтка, чиї очі не втратили пильності навіть у густій уже темряві. — Пашо, давай сливи натрусимо». Механізатор Паша кинув свою безнадійну справу й поквапився догодити супутниці; Лідка, що сховалася за кілька метрів від дерева, в кукурудзі, встигла лише відкрити рота.

Паша підійшов до сливи й задер голову. Наступної миті на нього дощем посипалися фрукти. Ні, не дощем — градом. Сумирна слива трусила гілками й хіба що не завивала; випари алкоголю зіграли з механізатором злий жарт. Невідомо, що там йому привиділось, та тільки й Паша, і Свєта мовчки кинулись до свого мотоцикла, і той, поділяючи містичний жах господарів, негайно завівся. Тріскочучи мотором і вистрибуючи на вибоях, мотоцикл пострибав у бік села. Лідка підбігла саме вчасно, щоб підхопити Андрія, коли той падав з дерева. А падав він через те, що не міг утриматись на гілках — від сміху…

Кажуть, що подолати страх перед суворим начальником можна, якщо уявити його в нижній білизні чи в туалеті. Мабуть, саме тому Андрій перестав боятися мриги. Того вечора чудовисько страху постало перед ним у непоказному, комічному вигляді. У нижній білизні.

І ось уже підходить до кінця шістнадцятий рік, і до апокаліпсису лишилося років пять, а то й чотири. Андрій досі нічого не боїться, поділяючи помилки своїх однолітків, яким море по коліно; а Лідка зустрічається в понеділок із високим чиновником, із міністром надзвичайних ситуацій. Отже, мова піде про місце у списку, в дуже цінному списку, дуже багато людей заплатили би будь-що, аби опинитись у ньому…

Мова піде про право на малу частку «домовленого часу».

* * *

— Так, безумовно, Лідіє Анатолівно. Ваші заслуги перед наукою важко переоцінити… Але зайва хвилина «домовленого часу» означає можливі жертви серед населення. Чи згодні ви отримати своє право такою ціною?

Міністр був маленький, сухорлявий, у масивних окулярах. Густо-чорна оправа скидалася на дві з’єднані траурні рамки.

— Не зовсім розумію вас, — сказала Лідка обережно. — Усім нам відомо, що «домовлений час» скасувати неможливо. То чи варто покладати відповідальність…

— Відповідальність завжди обтяжує, — не зовсім чемно перебив її міністр. — Але «домовлений час» — не нагорода за заслуги, зрозумійте мене правильно. Це інструмент. Необхідний для збереження держави та цивілізації. У перші години після апокаліпсису нам потрібна влада, потрібна страхова система, потрібна координація відновлення економіки. Наука — безумовно, та тільки ті її галузі, які мають безпосереднє стратегічне значення.

— Що може бути стратегічно більш значущим, ніж розгадка призначення Воріт? — тихо спитала Лідка.

Міністр стенув плечима:

— До такої розгадки, як я розумію, ще досить далеко… І крім того, коли мова йде про проект настільки широко відомий, настільки працемісткий, що займає так багато людей, — скільком працівникам доведеться надати «домовлений час»? Одному, двом? Чи розв’яже це проблему? А їхні сім’ї? Лідіє Анатолівно, мені здається, ви не зовсім правильно зорієнтовані. Світ не зав’язаний на «домовленому часі». Я щиро переконаний, що весь ваш відділ щасливо переживе майбутній апокаліпсис. І що вже в перші роки нового циклу ми одержимо блискучі результати. І мені ще випаде можливість привітати вас із Державною премією… а то й міжнародною, я сподіваюсь.

Лідка дивилась у слабко помітні за скельцями, обведені траурними рамцями очі — і невиразно пригадувала власні промови перед школярами. Те саме рівне, професійно плавне словомелення. На будь-яку тему, з будь-якого місця, для будь-якої аудиторії. Мило, обнадійливо, ні про що.

— Зрозуміло, Михайле Євгеновичу… Останнє запитання. Якби дослідження за «чинником ем» були суворо засекречені й проходили за відомством ВГБ, це позначилося б на вашому рішенні?

Мовчання. Легкий подив за товстими лінзами окулярів:

— Н-ну… Розумієте, тоді мова йшла б… у рамках зовсім іншої ситуації…

— Дякую, — сказала Лідка й підвелась.

Секретарка провела її аж до дверей; біля під’їзду міністерства чекала службова інститутська машина, досить пристойна для свого класу, вона, проте, губилася серед багатого чиновницького транспорту.

— Я піду пішки, — сказала Лідка водієві.

Було вогко й холодно. Не найкращий час для прогулянок.

Лідка йшла, ловлячи обличчям рідкі краплі дощу, і заново, слово за словом, згадувала розмову з міністром. Рідкісні перехожі дивувались, мабуть, побачивши вираз її обличчя. Наче людина усміхається — та від такої усмішки хочеться перейти на інший бік вулиці…

Лідчин проект давно і міцно сидів у болоті, про яке мало хто, крім самої Лідки, знав. Розтікаючись у різні боки, натрапляючи на нову інформацію, струнка й багатонадійна гіпотеза перетворювалась на розпливчасте, невизначене, сумнівне припущення. Нові дані спростовували самі себе;

результати статистичних підрахунків, безсумнівні за малого обсягу матеріалу, чомусь не бажали повторюватись на великих масивах. Єдина Лідчина надія була на «гострий експеримент», який зі зрозумілих причин відкладався років на пять.

Але при цьому — одного разу запущена, підживлювана інвестиціями машина досліджень котилася, наче нічого й не сталось. «Летючий Голландець». Гальванізований труп.

Це були найчорніші Лідчині думки, що приходили до неї під час безсоння; між пів на четверту та пів на п’яту ранку. В інший час вона бадьоро тішилася все новими локальними результатами і майже вірила у власну геніальність; тепер, після розмови з міністром, нічні думки вдерлись на територію дня.

«Уже в перші роки нового циклу ми одержимо блискучі результати. І мені ще випаде можливість привітати вас із…» Та не має значення з чим. Бо, якщо, не доведи Господи, під час апокаліпсису щось станеться з Андрієм — Лідка цього не переживе.

А ти, старий чотириокий щуре, либонь, уже влаштував своїм дітям гарантований вхід у Ворота. І тому так легко розмірковуєш про те, що станеться в перші роки нового циклу.

Вона зайшла в телефонну буду. Довго ніхто не відповідав, і неприємна прохолода вже зародилася в низу живота, коли гудки перебив стомлений Андріїв голос:

— Мамо, ти?

— Як ти здогадався? — спитала вона, мимоволі всміхаючись.

— Телепатія, — сказав він задоволено.

— Усе гаразд?

— Ага, — відповів він не зовсім упевнено.

— Що таке?!

— Ма, ти не сварись. Я тут допомагав нашому географу флюгер встановлювати… трохи коліно розбив.

— Який флюгер?!

— На даху. Дослід такий. Спостереження за розою вітрів… Потрібен флюгер. На даху. Він сам так злякався, пообіцяв мені на все життя одну велику п’ятірку…

— Однієї п’ятірки тобі на все життя не вистачить, — сказала Лідка крізь зуби. — 3 якої висоти ти впав?

— Та нічого, — Андрій завагався. — Там пожежна драбина… Ну, десь метри… три.

— Отже, всі п’ять… На асфальт?

— Ма, ну нічого не сталось! Коліно тільки розбив, мені вже забинтували… Ма, телефонував дядько Великов. У нього нова книжка вийшла.

— Вітаю, — сказала Лідка скептично.

— …І ще бабуся телефонувала. У них усе гаразд, вона просила, щоб ти…

— Зрозуміло. Я йду додому. Уже йду, чуєш?

— Ага… Чекаю.

— Ну, привіт…

Вона смикнула за важіль, кинула нову монету й набрала номер старої батьківської квартири.

— Лідо? Ні, все гаразд… Тобі лист прийшов. З-за кордону. Товстий такий… від Артема Максимова. Твого учня. Пам’ятаєш?

Фотографія була кольорова, добротна, стандартна. Здоровенний чоловік, у якому Лідка насилу впізнала Артемчика. Поруч, обійнявшись, двоє хлопчиків, старший віддалено нагадує того школяра, якому Лідка колись ставила трійки. Молодший — кучерявий блондин із великими, безвиразними світлими очима.

Лист був також стандартний, у міру сердечний, у міру обережний. Максимов висловлював, по-перше, жаль, що так давно не бачив «свою улюблену вчительку», а по-друге — впевненість, що в неї все гаразд, життя склалося «на краще», бо «навіть тут» у газетах коли-не-коли з’являються дописи про науковий прогрес, про сміливі гіпотези, і Лідчине прізвище виринає чи не частіше за всі інші…

А в нього, Артема, все добре, підростають двоє синів; життя не те щоб дуже легке, та цілком стерпне, він працює бригадиром будівельників-ремонтників, і його дуже цінують близькі. Шкода, звісно, що доля розвела їх із Лідкою… і все спочатку, по колу, ніби максимівську думку хтось посадив на короткий повідок і тепер вона ходить, ніби коза на пасовиську, навколо забитого в землю кілочка.

Лідка читала, і крізь повторювані слова все виразніше проглядав справжній, не формальний, жаль. Бригадир ремонтників сумував за втраченими можливостями; мабуть, йому здавалося, що Лідка злетіла у світлі небеса науки, в той час як він лишився біля підніжжя, біля трампліна, жалюгідний і забруднений штукатуркою. А може, він просто не був щасливий з дружиною… чи є в нього дружина? Чому про неї не пише? Розлучений? Чи не хоче зайвий раз травмувати Лідчині почуття? Чи соромиться?

Фотографію Лідка роздивлялась у машині — зазвичай вона не зловживала послугами таксі, та сьогодні був особливий випадок. З опущеного вікна тягло теплим вуличним гаром; Лідка сховала листа в кишеню піджака, але там він відстовбурчувався й заважав, потім Лідка переклала його в торбу. І подумала, що, коли повернеться додому й полізе, скажімо, по ключ, лист може випасти, або просто показати свій жовтий край із бузковими печатками, і тоді цікавий Андрій обов’язково спитає: «О! З-за кордону? Це від кого?»

Вона запхнула листа на саме дно торби, але й там йому було незручно. Лист заважав як гірчичник; викинути його було наче шкода, спалити — безглуздо, показати Андрієві — вульгарно…

Таксі пригальмувало перед входом у зелене тихе подвір’я; найкращий район міста — благодать і дзижчання бджіл, притому, що до галасливого центру можна пішки дійти за десять хвилин. Старші хлопчаки грали у футбол, а Лідчин син сидів на лавці, вболіваючи одночасно за обидві команди. На лівому коліні брюки дуже відстовбурчувались, видно, на «перев’язку» пішла не одна упаковка бинта.

Лідка зупинилася за кілька кроків; син не бачив. Пояснював п’ятнадцятирічним спітнілим футболістам, що м’яч можна віддавати не лише носком, а ще й «п’яточкою». Що «п’яточкою» навіть краще…

Зі свого місця Лідка бачила його потилицю, вухо й частину щоки.

Вона хотіла покликати його, але втрималась. Розмова з міністром, лист від Максимова, розбите коліно; сьогодні душно, може, буде гроза. Час підфарбувати скроні, вгамувати сивину, що рветься назовні. Вгамувати істерику, що рветься назовні, інстинктивний сліпий порив — схопити сина й замкнути його в кокон, у банку, в непроникну сферу, та хоч назад у лоно, туди, де на нього не чигатимуть щоденні небезпеки. Туди, де не дістане його неминучий апокаліпсис…

Дурні забобони. Про те, що дитина, зачата штучно, не переживе кризи. Лідка давним-давно вивчила статистичні добірки, що цілковито спростовують цю нісенітницю. Діти, зачаті від донора, виживають так само, як ті, що мають справжнього батька. І гинуть так само…

Але саме через забобони Лідка нікому не розповідала, як з’явився на світ Андрій. Нікому, навіть мамі. Вважалося, що вона зустріла «гарну людину» в Квітневому парку; усе-таки в глибині душі найцивілізованіша людина лишається печерним жителем. Як інакше пояснити, що випадкові зв’язки на початку циклу вважаються цілком пристойними, а безневинна медична процедура — ледь не табу…

Скільки сил вона витрачає, щоб убити в собі метушливу курку. Скільки сил уже витрачено, а апокаліпсис усе ближче, і хоч як кудкудакай, хоч як присідай навколо пташеняти, хоч як метушись — нічого не змінити; цей вир проти Воріт, ці безтямні юрмиська… Бо ж як було з Яною? До останньої миті Лідка пам’ятала її поруч. Батько тягнув її на собі… А потім — мить. Накотилася нова хвиля, збила з ніг обох, але батько зміг підвестись, а Яна — ні, її віднесло від батька на десятки метрів…

Андрій відчув її погляд. Повернувся; прояснів. Веселий рот роз’їхався від вуха до вуха, на щоках з’явилися ямочки:

— Мамо!

Вона підійшла і, ні слова не кажучи, сховала лице в його розкудланому жорсткому волоссі.

Уночі довелось викликати «швидку». Андрій перелякався до смерті — носився з аптечкою, з чашками води, з краплями, з телефоном; Лідка ще ніколи не бачила його таким блідим. І сподівалася більше не побачити.

Бригада прибула хвилин через сорок після виклику. Молодий медбрат упізнав Лідку; просто тут, у домашніх умовах, зняли кардіограму, нічого жахливого на ній не побачили, але порекомендували обстежитись, побути під наглядом, лягти в лікарню, тим більше що академічна лікарня обладнана всім необхідним, це курорт, а не лікарня, вам треба берегти себе, Лідіє Анатолівно…

Вони поїхали. Андрій сидів на кухні, тихенько дзенькаючи ложкою об склянку.

Клятий Максимов зі своїми придушеними претензіями, зі своєю невдоволеністю. Клятий міністр. Клятий апокаліпсис; ні, Лідка не витримає. Зірветься. Помре від інфаркту, не чекаючи апокаліпсису, покине хлоп’я напризволяще. Самого в людському вирі…

Згадуючи Максимова, вона бачила, звісно, не того мужика з фотографії. А кремезного темноволосого підлітка, школяра, потім студента, витонченого, розумного й багатонадійного.

Вона знала, несвідомо, але знала, що Максимова їй судилося втратити.

Тепер те саме повторюється з Андрієм. Фізичне, майже відчутне на дотик передчуття близької втрати. Апокаліпсис зжере його, все, що вона може, — бути поруч…

— Андрію!!

Прискакав із кухні. Очі ледь не на лобі:

— Що?!

Лідка довго дивилась у його бліде, змарніле, зовсім дитяче обличчя.

— Знаєш що… Лягай-но спати.

* * *

Надання інституту імені Зарудного пройшло з найменшим розголосом. Тобто, звісно, належні гості зібрались, і засідання академії пройшло радше в урочистій, ніж у робочій атмосфері, і неформальний «вечірній чай» перетворився насправді на ситний і п’яний бенкет, але відзначали у вузькому колі. Із кореспондентів — лише свої ж люди з «Академічного вісника». Ніякого телебачення. Скромна меморіальна дошка, що чимось нагадувала ту, яка висіла колись на фасаді заруднівського будинку. А через те що скульптор користувався не офіційною фотографією, а тими матеріалами, які надала Лідка, — бронзовий Андрій Ігорович виявився дуже схожим на живого.

Якщо Лідка правильно пам’ятає, яким він був.

Молодий, зовсім хлопчисько. Йому й сорока не було, коли його вбили. Майже тридцять вісім років тому…

Тридцять вісім років?!

На Лідку поглядали, хто з повагою, хто з відвертим подивом. Аж до засідання не стихали вмовляння: «Ну нащо вам це треба?! Основоположник напрямку — ви, а ніяк не Зарудний, ви добровільно ділитесь із ним частиною слави, це зовсім не його заслуги, а ваші…» — «Лідіє Анатолівно, а ім’я ж одіозне! Чи піде воно на користь інституту…» — «Лідіє Анатолівно, вас можуть неправильно зрозуміти…» — «Не довелося б потім шкодувати…»

Остаточне рішення забрало багато безсонних ночей. Та от — таки здійснилось.

У розпалі бенкету Лідка спустилась у недавно відремонтований туалет. Довго дивилась у велике дзеркало; їй п’ятдесят чотири роки, і вигляд у неї на п’ятдесят чотири. Звісно, тонкий шерстяний костюм пошитий непогано, косметика приховує зморшки й кола під очима, та Боже мій, яким юнаком здавався б поруч із нею Андрій Ігорович! Вона називала б його, як сина — Андрійком…

Піднімаючись сходами в залу, вона ледве не наштовхнулась на старого чоловіка, що спускався назустріч. Старий тримався за поруччя, як трамвай за єдиний дріт, — видно, спускатися без опори було для нього надто великим випробуванням. Лідка відступила, звільняючи дорогу й місце біля поруччя; старий був Славком Зарудним.

Обов’язкове запрошення Славка було ложкою дьогтю в радісному для Лідки заході. Обійтися без Зарудного-сина ніяк не вдавалось; у глибині душі Лідка сподівалась, що виснажений артритом Славко подякує за запрошення й відмовиться.

Та де там. Зажадав для себе спеціальної машини. Прибув. Вигляд має кепський. І вони з Лідкою вдають, що не помічають одне одного — збоку це дуже видно, тим більше що сиділи вони в президіумі поруч, пліч-о-пліч…

Він пройшов за півметра від неї. Від нього пахло міцним дешевим одеколоном; стовбурчилась рідка сивувата борідка, що робила його старішим іще на десять років.

І очі. Уперше за весь вечір Зарудний-молодший подивився на колишню дружину, і від цього Лідку пробрало внутрішнім дрожем.

Він не був схожий на батька — жодною рисочкою. Злостива Лідчина свекруха жила в цьому погляді, але не вона займала його вщерть; Лідці згадався похмурий хлопець, якому вона колись сказала, що хоче вийти за нього заміж. Через прізвище.

Славко, Славко, що вони з тобою зробили…

Хто «вони»?

Відчуття провини було маленьке, нестерпне і, на щастя, короткочасне.

Важкі Славкові кроки віддалились уздовж коридору. Увійшовши до їдальні, перетвореної на бенкетну залу, Лідка відразу знайшла поглядом сина.

Андрій їв. Зосереджено, наче тільки-но повернувся з голодного краю. На його тарілці чорною жалобною купкою лежали обсмоктані кісточки маслин.

* * *

— Ти погано почуваєшся?

— Ні, мамо, все гаразд.

— Тоді чому ти такий невеселий?

— Я невеселий? Я?!

Метаморфоза сталася за кілька днів після бенкету. Ніколи досі Андрій не мав від Лідки жодних таємниць — тим більше таких. Що отруюють хлопцеві і дні, і ночі.

Якось вона до четвертої ранку слухала, як він вовтузиться на своєму дивані та стишено зітхає. Потім не витримала, встала, підійшла:

— У тебе зуб болить?

— Ні…

— Ти закохався?

Осміх:

— Ото ще…

— Тебе хтось скривдив? У ліцеї? Погрожували? Вимагали грошей? Обіцяли вигнати?

— Ні.

— Андрійку, хоч би що сталось, я тобі допоможу.

— Ти не зможеш.

Їй відібрало мову.

— Ма, ну я сам упораюсь… Нічого страшного. Ніхто мене не бив, не погрожував, не виганяв…

Вона заплющила очі.

Курка. Сполохана курка всередині в Лідки вимагала зараз схопити цього хлопчиська й будь-якими силами випитати в нього, що відбувається. І тільки що не так — забрати з ліцею. Покинути все й поїхати з міста. Забитися кудись у глухе село, пити зранку козяче молоко й жити так, аби ні на мить не спускати його з ока.

Дурна курка. Але на боротьбу з нею йде чортзна-скільки душевних сил.

Лідка глибоко вдихнула. Підняла повіки:

— Гаразд… Очі злипаються. Завтра в ліцей, на роботу…

Повернулась у ліжко, яке встигло вихолонути.

Накрила голову подушкою.

Вона однаково дізнається. Не прямо, окружними шляхами. Нічого. Вона не заздрить тому, хто заважає жити її синові. Якщо це дівчисько — горе йому. Якщо це вчитель чи якийсь хуліган… Ой-йой-йой. Їй зарані шкода їх. Бідолашні.

Усе це дурниці. Усе, крім апокаліпсису; час іще є. Андрій житиме за будь-яку ціну. Андрій опиниться в «домовлених списках», навіть якщо немолодій матері доведеться заради цього відрізати собі руку. Чи, скажімо, піти на панель…

Вона криво посміхнулась.

У жовтні світає пізно.

У письменника Великова ось уже чотири роки був власний фан-клуб. Виник він зовсім без його участі. Захоплені шанувальники, хлопчаки чотирнадцяти-п’ятнадцяти років, часом чергували біля великівського під’їзду — чекаючи автографа, чи просто привітання, чи, коли пощастить, розмови; найвідчайдушніших Великов іноді запрошував до себе на чай. Лідка жартувала, що після потиску руки метра хлоп’ятка тижнями не миють рук.

Андрій був у фан-клубі чимось середнім між талісманом і почесним головою. Він ділився з шанувальниками інформацією — коли Великов думає бути вдома, куди і для чого він пішов, коли він поїхав у відрядження й коли думає повернутись, що пише і скільки сторінок уже написав, і які нові ідеї виношує… Звичайно, все це за згодою самого «дяді Віталика» — Великов давно і всерйоз призначив Андрія «відповідальним за зв’язки з громадськістю».

— …Коротше кажучи, Лідонько, в дитинстві цей хлопець чув казку про те, як маленька дівчинка приваблювала дальфінів, граючи на губній гармошці… І як потім, під час мриги, вона тією самою гармошкою загіпнотизувала здоровецьку глефу. Життя, звісно, не казка… Та от наш герой займається дослідженнями музичних схильностей дальфінів. Він іде на берег, але не з губною гармошкою, ні… він придумав такий пристрій, «підводний оркестр». Тобто у воду опускається така здоровенна металева мембрана і починає передавати звуки музики через коливання води. І от… Андрійку, налий мені ще кави… і от у нього починаються взаємини з дальфінами, дивні такі, неоднозначні… А тим часом наближається мрига, а він дальфінам передає весь час одну й ту саму мелодію, він помітив, що вона їм сподобалась… Чого ти смієшся, Лідо? І от із моря вилазять, самі розумієте, глефи…

— А він грає на губній гармошці, і вони вервечкою йдуть за ним, — давлячись сміхом, припустила Лідка. — Дуже видовищно… Кінематографічно… Як, до речі, твоє кіно?

Великов скривився:

— Малобюджетка, Лідонько, вона і є малобюджетка. Ти сміятимешся, але хроніки апокаліпсису — справжні хронікальні стрічки! — виглядають злиденно й бліденько і ніяк не можуть змагатися з постановними трюками… Але за півроку вийдемо на екрани… Тьху-тьху. Андрію, це ти цукор заховав?

— Ти й так гладкий, дядьку Віталику.

— Я? Я гладкий?!

Сміх і борюкання; у присутності Великова Андрій помітно розслабився. Ніби тягар на його душі став легшим.

Лідка була рада приятельським стосункам, що давно і міцно пов’язали Андрія та Великова. Сурогат батьківської любові, чоловіча дружба з дорослою людиною, та ще й оригіналом і знаменитістю. Хай так.

Потім, коли Андрій, як тільки можна відмагаючись, вирушив готувати уроки, Лідка ввімкнула телевізор і під завивання якоїсь естрадної співачки виклала Великову історію Андрієвої депресії.

— У ліцеї була? — відразу поцікавився гість.

Лідка кивнула:

— У першу чергу… Як шпигунка. Аби ніхто, боронь Боже, не запідозрив справжньої мети. Я там, на щастя, часто буваю, тож ніхто особливо не здивувався, навіть Андрій…

— Що розвідала?

Лідка знизала плечима:

— Нічого. Все спокійно. Якби було ЩОСЬ — я б відчула.

— Ігри? Друзі?

— Не шпигувати ж мені за ним…

— Телефонні дзвінки?

Лідка розгубилась:

— Дзвінки?

— Так. Приходиш — і питай між іншим: «Ніхто не телефонував?» І спостерігай реакцію…

— Ти думаєш, його діймають по телефону?!

— Нічого не думаю. Просто припускаю… Детектив — не зовсім мій жанр. Але деякі елементарні речі я ж маю вигадувати?

Лідка почекала. Запропонувала, ховаючи погляд:

— Віталику, може, ти з ним поговориш?

— Вийде, що ти мені на нього настукала, — зазначив Великов.

Лідка стрималась. Хоча курка, дурна квочка, знову схопилась і залопотіла крилами.

— Не бери в голову, — м’яко порадив Великов. — Може, саме владнається. Почекай…

Цілий тиждень Лідка вірила, що Великов таки мав рацію. Андрій, здається, повеселішав і повернувся до життя; Лідка тихо раділа сім днів, до наступної п’ятниці.

У п’ятницю серед вийнятої зі скриньки свіжої пошти знайшлася дивна газета. «Пікант». Такої бульварщини вони з Андрієм зроду не передплачували…

І вона зовсім уже зібралася покласти чужу газету на кришку скриньки — кому треба, той знайде, — коли погляд її натрапив на власне прізвище серед анонсів-заголовків.

Вона відсунула газету подалі від очей. Клята далекозорість.

«Сентиментальний жест старої німфетки. (Знаменитому інституту кризової генетики присвоєно ім’я Андрія Зарудного — багато хто здивований таким рішенням, та мало хто знає, що, ще будучи школяркою, професор Сотова ділила з Зарудним і дівочі мрії, і ліжко.)».

Якийсь час Лідка безтямно дивилася на те, що тримала її випростана рука.

Потім рука опустилась.

Гостинно роз’їхались двері ліфта, який Лідка викликала двадцять хвилин тому. Похитуючись і ні про що не думаючи, вона ступила всередину — і, коли двері зачинились, її скрутило. Зігнувшись, вона виблювала просто на чистеньку підлогу, що її щодня вимивала прибиральниця.

Ліфт ішов собі та йшов; розігнувшись, Лідка дотяглася до кнопки «Стоп».

Ліфт завис посеред шахти. Лідка витягла з торби хустку і витерла губи.

Так. Добре, що така швидка, радикальна реакція. Тепер легше, тепер можна думати. Вона змусить головного редактора з’їсти весь наклад, номер за номером. Вона спіймає цього — швидкий погляд на підпис — Степана Дощика… Вона вирахує, хто це. І тоді…

Унизу вже занепокоєно перемовлялися мешканці. «Тоню! Тоню! Наче як ліфт застряг?» — «Та хвилину тому я спускалась!»

Під Лідкою було метрів двадцять порожнечі. Зачинені двері, темні лаковані стіни. На одній із них — напівстертий напис кульковою ручкою: «Оля плюс Андрій»…

Андрій.

Маленький мій. Як же тебе…

Лідка закусила губу.

Зарудний. Бенкет. Славко. Андрій. «Андрійку, я тобі допоможу». — «Ти не зможеш»…

— У ліфті хтось є! Може, застрягли?

— А на якому поверсі?

— Та наче між п’ятим і шостим…

— Гей, там хтось є? Відгукніться!

Лідка скоса глянула в куток, на побічний результат роботи газетярів. До речі, хто кинув «Піканта» у скриньку? Можна було б розпитати бабусь на лавці, вони могли запам’ятати…

— А може, дітлахи пустують?

— Гей, хто там?

Шкода, подумала Лідка. Так добре висіти за зачиненими дверима, наодинці з собою, між п’ятим і шостим. Так добре куди-небудь забитись, сховатись… Та не дадуть же. Не дадуть.

Вона натисла кнопку з номером «десять». Горище й технічний поверх. Лишається тільки сподіватись, що там поки нема нікого й ніхто не побачить, як професор Сотова гордо виходить із забльованого ліфту…

Вийшовши, вона натисла на кнопку «один» і відправила занепокоєним сусідам «подаруночок». За півхвилини знизу долине вибух обурення…

Вона підстелила «Пікант» на сходинку й сіла, не шкодуючи довгої дорожезної спідниці.

«Лідіє Анатолівно, вас можуть неправильно зрозуміти».

Потреба діяти минулась, змінившись наступним нападом відчаю. Уже без нудоти, але з сильним болем у грудях. І ліва рука дивно затерпла. Не вистачало, щоб на цьому тлі Лідку грець ухопив…

Ага, ось і обурені крики, ледь чутні з десятого поверху. Тепер спробують зрозуміти, на кого ж це просто в ліфті напала морська хвороба… Але Лідку навряд чи запідозрять. Професор і чепурунка.

Тепер іще почекати десять хвилин, доки вони порозходяться, — і можна спускатися до себе на п’ятий.

Лідці чомусь пригадалося, як вони з Максимовим, тоді ще школярем, сиділи в маленькій фортеці на дитячому майданчику й чекали, коли затихнуть удалині мотори й голоси цивільників…

Максимов. Його ще не вистачало.

Найдужче вона боялась, що він дізнається про «Пікант» не від неї. Що тепер, о дев’ятій вечора, його не буде вдома.

Але він був удома. І, радіючи її приходу, видерся нагору одвірком. Як мавпа, впираючись у двері руками й ногами.

— Ти їв?

Так, він їв.

— У тебе ще багато уроків?

Ні, в нього не багато уроків, він просто зараз може кинути, бо фізика в нього післязавтра…

— Андрійку, ходімо на кухню, я питиму чай…

Їй справді хотілося пити. Просто губи розтріскались.

— Мамо, щось сталось? — спитав він, із деяким запізненням завважуючи її млосну блідість.

— Нічого особливого… Андрійку, дядько Слава Зарудний ні про що з тобою не говорив? Чи хтось за дорученням дядька Слави? Га?

Вона поцілила як в око. Андрійкові зіниці розширились; губи стиснулись у стрічечку, і вона зрозуміла, що має рацію.

— Це все брехня, — сказала вона майже весело. — Тобі слід було розповісти мені все відразу.

Син мовчав.

* * *

«Лідонька Сотова, за спогадами однокласників, ніколи не хапала зірок з неба в навчанні, зате була симпатичною, фізично розвиненою дівчинкою. Якось її ледь не вигнали з ліцею за не дуже гідну, м’яко кажучи, поведінку. Що вдієш — тіло Лідонька мала багате, і природа вимагала свого.

Будучи в дев’ятому класі, Ліда подружилась зі Славою Зарудним, учнем десятого класу. Дітлахів зблизило нібито спільне зацікавлення кризовою історією, та насправді далекоглядна Лідонька підбиралась до грошей і слави родини Зарудних (для тих, хто не знає: Андрій Зарудний був тоді відомим депутатом, першим кандидатом на посаду Президента). Сусіди Зарудних згадують, що Ліда Сотова навідувала хлопчика Славу зазвичай тоді, коли вдома був його батько.

Незадовго до трагічної загибелі депутата Зарудного політик і школярка стали коханцями. Їхній зв’язок тривав кілька місяців; удома зустрічатися було важко, але до послуг депутата було просторе службове авто…

Дружина Зарудного відчувала, що щось негаразд. Їхній син, Ярослав Ігорович, згадує, що саме в той період між батьками почастішали сварки…

Як видно, зв’язок із Зарудним справив на Ліду Сотову незабутнє враження. Вийшовши заміж за його сина — за розрахунком, заради прізвища — вона так і не спромоглася завести дітей. Доживши в бездітності до вельми поважних років, Ліда на початку цього циклу скористалася послугами медиків (штучне запліднення) й народила-таки хлопчика Андрія, названого так на честь самі розумієте кого.

Тепер, коли інститут кризової генетики одержав таке дивне, як на наші часи, ім’я, ми можемо лише дивуватися міцності почуттів колишньої німфетки, що так оригінально сплатила данину своїй юнацькій пристрасті…»

(Газета «Пікант», 19 жовтня 17-го року. Додаються фотодокументи: підкреслено дитячий Лідчин знімок, фрагмент шкільної фотографії в п’ятому чи шостому класі. Андрій Зарудний на трибуні якогось засідання, очі палають, рука піднесена. І нарешті — Андрій Зарудний у колі сім’ї, з ним молоденька Клавдія Василівна та підліток Славко, руки депутата ніжно лежать на плечах дружини і сина)

* * *

…За крок від істини. Адже їй МРІЯЛОСЬ про кохання Андрія Ігоровича, і тепер, згадуючи свої напівдитячі почуття і сни, вона цілком виразно розуміє, що опинився б Зарудний… Ні, не так. Якби Зарудний ЗАХОТІВ — усе змальоване в «Піканті» зробилося б правдою. А от що йому заважало — любов до дружини? Почуття обов’язку? Страх викриття? Чи в нього й думки такої не виникало, Лідка була для нього дівчинкою, дитиною, подругою сина…

Вона лише раз тримала його за руку.

І одного разу він її обійняв.

Адвокат коштував страшенно дорого, але Лідка, на щастя, мала накопичення.

Адвоката звали Євгеном Миколайовичем, він повідомляв Лідку про всі свої кроки. За його словами, редакція «Піканта» здалась майже відразу. Вони надрукують спростування, й до суду йти вже нема потреби.

Лідка, зціпивши зуби, не погодилась. Їй потрібен був саме суд. Із відшкодуванням моральної шкоди. Вона пам’ятала, як колись сам Зарудний розорив своїми позовами таку саму жовтеньку, слиняву газетку.

Справу прийняли до розгляду; за тиждень адвокат приїхав до неї не подзвонивши, неприродно веселий, і привіз новий номер «Піканта». Із новою статтею на цілий розгорт; на фотографіях приблизно двадцятилітньої давності Лідка впізнала себе на випускному вечорі. Вона танцювала з Артемом Максимовим.

«Звісно, шановній пані Сотовій не припала до душі наша публікація, автор якої простежив історію її взаємин із Андрієм Зарудним. Звісно, шановному науковцеві соромно згадувати гріхи молодості, і навіть, беручи до уваги тодішній вік Лідоньки, гріхи дитинства, ранньої юності. Та в нашій сьогоднішній статті відтворено події значно пізніші — події минулого циклу… Інтерв’ю „Піканту“ дає колишня учениця шкільної вчительки Лідії Сотової, Антоніна Іванівна Бунич, уроджена Дрозд…»

Лідка уважно прочитала статтю. Не пропускаючи жодної літери; фотографія Тоні Дрозд докладалась. Вона дуже погладшала за ті п’ятнадцять років, що Лідка її не бачила.

Але чому в апокаліпсисі загинула мила дівчинка Віка Роєнко, а Тонечка Дрозд лишилася серед живих?!

— Занесемо до рахунку, — холодно сказала Лідка адвокатові. — Ваші прогнози, Євгене Миколайовичу?

— Здеремо з них, — адвокат нервово потер долоні. — Мусимо здерти… я маю деякі пропозиції… До речі, ця історія з хлопчиком — теж до решти вигадана?

Лідка мовчала.

— Бачте, Лідіє Анатолівно, я точно маю знати, де тут відверта брехня, а де, як би це сказати, інтерпретація…

На кухні грюкнула кватирка, і Лідка здригнулась, як від удару струмом. Їй здалося, що на кухні Андрій.

Хоч Андрія ось уже тиждень як не було в місті: вже на перше Лідчине прохання Великов покинув усі справи й повіз хлопця в гори — «на збирання матеріалу для нової книжки». Поїздка затяглась; Лідка вірила, що з Великовим Андрію нічого не загрожує, але канікули кінчились учора, і ліцей не терпітиме прогулів.

Лідка поговорила з директоркою й випросила для сина тиждень відстрочки. А потім — потім Андрій буде тут, і кожна сволота зможе сміятись йому в обличчя…

Забрати з ліцею? Поїхати під три чорти, покинути все, хай святкують перемогу?

Зателефонувати Славкові?

Підпалити йому двері?

Наковтатися таблеток?

— Євгене Миколайовичу, коли ви плануєте виграти справу?

Адвокат посміхнувся:

— Ну й питаннячка у вас, Лідіє Анатолівно.

* * *

«— Коли приблизно ви зрозуміли, що між вашим однокласником і вашим педагогом існують інтимні стосунки?

— Здогадувалась я давно. Але остаточно впевнилась на випускному вечорі — знаєте, вони обіймались на очах у всієї школи. Потім я дізналася, що Зарудна-Сотова пішла зі школи й поселила Максимова у себе вдома. Вони жили як подружжя, кілька разів я бачила їх разом — на пляжі, на вулиці, біля університету. Хоча Максимов уже тоді її зраджував. Одна моя подруга провела з ним кілька ночей і потім розповідала нам, що він справді був гарний як чоловік…

— …він іще був дівичем, носив учнівську форму? Скільки ж йому було років і скільки років було Сотовій?

— Йому — шістнадцать, як усім нам. Їй — років під сорок, не знаю точно. Ну, попереднє покоління, ви розумієте…

— …був схильним до авантюр?

— Ні, він був дуже пристойним хлопчиком, поки в нас у школі не з’явилася ЦЯ. Вона його просто розбестила, ну просто професійно.

— Що з ним сталося потім?

— Потім, відразу після мриги, Максимов кинув її. Поїхав за кордон. Кажуть, там у нього сім’я і діти.

— Чому він її кинув?

— Звідки мені знати? Вона ж застара для нього! Мабуть, йому набридло цілувати її зморшкуваті принади…»

(Газета «Пікант», 21 листопада 17-го року. Додаються фотодокументи: максимівський клас на випуску, обличчя Максимова і Тоні Дрозд навмисне неохайно обведені червоним. Лідчина фотографія з випускного альбому — «Сотова Лідія Анатолівна, учитель біології». І ще один знімок, розпливчастий, дуже збільшений, видно, по-шпигунському витягнутий із якогось дальнього плану: на парковій лавці цілуються двоє, в жінці насилу, та можна впізнати Лідку, обличчя хлопця невиразне)

* * *

В інституті всі, звичайно, все знали і все читали. Лідка з’являлася на роботу з ледь перебільшеною пунктуальністю; під її поглядом працівники розбігались, як таргани під променем кишенькового ліхтарика. Численні лабораторії продовжували свою кипучу діяльність, але Лідці все настирніше здавалось, що їхня робота спрямована в нікуди.

Двічі чи тричі до неї намагалися під’їхати з розмовами. Зі співчуттям, із обуренням «цими брудними газетярами». Лідка відшивала співчутливих із гідною подиву холодністю. Єдиною фразою, яку вона зронила на адресу кривдників, була обіцянка розорити газетку через суд.

Напередодні повернення Великова з Андрієм, за годину до завершення робочого дня, Лідчина секретарка тривожно пискнула селектором:

— Лідіє Анатолівно, вам телефонують. Знизу, з прохідної.

— Я не маю часу, — повідомила Лідка байдуже.

— Добре, але це телефонує такий собі Максимов…

Лідка відірвала погляд від паперів, і секретарку ніби вітром знесло.

Кілька секунд Лідка посиділа, прислухаючись до себе й нічого не відчуваючи. Зрештою, людей із прізвищем Максимов на світі приблизно стільки ж, скільки сходинок на нескінченних інститутських сходах…

— Який Максимов і чого він хоче? — стомлено спитала Лідка секретарці навздогін.

Секретарка Оленка теж читала жовту пресу. Принаймні останні кілька тижнів. І якби прізвище незнайомця, що телефонував, було, скажімо, Єгоров — дідька лисого вона потурбувала б сувору начальницю.

— Він попросив вас до телефону, я подумала, може…

— Дізнайтеся, з якого він питання. Якщо з важливого — хай запишеться на прийом.

— Добре, Лідіє Анатолівно…

Лідка стомлено опустила плечі.

Адвокат сказав, що тепер «Пікант» охоче згоден судитись. Що «Пікант» нахваляється новими матеріалами, які готуються до випуску, що наклад «Піканта» підскочив у два з половиною рази і що судове засідання за Лідчиним позовом напевно перетвориться на рекламне шоу…

І ось тепер — Максимов.

Не дивно. Не випадково. І кумедно, якщо наступним номером програми буде інтерв’ю з розбещеним Лідкою колишнім школярем. «Пікант» напевно має змогу заплатити, і заплатити добре. А родичі та знайомі Максимова живуть далеко, поза досяжністю «пікантної» інформації…

Лідка скривилась. Спілкування з газетярами, хай і опосередковане, погано на неї впливає. Така гидота лізе в голову.

Вона ще трохи посиділа за столом, самій собі не бажаючи зізнаватись, що роботу на сьогодні скінчено. Стрілка годинника підбиралась до шостої. Лідці траплялось засиджуватися на роботі допізна — та тільки не сьогодні. По-перше, треба прибрати в квартирі перед Андрійковим приїздом…

По-друге, секретарка може подумати, що Лідка боїться виходити з інституту, поки на прохідній чергує цей Максимов.

А Лідка була чомусь упевнена, що він саме чергує. І не чекатиме прийомного дня.

За десять до шостої Лідка підвелась. Зібрала папери; з-під скла на столі дивився молодий Андрій Зарудний.

— Як же ти мене підвів, — сказала Лідка пошепки. І відразу ж засоромилась своїх слів.

Звичним жестом погладила Андрія по щоці.

Замкнула сейф. Подивилася на себе в дзеркало.

Відчула миттєвий жах.

Вони не бачились із Максимовим… Скільки? Шістнадцять років?

Побачивши її, Максимов здивовано спитає себе, звідки взялась ця стара. І куди поділася жінка, що колись ділила з ним жовтогарячий намет…

Та він просто не впізнає мене, подумала Лідка з несподіваним полегшенням. Не треба ховатися чи вдягати маску. Я пройду за два кроки від нього, а він усе витріщатиметься на двері, чекатиме, коли з’явиться Ліда Сотова, вона ж Зарудна…

Вона зібралась. Накинула пальто, попрощалась з Оленкою — втілення погорди й незворушності. Секретарка дивилась у два ока; отак, дівчинко. Вчись.

Простукотіла підборами по коридору. Вийшла на широкі прохолодні сходи, спустилась пішки; віднедавна ліфти викликали в Лідки відразу.

Її вітали. Вона відповідала, часом навіть усміхалась. «Ото залізна баба», — притишено сказав хтось за її спиною.

Вона кивнула вахтеру. Пройшла через вертушку; рушила вперед, ретельно стежачи за тим, щоб не наддати ходи.

Мрячило. Біля під’їзду стояли кілька машин; біля мокрої лавки чекали чогось двоє чоловіків і жінка. Блищали краплі на трьох темних непоказних парасолях.

Лідка автоматично полізла в торбу — і згадала, що сьогоднішній прогноз погоди спровокував її лишити парасольку вдома.

Ось тепер вона пішла швидше — з цілковитою на те підставою. Проходячи повз клумбу, мигцем побачила обличчя тих, що чекали; жінка була дружиною одного з працівників. Лідка змушена була відповісти на її вітання. Обидва чоловіки дивились убік, і жоден із них не скидався на фотографію Максимова.

Як просто.

Лідка насилу стримала усмішку полегшення.

Чи то був інший Максимов, а секретарка, начитавшись жовтої преси, вигадала казна-що. Чи той, хто телефонував, просто не дочекався, пішов, вхопивши шилом меду, і поїхав назад у свою…

Кроки за спиною. Невпевнені кроки. Судячи зі звуку, просто по калюжах.

Лідка пішла швидше.

Кроки не відставали. Саме час озирнутись, але Лідка вперто дивилась перед собою.

— Лі… Лідіє Анатоль…

Вона зупинилась. І повільно повернула голову.

Чоловік стискав руків’я парасолі. Чоловікові було тридцять шість років, але на вигляд він був молодшим. І він страшенно нервував і боявся — майже як тоді, коли чекав її під школою, щоб причепитися слідом, ніби боязке цуценя.

— Лідіє Анатолівно… Лідонько. Доброго дня.

Лідка дивилася йому в обличчя.

Ні, на тій фотографії він не надто скидався на себе. А може, чекання і страх повернули йому схожість із тим хлопчиськом. Хоч чого йому боятись?

— Чого тобі боятись, Артеме?

— Я не боюсь, — він нервово всміхнувся. — Тобто так, я боявся, що… Можна я дам тобі… вам… свою парасолю?

— Навіщо ти приїхав?

Вони сиділи в кафе. А перед цим довго кружляли вулицями в таксі; Лідці хотілось упевнитись, що кореспонденти газети «Пікант» не наступають їм на п’яти.

— Не знаю.

— Шістнадцять років не було потреби приїжджати — і раптом…

— Лідонь… ко. Я…

— Тобі заплатили за дорогу? З газети?

— Не зовсім…

— Якщо ти скажеш, що приїхав на прохання газети «Пікант», — я встану й піду геть. І більше ніколи не скажу тобі жодного слова.

— Лідо…

Вона здивувалася власній дурості. Ну хто ж після такої погрози скаже правду?

Підійшла офіціантка, зовсім незнайома й байдужа. Не весь же світ, урешті, читає газету «Пікант»; офіціантка поставила перед Лідкою тарілку супу, а перед Максимовим — каву й морозиво.

— Ти не змінилась, — сказав Максимов жалісно.

Він розмовляв із ледь помітним акцентом. Тепер акцент було чути дужче.

— Я не змінилась?! — Лідка ледь не розреготалась. — Я сподівалась, що ти взагалі не впізнаєш мене. Час…

— Подумаєш, час, — тихо сказав Максимов, дивлячись, як здіймається пара над чашечкою кави. — Ти не змінилась, Лідо.

— Я стара баба, що розбестила школяра, — сказала Лідка зі злостивою посмішкою.

Максимова аж сіпнуло. Він зробився червоним, як багряна скатертина, якою був накритий їхній столик.

— Така… гидота. Тобі мстяться.

— Але ж це правда, — Лідка посміхнулась іще ширше. — Про Зарудного — брехня, спростувати яку тепер майже неможливо… А про розбещення — правда. Я годжусь тобі в матері. І ти ж був незайманим, коли…

— Лідо!

Чоловік і жінка, що сиділи за сусіднім столиком, озирнулись.

— Лідо… рік тому я розлучився з дружиною.

— Так.

— Так… Лідо, я знаю, що ти теж зовсім сама…

— Із сином, — виправила вона.

— Сама з сином… Ми могли б…

Вона відсунула тарілку:

— Ти приїхав, щоб казати мені дурниці? Чи проводиш слідчий експеримент на завдання газети «Пікант»?

Максимов розгубився. Лідка підвелася з-за столу, на ходу покликала офіціантку. Розплатилась за недоїдений суп; Максимов наздогнав її на вулиці. Накрив своєю парасолею. Мовчки пішов поруч.

Готель був не так щоб у центрі, але й не на околиці. Не так щоб дорогий, але й не дешевенький, не так щоб шикарний, але цілком пристойний. І номер був нічогенький — просторий, із вікном від підлоги до стелі.

Зі щілин вікна тягло протягом. Максимов замкнув кватирку і щільно зсунув штори.

— Хочеш кави? У мене є розчинна… Коньяк є… Хочеш?

— Ні.

— Цукерки шоколадні…

— У моєму віці, — Лідка зробила невелику паузу, — у моєму віці, Артеме, цукерки досить шкідливі. Особливо шоколадні.

Максимов призупинив гарячкове прибирання на засміченому столі. Повільно повернувся:

— Лідо, ти так старанно вдаєш стару… ніби чогось боїшся.

— Я боюсь?!

Максимов несподівано усміхнувся. Потрусив бляшанкою, вслухаючись, як ледь чутно пересипався кавовий порошок:

— Твоя улюблена кава… Може, таки будеш?

— Не на ніч. У мене станеться розлад сну.

— А хто тобі сказав, що ти спатимеш сьогодні?

Тепер зніяковіла Лідка. Відвела погляд; Максимов повернувся до перерваної справи і навіть узявся мугикати під ніс — Лідка автоматично відзначила, що і слух, і певна музикальність у Артема присутні.

— Як твої сини? — спитала Лідка, припиняючи ніякову мовчанку.

— Добре, дякую… Уже великі… Як і твій. Скільки твоєму, чотирнадцять?

Вона не відповіла.

Максимов навів, нарешті, на столі лад. Підійшов до Лідки, але присів не на стілець навпроти, як вона чекала, а на м’яке бильце її крісла:

— Лідонько…

І торкнувся до неї.

Жест був одночасно невимушеним і лагідним. Жест-пароль, шістнадцять років тому Лідка не сумнівалася б, що станеться після цього жесту. Коли зіграно перші кілька тактів, знайома мелодія продовжується сама собою…

— Артеме, ти здурів? Раніше я годилась тобі в матері, а тепер, певно, в бабуні?

Він мовчав і дивився на неї.

О так, недарма ще в школі за ним табунами ходили дівчата. Недарма це стерво Дрозд зберігала образу шістнадцять років… Та й вона, Лідка, не просто так купилась на власного учня. Щось у ньому було, в цьому хлопчиськові. У цьому колишньому хлопчику.

— Лідонько… Тепер мені здається, що це я дорослий, а ти — маленька. Бо це ж по-дитячому — лякатися, пручатись, казати дурниці…

І він зробив наступний, належний за давнім ритуалом жест; Лідка з жахом відчула, що його дотики не лишаються без відповіді.

І поквапилась відхилитись:

— Артеме, ти впевнений, що в тебе у ванній не ховаються кореспонденти газети «Пікант»?

Він відразу забрав руку. Подивився здивовано:

— Лідо, я думав…

Не договорив. Підвівся. Відійшов до столу.

— Лідо… Лідіє Анатолівно. Я хочу запропонувати вам… стати моєю дружиною. Завтра. Сьогодні. Офіційно.

Лідка мовчала.

У кімнаті ледь чутно пахло одеколоном. Терпким. Важким. Дуже чоловічим.

— Я кажу абсолютно серйозно. Усі твої недоброзичливці луснуть, удавляться власною жовчю.

Лідка ледь помітно всміхнулась.

— Я присягаюсь оберігати тебе, Лідо. Бути поруч, хоч би що сталось. Від цієї хвилини й аж до смерті. Хочеш, я стану твоїм секретарем. Помічником. Лаборантом…

— У мене вистачає помічників і лаборантів, — сказала Лідка через силу. Чи то запах був причиною, чи Максимов якось по-особливому дивився, але ті місця на її тілі, яких устигла торкнутися максимівська долоня, починали жити власним окремим життям. Гарячий дріж потихеньку затоплював Лідку від маківки до п’ят.

— Я стану… Лідо, хоч як би дивно це звучало… я стану батьком твоєму синові. Йому ж потрібен… Я люблю тебе. І я полюблю його. Розумієш?

Лідка мовчала.

Максимов підійшов і сів на килим біля її ніг.

Пізно вночі, коли у квартирі запанував сякий-такий лад, вона замкнулась у ванній (за звичкою замкнулась, адже вдома не було нікого), роздяглась і довго роздивлялася себе в дзеркалі.

Я не змінилась? Не бреши, Артемчику. І не вдавай, що, задивившись, вийшов з електрички на дві зупинки раніше, і тепер, зауваживши помилку, можна без особливої напруги заскочити в наступний вагон. Твій поїзд пішов так далеко, Артемчику, що його не наздогнати навіть гелікоптером. Гелікоптером покійного генерала Стужі…

Завтра прибувають Великов з Андрієм.

Лідка натягла чисту нічну сорочку й лягла у ліжко. І довго дивилась, як линуть стелею промені від машин, що проїздять повз вікна.

Вона не дозволила йому проводжати себе. Він силоміць запхнув їй у кишеню візитну картку з готелю.

Він знає її робочий телефон. Дізнається й домашній. Що заважає йому вистежити Андрія й наговорити сім мішків гречаної вовни… як це зробив нещодавно Слава Зарудний?

Чому вона мусить думати про Максимова зле? Чому самі собою приходять ці думки, адже Артем ніколи не був мерзотником…

У всякому разі, їй подобалось так думати.

Постіль здавалася незручною. Тиснула й колола з усіх боків.

…Якби «Пікант» брехав! Як було б легко і просто.

…Професора Сотову запросто приймуть у Європі — на рік, на два… Поки тут усе вгамується. Поки всі забудуть про газету «Пікант»… А може, варто залишитись там назавжди. У світі, що ніколи не знав генерала Стужі. Андрій зможе отримати пристойну освіту, навіть кращу, ніж у цьому клятому ліцеї… І, можливо, саме за кордоном Лідці вдасться втиснути сина в «домовлені списки»…

Отримати громадянство… Може, Максимов допоможе…

Вона сіла на ліжку.

Голова гула, як вулик. Усе тіло ломило.

Не заснути.

Вони прибули просто з вокзалу, пропахлі поїздом, веселі, голодні.

— Лідонько, ми з Андрійком накреслили в загальних рисах план нового роману… Того самого, про музику для дальфінів. Принциповий момент — транслятор, який переводитиме звукові коливання в ультразвукові. Ось наш головний герой і сконструює такий транслятор. А в головного героя буде син, хлопчик чотирнадцяти років…

Лідка усміхалась.

Віддавна балаканина Великова викликала в неї спогади про молоко, що переливалось у цистерні. Вона ніколи не казала про це відомому письменникові; Великов не з уразливих, але ТАКЕ — вже занадто…

Вони сиділи за столом, жували, пили чай і розповідали про свої пригоди. Виявляється, на західному узбережжі якийсь ентузіаст улаштував цілий дальфінячий цирк, напівлегальний, він, проте, користувався успіхом. Квитки дорогі… глядачів збирають, везуть канатною дорогою, привозять у бухту, де влаштовані сидіння, як у цирку, амфітеатр усього місць на п’ятдесят. Вистава йде п’ятнадцять хвилин — двоє дальфінів приходять із моря, кружляють у бухті, їдять у цього дресирувальника ледь не з рук, вистрибують із води — ну й туші, слід сказати! Шкода, там фотографувати не дають…

— А я якось із дальфінами плавала, — зізналася Лідка несподівано для себе. В Андрія зробилися круглими очі:

— Справді?! Чого ж ти не розповідала!

— Розповім, — пообіцяла Лідка. — Потім. Тобі треба відпочити, завтра в ліцей…

— Ох як не хочеться мені в ліцей, — признався син, зітхнувши. — Я в того дядька питав, йому помічники потрібні, які дальфінів не бояться. Я б…

— Дякую, Віталику, — сказала Лідка Великову, не чекаючи, поки син доведе до кінця свою крамольну думку. — Дуже дякую… Андрійку, ти доїдай, я піду проведу дядька Віталика.

Удвох вони вийшли в передпокій. Лідка подивилась навколо — жодне місце не здавалось їй досить надійним для задуманої розмови. Не в коридор же виходити, не в ліфті ж кататися вгору-вниз…

— Новини є? — спитав Великов неуважно.

Лідка кивнула. Озирнулась на двері кухні, витягла з кишені халата увосьмеро складений газетний аркуш.

Великов пробіг очима одкровення Тоні Дрозд. Губи його гидливо сіпнулись:

— Лідо… Подаруй. Хочу використати за призначенням, тобто в нужнику.

— Це негігієнічно, — сказала Лідка крізь зуби. — Тим більше що фактично — все це правда.

Вона навмисне повернулась так, щоб Великов опинився обличчям до світла. Щоби бачити його очі.

— Ну й чого ти на мене витріщилась? — спитав Великов. — Чекаєш, щоб я «перемінившись на лиці, побіг топитись»?

Лідка прикусила губу.

— Ще щось?

— Так. Артем Максимов приїхав… кілька днів тому. Учора ми з ним бачились.

— І що?

Лідка мовчала.

Великов простягнув руку. Торкнувся її плеча. Обережно пригорнув до себе:

— Знаєш… Хочеш пораду розумної людини?

— Хочу.

— Розкажи все Андрієві. Як було насправді, а не інтерпретацію цих… смажених дроздів.

— Ні, — сказала Лідка і злякано відсахнулась.

Великов замислено подивився в стелю:

— Мелодрама — не мій жанр… Хоч за необхідності роман може містити й елемент мелодрами.

— Мамо! — покликав із кухні Андрій.

У Лідчиній душі скинулась, гублячи пір’я, курка. Нещасна метушлива квочка.

— Віталику…

— Лідо, я з тобою. Хоч би що сталось… Але Андрієві — розкажи.

— Ні…

Вони попрощалися, наче нічого й не сталось.

…Іграшки, яких він соромився, стояли на найвищій полиці шафи. Зайці з обвислими вухами, двійко мишей, із яких одна безхвоста. Машинки. Коробка з конструктором. Іще якийсь дріб’язок, який важко було розгледіти в темряві.

Годинник у вітальні пробив другу. Другу ночі.

— …Ми з Андрієм Ігоровичем гуляли в зоопарку. Усіх майже звірів евакуювали… адже це було просто напередодні апокаліпсису… І от він звільнив мене від страху. Від цього жаху перед кінцем світу. Він був… ех, Андрійку, як би я хотіла, щоб він жив із нами. І він же трошки з нами — його фотографія…

— Так.

— Знаєш, ти схожий на нього. Так само веселий.

— Справді?

— Справді. Я хотіла, щоб ти був схожим на людину, чиє ім’я носиш.

— Але дядько Слава…

— Дядько Слава зовсім не схожий на нього. Він такий, як його мати. І він хворий, старий чоловік…

— Старий?

— Ну, не зовсім старий… але хворий. Старий усередині. Злостивий. Я його скривдила.

— Ти?

— Так. Я вийшла за нього заміж за розрахунком.

— Ти?!

— Кажу тобі — так.

Тиша. Така тиша буває лише о пів на третю ночі. Та й то коли ні в кого в будинку не заболить зуб чи не зажадає свого сечовий міхур.

Лідка говорила, ледь розводячи губи.

— …Досліджували артефактні Ворота. Там було гарно, там було так добре… колись ми поїдемо з тобою в справжню експедицію. Обіцяю.

Сусіднім провулком проїхала машина. Негучний звук мотора видався оглушливим. Згадалися навчальні тривоги.

— …Так. Ваше покоління вже не може собі цього уявити. У будь-який час дня і ночі, здорових, хворих, старих — усіх підіймали і гнали по дахах, по смугах перешкод, до муляжу Воріт… Хтось біг, бо вважав, що так треба. Хтось боявся ЦО. А ми з цим хлопцем сховались на дитячому майданчику, в іграшковій башточці, зараз уже таких не будують. І просиділи там усю тривогу. А вони шукали нас скрізь, і якби знайшли — його могли б вигнати зі школи, а мене — з роботи… Навіть гірше. Його могли відправити в спецшколу, а мене…

— За що?!

— Ну я ж кажу, що тепер цього вже не зрозуміти…

Листопадовий ранок гірший за ніч. Темрява, мряка.

О п’ятій ранку вмикається перший у будинку водопровідний кран. Потім другий, третій… Кроки на сходах, хтось викликав ліфт.

Лідка захрипла. Замовкла; вікна сусіднього будинку одне по одному заливались яєчно-жовтим світлом.

Вона ніколи не думала, що ЗМОЖЕ. Так легко і просто розказати, і навіть заново пережити, і навіть майже без гіркоти.

— Я підірву цю газету, — пошепки сказав Андрій. — Підірву к бісу.

— Андрійку…

Тиша.

— Мамо, я так їх ненавиджу.

— Не треба.

— Мамо! Якщо хтось тебе скривдить — я вб’ю його! Я так заприсягнувся, коли мені було років дванадцять. Присягнувся кров’ю!

— Андрійку…

Геть соплі. Ніяких сліз.

Лідка давно забула, як плачуть.

* * *

Пізнього ранку— Андрій пішов до ліцею, на другий урок — Лідка зателефонувала за номером, указаним на візитній картці з готелю, і попросила з’єднати з постояльцем Артемом Максимовим із п’ятсот другого номера.

Чекати довелося хвилин десять.

— Алло…

— Привіт, Максимов.

— Лідонько?! Лідо, який я радий…

— Не радій передчасно. Я телефоную, щоб сказати тобі, що твою пропозицію відхилено.

— Лідо…

— Ти можеш писати мені й надсилати листівки на свята. Наступного року я збираюсь на конференцію у ваші краї — якщо матиму час, зідзвонимось.

— Лідо…

— Усе, Артемчику. Рада була тебе бачити. Та саме зараз у мене надто багато справ. Що ж до газети «Пікант», то можеш вчинити на свій розсуд. Можеш давати інтерв’ю, не давати інтерв’ю. Мої взаємини з цією газетою скінчились.

Поклала слухавку й відразу набрала номер адвоката.

Розмова забрала ще десять хвилин.

Потім, попорпавшись у записнику, зв’язалась із газетою «Вечірнє місто» й домовилась про невелику статтю в завтрашньому номері.

Потім, подумавши, набрала ще один номер. Із пам’яті.

Чекати довелося довго. Лідка вже втратила надію почути відповідь.

— Алло…

— Здрастуй, Славо. Як твій артрит?

Мовчання.

— Це Ліда Сотова, якщо ти мене не впізнав… Дякую, Славо, що ти взяв на себе зусилля просвітити мого сина стосовно мого минулого. Я думаю, тобі буде приємно почути, що ми з Андрієм узяли до уваги твою інформацію… Мало того, один наш друг задумав написати сльозливу мелодраму на основі наданого тобою матеріалу. Тебе вносити до списку консультантів?

Сопіння в слухавці. Гудки. Лідка коротко посміхнулась.

* * *

«Якийсь час тому газета „Пікант“ розмістила один за одним наклепницькі матеріали, що поливають брудом професора інституту екстремального прогнозування ім. А. І. Зарудного Лідію Анатолівну Сотову. Лідія Анатолівна подала в суд на вищепойменовану газету, однак сьогодні позов було відкликано. Ось що повідомила професор Сотова нашому кореспондентові:

— Першим моїм бажанням було відновити справедливість і зажадати від газети відшкодування моральних збитків. Однак час показав, що газета „Пікант“ справедливістю не цікавиться нітрохи, а будь-який суд для неї — усього лише нагода для ярмаркової вистави. У мене вистачає грошей і без виплат від жовтої газетки, а моє добре ім’я нітрохи не потерпає від потуг „Піканта“ заляпати його лайном. Через почуття гидливості я відкликаю свій позов проти „Піканта“. Відтепер я вважаю не гідним себе звертати увагу на мешканців „пікантної“ клоаки…»

(Вечірнє місто, 30 листопада 18-го року)

* * *

Андрій прийшов із ліцею з синцем під оком.

— Покажи руки…

Суглоби пальців були обдерті до крові. Ото так.

— Ти переміг?

— Аякже, — син щасливо усміхався. — Вони просто не чекали…

— Вони? Скільки?

— Та неважливо, бились-бо двоє лиш… А я, ти знаєш, зрадів. Мені так хотілося когось за тебе побити!

Лідка закусила губу, щоб приховати зрадливу дурнувату усмішку:

— Ти чого, Андрійку? Ти ж ніколи не був таким агресивним!

— Я агресивний. Я страшенно агресивний. Агрррр!

І вже пригортаючи сина до свого волохатого халата, Лідка втупилась очима в настінний календар із краєвидами узбережжя.

Грудень. Вісімнадцятий рік.

Три роки до апокаліпсису.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Знову весна.

Просто біля Лідчиного під’їзду вилізла з-під асфальту кульбабка. Щиро-жовта, відчайдушна і зла; саме такими бувають у квітні кульбаби, особливо якщо дорогою до сонця їм доводиться піднімати асфальт.

Лідка відчувала до цієї квітки щось на зразок родинних почуттів.

Її славетний відділ більше не був окрасою інституту імені Зарудного. Скорочений наполовину, він перебрався в будівлю ВГБ — Відділу Громадської Безпеки, який ось-ось мали перейменувати назад у ЦО. Якнайсуворіша таємність, підписки, вертушки на вході та виході — всі атрибути гнилої секретності, яку Лідка віддавна ненавиділа.

«Ні, — сказав тоді Костя Воронов. — Вам доведеться обходитись без мене». — «Костю! — сказала Лідка. — Ти ж пам’ятаєш, як усе починалось! Це ж і ТВОЄ дитя також!» — «Ні, — сказав Костя, й обличчя його набуло відтінку вогкої крейди. — Під ЦО я не піду. Це кінець усьому». — «Але чому, Костю? Їхні можливості…» — «Ні», — сказав Костя не дослухавши, і Лідка зрозуміла, що вмовляти його безглуздо.

Вона хотіла пояснити йому. З’ясувати все; вона дивилася на нього й добирала слова, та сказати правду не виходило, а брехати було гидко.

«Костю, зрозумій…»

Він пішов, не попрощавшись.

Ні в кого не виникало сумніву в тому, через що дослідження професора Сотової перетворились на страш-шенну таємницю. Надходить апокаліпсис; професору Сотовій, уже немолодій, відверто скажімо, жінці, дуже хочеться потрапити в «домовлені списки»…

Лідка чудово знала, що кажуть про неї в інституті. І які при цьому обличчя у співрозмовників. І що всі вони впевнені, ніби «Сотовша» клопочеться даремно — «домовлений час» не гумовий.

Почуття сімнадцятирічної Лідки, що колись розкопала в купі документів текст промови Зарудного, тепер мало кому зрозумілі. Стоять інші, цивілізовані часи; про «домовлений час» знають усі, хоч до оголошення списків, як це було при Стужі, справа не доходить. Козі зрозуміло, що донька Президента пролізе у Ворота раніше за татуся, і з цим усі нібито давно примирились, та от коли справа доходить до інших «незамінних», «неповторних», «найцінніших», «необхідних суспільству кадрів»…

По всьому місту цвіли абрикоси. Лідка йшла, високо піднявши голову.

Навіщо кульбаби лізуть крізь асфальт? І скільки їх лишається під сірим бітумним панциром, тих, що так і не змогли пробитись?

Два місяці тому Лідія Анатолівна Сотова, професор, голова стратегічно важливого, засекреченого «проекту Сотової», одержала особисту бирку з номером. Дві тисячі девять «бе». Пропуск і радіомаячок. Щойно за перших ознак початку апокаліпсису — прибути в домовлене місце й чекати транспорту для евакуації.

По клієнтів категорії «а» приїжджають просто додому. Та навіть не це головне; клієнтів категорії «а» збирають біля Воріт разом із сім’ями. Близькі та родичі таких клієнтів отримують бирочку, марковану «а-штрих».

Лідка злостиво посміхнулась, дивлячись, як повзе бетонним бордюром сонна бджола з мокрими, паралізованими крилами. Повзе все швидше… Крила висихають… Здригаються… Б’ють бджолу по боках…

Ось вона, бирочка, на шиї, на ланцюжку, водонепроникна, протиударна, її не знімають навіть у ванні. Перший результат виснажливого, паскудного марафону; з місяця в місяць Лідка дріботіла з приймальні до приймальні, не йшла, не бігла, а саме дріботіла. Від одного чиновницького писка до іншого, і вони, писки, гралися професором Лідкою, ніби пляжним надувним м’ячем. Із наполегливістю, гідною кращого застосування, професор Сотова билась в обшиті шкірою двері. Звільняла своїх працівників — найкращих, найперспективніших, відданих. Згортала найцікавіші дослідження й розгортала зовсім інші, невиразні й страшенно секретні; якийсь час інститут був шокований — та як же це! Та вона ж порядна, вона НЕ ТАКА! Вона ж ніколи досі…

Якийсь час вона навіть раділа, що Костя Воронов не пішов із нею в будівлю ЦО. Не став свідком Лідчиного падіння; втім, радість її тривала недовго. Костя спився.

На процес, що займає роки, у незграби-генія пішло всього кілька місяців. З інституту його звільнили за прогули; навіть покладений Лідчиними клопотами в лікарню, Костя вже не зміг зупинитись. І минулої зими замерз у заметі — безтурботна, безглузда смерть.

Кажуть, саме Костя першим вимовив це слово: «скурвилась». І після місткого, точного слова потреба щось пояснювати зникла сама собою. Скурвилась професор Сотова. Чи мало з ким буває перед кризою.

…І ось вона, бирочка на шиї.

Лідка зупинилась перед неповороткою, як стара жаба, й так само сіро-коричневою будівлею. Укотре пошкодувала, що за всі ці нервові роки так і не навчилась курити. Зараз був би чудовий привід для невеликої відстрочки, для паузи в кілька затяжок.

Утім, їй призначили на одинадцяту, отже, рівно об одинадцятій вона й заявиться.

Вона востаннє озирнулася на квітучий бульвар — і почала підійматись сірими сходами. Крок за кроком; набряклі ноги ступали важко, нили набухлі вени. Ломило поперек.

Бирку з номером, місце в «домовленому списку» не можна передавати. Нікому. Стать, вік, ім’я, відбитки пальців — усе це враховується під час евакуації, у всякому разі, має враховуватись. Є певна ймовірність, що в метушні апокаліпсису евакуаторам буде не до того… Та надто слабка ймовірність, щоби довірити їй Андрійкове життя.

Вона, ніби щур, багато місяців розвідувала хідники й нори. Не буває так, що зовсім без таємних ходів; вона багато разів натрапляла на завали й зачинені двері, але кілька разів їй пощастило, і вона намацала реальну можливість «підсадити» Андрійка до списку. Щоправда, коли вона дізнавалась, скільки це коштуватиме — «можливість» виявлялася міражем. Тому що продай Лідка свою академічну квартиру і страховий професорський поліс та хоч сама продайся в рабство — їй не вдасться зібрати й половину суми, яку зажадали ділки.

І тому її марафон не завершено.

І тому вона підіймається зараз сірими сходами, готова до того, що її висміють і грубо проженуть.

І навіть упевнена, що сьогодні станеться саме так.

І завтра теж.

Та зате післязавтра, може, їй трошечки пощастить.

* * *

«— …У давні-давні часи всі люди жили, як добрі сусіди, і не було ні апокаліпсисів, ні глеф, ні Воріт… З-за чорних хмар прийшов змій-душогуб, дихнув вогнем і спопелив землю; усе, сказав він, горе вам — тепер тут житиму тільки я та мої змієнята. А з-за білих хмар прийшов золотий кінь зі срібними крилами і сказав: ні, змію, не твоя ця земля, не тобі тут жити… І почали вони битись, і бились двадцять років і двадцять днів. І переміг золотий кінь змія-душогуба, але той, здихаючи, проказав прокляття: не бути на цій землі спокою, кожні двадцять років і двадцять днів хай приходить лихо велике, хай падає небо і стогне земля, і з моря хай виходять голодні чудовиська. І хай гинуть людці, сотнями й тисячами, поки нікого на землі не залишиться! А золотий кінь, смертельно поранений, також своє сказав: не можу скасувати прокляття твого, душогубе. Кожні двадцять років і двадцять днів приходитиме лихо велике, падатиме небо й стогнатиме земля, і з моря виходитимуть голодні чудовиська, та владою своєю наказую: хай у страшні дні ці посеред поля й серед гір постають на землі Ворота, і все живе, від людини до малої пташини, хай у Воротах ховається. І не загине земля, а житиме!..

— Зручна легенда, — сказав Коваль. — Мається на увазі, що за нас усіх раз і назавжди приніс себе в жертву золотий кінь. Що Ворота вискакуватимуть самі по собі, незалежно від наших заслуг чи гріхів… Але послухай тепер ти, Художнику. У моєму варіанті легенда кінчається інакше:

„Кожні двадцять років і скількись днів приходитиме лихо велике, падатиме небо й стогнатиме земля, і з моря виходитимуть голодні чудовиська, та владою своєю наказую: хай у страшні ці дні знайдеться серед живих праведник, людина, що полюбить і своїх, і чужих більш як себе. І хай принесе себе в жертву, або його хай принесуть змієві в жертву друзі. І тоді посеред поля й серед гір постануть на землі Ворота, і все живе, від людини до малої пташини, в цих Воротах сховається. І так не загине земля, а житиме!..“»

(Віталій Великов, Остання жертва. Роман, оповідання. Вид-во «Центр», 16-й рік, 656 с.)

* * *

Увечері до Андрія прийшли однокласники. Двоє хлопчиків і двоє дівчат; одна з дівчат, Юля, дуже сподобалась Лідці. Тоненька, струнка, не те щоб гарна, але з живими, розумними, уважними очима; коли вона дивилась на Андрія — на серйозне її обличчя лягала тінь усмішки. Закохана, подумала Лідка.

На другу дівчинку, Сашу, Лідка спершу подумала, що то хлопець. Джинси й вузька курточка, коротенька стрижка, низький голос і в’їдливі жарти; з уривків Сашиних реплік Лідка зробила висновок, що дівчинка грає втомлену життям інтелектуалку.

Хлопці були давніми Андрійковими приятелями, Вадик і Вітя, вони бували у Сотових ледь не щотижня, і Лідка віталася з ними, як із давніми знайомими.

В Андрієвій кімнаті накрили невеликий імпровізований стіл і ввімкнули музику. Лідка сиділа у себе, мимоволі прислухаючись до голосів і намагаючись розібрати слова, коли — приблизно о восьмій вечора — без попередження приперся Великов.

— Тихо, Віталику. Тут твої шанувальники, і, якщо тебе помітять — нам сьогодні вже не поговорити…

Великов кивнув, обіцяючи бути тихим як миша. Крадучись, вони пройшли на кухню і так само мовчки всілись за чай, добре що тістечка відомий письменник приніс із собою.

— Як? — спитав Великов на двадцять першій хвилині мовчання.

— Поки що ніяк, — сказала Лідка, дивлячись убік.

— Не впадай у відчай, — сказав Великов.

Лідка посміхнулась:

— Це ти кажеш МЕНІ?

Великов облизав замащений кремом палець:

— Вибач…

В Андрієвій кімнаті сміялись дівчата: заливчасто Юля і басовито — Саша.

— Я пройду цей шлях, Віталику. Я пройшла вже більшу частину його… і нічого, як бачиш. Жива.

Великов зітхнув; Лідка подумала, що він добряче постарів за останній час. Що сивина йому не личить, на відміну від благородних старців, що ними напхом напхані класичні п’єси і сучасні серіали.

— Віталик, ти б пофарбував волосся.

— Я ж не баба, — замислено відгукнувся Великов. — От поголитися налисо — це воно, це по-чоловічому…

Він помовчав, дивлячись у спорожнілу чашку з прилиплими до дна чаїнками.

— Знаєш, Лідо… Коли я був маленьким, мені часто хотілось, щоб увесь світ, усе, розумієш, людство складалося тільки з мене… Ні, не я один на світі, але всі навколо, все людство — мої відображення, розмножений я. Так просто було б у класі… і вчителям би легше, і мені приємніше. Так легко вдавались би спільні справи… І всі б мене розуміли, а я розумів би всіх. І світ був би спокійним і щасливим, бо за себе ж я відповідаю — я не злий. Ніхто б нікого не боявся. Ніхто б нікому не заздрив. І під час апокаліпсису ніхто б нікого не чавив — ми б домовились… Тобто я б домовився з собою. Розумієш?

— Це новий роман? — спитала Лідка, ще раз наповнюючи свою чашку.

— Ні. Це так, дитячі фантазії… Потім я поділився зі старшим братом, і брат, поміркувавши, сказав, що тоді мені, й нікому іншому, доводилося б різати живих поросят і знімати з них шкуру. Розтинати трупи в морзі, зливати нечистоти в море, палити сміття на звалищах, із раннього ранку ставати до конвеєра і прикручувати все життя одну й ту саму деталь, одну й ту саму… І робити безліч інших, не таких неприємних, та абсолютно нецікавих мені справ. І що лише мізерна частина мене могла б вигадувати «ці писюльки» — так висловлювався брат про мою творчість. А бухгалтерський облік, видобуток і переробка нафти, стрижка овець і видоювання корів, сапання буряків, слюсарна справа й інший побут лягли б на плечі решти населення-мене і зробили б його, тобто мене, нещасним на все життя…

В Андрієвій кімнаті притишили музику. Голоси зробились гучнішими — молодь сперечалась, причому сперечалась, здається, затято; навіть крізь зачинені двері долинали уривки фраз: «…певний відсоток людей, яким усі твої теорії по цимбалах!.. Вони не зможуть полюбити нікого, крім себе, це фі-зі-о-ло-гі-я!» — «…змінити… повірити…» — «та ти поясни це нашій хімічці, хоча б…» — «при чому тут фізіологія до любові…»

— Ростуть дітки, — розсіяно сказав Великов.

Лідка насупилась:

— Ти знаєш, вони просто дуріють від твоєї «Останньої жертви». Часом мені здається, що дуріють якось не дуже здорово. Фанатіють. Не люблю.

— Я й сам не люблю, — зізнався Великов. — У мене з тією книжкою… коротше, я вирішив її більше не перевидавати.

Лідка звела брови.

— Так, — Великов потер долоні, — усе добренько, шанувальники, так і має бути… Але саме в «Жертві» вони розкопали щось, чого там немає. У всякому разі, ЦЬОГО я туди не вкладав. Вони надто серйозно… аж до того, що деякі з найзавзятіших пропонують-таки жертвувати собою, щоб відчинились Ворота. По-справжньому. Проводять свої кустарні дослідження, доводять, що кожний апокаліпсис, кожне відчинення Воріт справді супроводжується невинною жертвою…

Великов замовк і дивно подивився на Лідку:

— Повір, мені це… можеш уявити, як мені це неприємно. Як одну з жертв вони приплели Зарудного…

Лідка мовчала.

— Та не дивись ти на мене… Чому нікому не спадає на думку будувати «підводний оркестр» і розважати дальфінів музикою? Чи розшифрувати візерунок хмар, як це робив герой «Втраченого ключа»? Чому вони клюнули на «Жертву», га?

— Це мрига, — сказала Лідка неохоче. — Тепер вони казитимуться, а привід — їм тільки дай…

У кімнаті горлали, перебиваючи один одного, Андрій, Вітя і Вадик: «Не можна ж усіх рівняти під одну мірку! Егоїзм — здорове почуття, як і відчуття самозбереження…» — «Егоїсти не виживуть!» — «Це альтруїсти не виживуть, якщо всім підряд поступатимуться дорогою до Воріт…»

— Які розумні бесіди ми ведемо, — зітхнувши, сказав Великов.

Лідка потяглась через стіл. Потисла великівську долоню:

— Віталику… дякую, що ти прийшов саме сьогодні. Після цієї сьогоднішньої розмови…

— Так, розумію. Але ж ти не вмієш впадати у відчай, правда?

Вона спіймала його простягнуту руку:

— Ні… Та все одно дякую.

Великов доїв тістечко, посидів іще трохи, обійняв Лідку на прощання, цьомнув у щоку й пішов. А ще за якийсь час, ближче до півночі, молодь згадала, що завтра у всіх ліцеїстів робочий день.

— Яка хороша дівчинка, — сказала Лідка синові, коли вони обидва збиралися до сну.

— Ага! — з ентузіазмом підтримав Андрій. — Тобі теж подобається?

Лідка засміялась:

— Ну як вона може не подобатись? Відразу помітно — розумна, інтелігентна, щира дівчинка. Зараз таких мало.

Андрій щасливо заусміхався, ніби похвалили його самого:

— Так, вона розумна! Знаєш, яке в неї прізвисько? Верлібр, Сашка-Верлібр.

— У кого? — спитала Лідка холонучи.

— У Саші, — здивувався її нетямущості Андрій. — Ми ж про неї говоримо?

— О, — сказала Лідка. І побрела в ванну — вмиватися перед сном.

* * *

«…Минулі вихідні були неспокійними для громадян і напруженими для міської міліції, спричинився до цього новий спалах наркоманії та підліткової злочинності. У барі „Червоний камінь“ унаслідок сутички двох молодіжних банд загинули двоє сторонніх людей, жінка тридцяти дев’яти років і чоловік п’ятдесяти восьми років… Дев’ятнадцятирічний Костянтин Є. помер у лікарні від численних ножових ран. Шестеро сімнадцятирічних підлітків, учнів чотириста восьмої середньої школи, у стані алкогольного сп’яніння зґвалтували двох своїх подружок вісімнадцяти й дев’ятнадцяти років… Масові бійки сталися вночі з суботи на неділю неподалік від станції швидкісного трамваю „Політехнічний інститут“. По допомогу в сусідні лікарні звернулися на сьогодні двісті десять осіб…

Усе більшого поширення серед молодшого покоління набувають різноманітні псевдорелігійні вчення. Так, прихильники руху „Санітарів“ проводять вільний час за урочистим спаленням книжок, у яких містяться, на їхню думку, небажані та шкідливі ідеї. З особливим задоволенням юні піромани знищують книжки популярного молодіжного автора Віталія Великова… Той самий Великов має групу послідовників, що називає себе „Колом Останньої Жертви“. Дикунські ритуали, дикунська філософія та кулачні сутички з „Санітарами“ — ось чим відомі члени „Кола“…

Секта так званих вартових проповідує любов до ближнього, однак під час обшуку на квартирах її засновників було знайдено й вилучено цілий арсенал холодної та вогнепальної зброї. Офіційна Церква попереджає: сектанти не мають жодного стосунку до справжньої Віри, це або брехуни й містифікатори, або їхні жертви. Батьки, будьте уважними! Саме тепер ваші діти потребують найбільшої вашої допомоги!»

(«Вечірнє місто», 17 травня 20-го року)

* * *

— Ваша проблема має розв’язання, — сказав Маленький Сіренький Чоловічок. — Звісно, з вашого боку потрібні будуть певні, е-е-е, зусилля та поступки.

— Я розумію, — сказала Лідка терпляче.

— По-перше, ви повинні будете прийняти на роботу кількох осіб… вони також отримають місце у списку з «бе»-статусом. По-друге… але спершу визначимось. Є два шляхи — надання вам особисто «а»-статусу з автоматичним включенням сина… Цей шлях практично нереальний, «а»-статус передбачає посади, які вам і не снились. Другий шлях — надання синові «бе»-статусу — хоч і доступніший, але також не має законних механізмів розв’язання. Це зрозуміло?

Маленький Сіренький Чоловічок був чиїмось другим заступником, і він мав ім’я та по батькові, які Лідка, хоч як силкувалась, ніяк не могла запам’ятати. Він був Маленьким Сіреньким — і зовні, і всередині. Така собі миша, що запросто порядкує хазяйським пирогом.

— Звичайно, зрозуміло, — сказала Лідка, притлумлюючи в собі роздратування.

— Добре… через два-три дні ви одержите заяви від цих людей із проханням прийняти їх на роботу. Ви придумаєте для них посади; звісно, жоден із них не має відповідної освіти, тож вам доведеться поміркувати, — Маленький Сіренький усміхнувся.

— Мені вже доводилось у житті міркувати, й не раз, — сказала Лідка терпляче. — Далі?

— Далі ви включите цих людей до списку європейської делегації…

— Добре, — сказала Лідка, попереджаючи новий потік ущипливих дотепів.

Маленький Сіренький вдоволено закивав:

— Чудово. Вашого сина ви теж візьмете до себе на роботу. Прибиральником там, чи щось таке, але щоб він був у штаті.

— До складу делегації його включати не треба? — не втрималась Лідка.

Чоловічок захихотів:

— Поки що ні, та хто знає… І ось що ще вам треба буде зробити…

За півгодини вони розпрощались.

Лідка спіймала таксі й попросила їхати якомога швидше.

Швидко вибігла сходами до ліфту. Ледь не зламавши ключа, увірвалась у квартиру і, схлипуючи, на ходу здираючи з себе одяг, поквапилась у ванну, під гарячий душ.

Їй здавалося, що всю її замастили клейкою смердючою масою. Облили сечею, принизили, звели на ніщо, зґвалтували, вронили на дорогу теплим коров’ячим кізяком.

Усе має свою межу.

Вона професор… та що там. Вона просто порядна людина. Була. Поки не постало перед нею це завдання, яке й має розв’язання, й водночас не має.

Лідка плакала, змиваючи сльози гарячою водою. Її водотривка дорога косметика не витримала нарешті й пролилася чорним дощем, темно-сірими колами лягла під очі.

Чи зможе вона колись забути ці приймальні? Ці двері, коридори, цих секретарок, ці зверхні пики?

Чи зможе вона забути розмову з Маленьким Сіреньким Чоловічком — і десятками подібних до нього різнокольорових, різнокаліберних чоловічків, що заповнили лакуни і нори під парадними килимовими доріжками?

Ніколи в житті її так не принижували. Навіть Рисюк… Ніколи в житті вона сама так не принижувалась.

Сльози висохли. Лідка закріпила лійку душу на стінці — і сіла на дно ванни, так, щоб вода лилась їй на голову.

Андрійко отримає місце в списку і право на позачергову евакуацію.

Отримає.

Тепер майже точно.

* * *

«…Чи нам боятися мриги?

Скине цвілу шкаралущу

Новий апокаліпсис,

У печі багряної ночі

Спалить старе, віджиле

І на очищених землях

Постане нове наше місто,

Ми самі зведемо його…»

(Газета «Молодий вісник» У 17 травня 20-го року)

* * *

— Зарудний помилявся, Віталику. Пройти у Ворота всім — нерозв’язне завдання… Людство ніколи до цього не доросте. Ніколи не стане настільки згуртованим і… свідомим. Бо хама, що пре по чужих головах, ще можна зупинити чи переконати. Правильно виховати в дитячому садочку… не смійся, я кажу — в принципі… А от мене, Віталику, мене зупинити неможливо. Якщо мені скажуть, що порятунок мого сина потягне загибель кількох людей, які інакше не загинули б… я зроблю все, щоб Андрійко про це не дізнався. Так. Але я не відмовлюсь… від задуму. Ось таке я стерво, Віталику.

Великов мовчав. Непоспіхом мив брудний посуд, що назбирався в Лідчиній кухні за кілька днів.

— Невже ти мене не зневажаєш, Віталику?

Великов озирнувся через плече. Сумирно подивився на Лідку. Повернувся до немитих тарілок.

— Тому і Стужа погорів… на цьому, перш за все. Бо все б йому минулось… усі ці «ізоляти» і тривоги… Удався б безкровний апокаліпсис — і Стужу б канонізували, ти ж розумієш. Переможців не судять. Та от він, борець за справедливість і незайману чистоту «домовленого списку»… не міг не впхнути туди онука. Ну не міг. І покотилось…

— Є люди, — не обертаючись, сказав Великов, — які заради справедливого діла, справедливого з їхнього погляду, можуть сина чи онука власноруч, е-е-е, зарізати…

Лідку сіпнуло:

— Можливо. Ти ж у нас письменник, знавець людських душ. Можливо… Тільки природний відбір не на їхньому боці. Особи, здатні заради чогось пожертвувати потомством, скоро зникають як вид…

Великов закрутив кран. Витер об рушник червоні мокрі руки:

— А може, Ворота й відбирають за цією ознакою? К бісу музику, виживають ті, заради кого батьки здатні жертвувати життям, честю, переконаннями…

— Сюжет для нового роману, — гидливо сказала Лідка.

Великов підійшов. Підсунув стілець, сів поруч:

— Лідонько… А може, минеться? І ти, і я два апокаліпсиси прожили без усяких списків… Може…

— Ні, — Лідка сама відчувала, які запалені її очі і як набрякли повіки. — Ні, Віталику. Була ще моя сестра Яна, були наші сусіди та знайомі, з мого колишнього класу, он, стільки хлопців та дівчат… лишились…

Великов мовчав.

— Віталику, — сказала Лідка переміненим голосом. — Я… у мене сон. Повторюється. Про те, як Андрійко… Від самого його дитинства. По-різному сниться одне й те саме.

— Ти просто боїшся його втратити.

— Усі батьки бояться!

— Але ти боїшся особливо. І цей дурнуватий забобон — зі штучним заплідненням… Ніяк не можеш його зректися.

Зависла тривала пауза.

— Ти ж фантаст, Віталику… Отже, маєш вірити в сни. У містику.

— Я фантаст, але ж не божевільний, — м’яко заперечив Великов. — Лідо, послухай мене. Навіть якщо в тебе нічого не вийде…

— У мене вийде! — вона підвела на нього сухі очі. — І не треба про це. Це вже вирішено.

* * *

«…особливо серед молоді. Чи варто говорити, які єретичні та шкідливі за своєю суттю ці вигадки? Як може одна людина, хоч би яка праведна, узяти на себе гріхи багатьох поколінь? Яким чином людська жертва може бути люба Господу? Позиція офіційної Церкви тверда й однозначна: сектанти, що проповідують про так званого спасителя, суть єретики і розкольники…»

(Газета «Парафіянин», 18 травня 20-го року)

* * *

Дівчинка Саша почала бувати часто. Частіше, ніж Лідці того хотілося б.

Дівчинка Саша уявлялась Лідці порожньою скляною кулькою, на поверхні якої намальовані ліси й океани, оригінальний розум і глибокі думки. Уже перший дощик змиє красивий малюнок, уже перша подряпина чи потертість відкриє каламутну порожнечу всередині кульки; Лідці це було очевидно як двічі по два, і вона тихо страждала, спостерігаючи, як Андрій радісно купується на яскраву Сашину оболонку.

Нічого. Нічого-нічого, все з’ясується не зараз, а в перші роки нового циклу. Ось тоді це буде серйозно, до того часу або дівчинка Саша себе видасть, або Андрійко порозумнішає. Новий цикл — нове життя…

Лідка знала, які чутки ходять про неї в навколоакадемічному середовищі. Мерзенні чутки, вісімдесят відсотків яких цілковито відповідають дійсності, і тільки решта двадцять — домисли, данина моді; виконуючи домовленість із Маленьким Сіреньким Чоловічком, вона справді поводилася мерзотно. І ретельно слідкувала, щоб Андрія чутки не зачіпали; щоправда, в коробку сина не сховаєш, і часом він приходив додому похмурий і змарнілий, а часом і з синцями на обличчі, з саднами на кулаках.

Тоді вона ні про що його не розпитувала, щоб не помножувати брехню.

І він дурив її спокоєм. І потихеньку приходив до тями. «Людина на високій посаді завжди матиме багато недоброзичливців…»

А потім Лідка з подивом виявила, що під її крилом у сина давно вже утворилось якесь інше, автономне, невідоме їй життя. І навіть дівчинка Саша була до цього життя всього лише додатком.

— Ма, я сьогодні ночувати не прийду, гаразд?

— А де?..

— У Вітька. Ми до ночі футбол дивитимемось…

Він так рідко брехав їй, що вказати на брехню цього разу здавалось їй непристойним і негуманним. Ну не до Вітька йде, та дорослий же хлопець, що їй, стежити за ним?

Лідка зціпила зуби, переживаючи укол занепокоєння. Із цією Сашею він і так бачиться щодня. Що, такі сучасні звичаї? Чим там вони займатимуться цілу ніч?!

Ні, не в Саші річ. І в жодній іншій дівчині, Лідка б здогадалась. Що там у них, нічні посиденьки? Карти? Ігри?

Вона на превелику силу взяла себе в руки. І відповіла якомога недбаліше:

— А, футбол… Ну гаразд.

Спалося їй препогано. Уві сні чувся набридливий голос Саші; снилось, що в будинку прорвало каналізацію, з фарфорового унітаза хлюпоче каламутна рідина, а Лідка ненастанно збирає її ганчіркою в іржаву миску…

Син повернувся годині о десятій ранку, коли Лідка вже почала непокоїтись. Ледь поглянувши на нього, Лідка вхопилась за одвірок:

— Андрійку! Та що з тобою?

— Нічого, — він усміхнувся зовсім спокійно, світло. — Стомився.

Оце так нічка. Коли на ранок людина приходить змарніла, ніби після тижневого голодування, і бліда, як яйце.

— Ма, я посплю?

— Спи…

І тижні зо два він був самим собою, готувався до іспитів, читав якісь книжки, зустрічався з друзями; якось увечері в суботу він увійшов до Лідчиного кабінету, дуже зосереджений, дуже серйозний:

— Ма, я сьогодні на ніч не прийду, гаразд?

Лідка довго дивилася на нього, чекаючи, що він «розколеться». Але він був так само зосереджений:

— Ми з друзями до хімії готуємось разом. У Вадика вдома.

У Вадика не було телефону. Та Лідка й не опустилась би до перевірки.

— Добре, тільки… не стомлюйся так!

Усміхнувся. Кивнув.

І повернувся цього разу дуже рано, на початку сьомої, на світанку. Лідка почула шарудіння ключа в замковій щілині — і відразу випірнула з неспокійного, неглибокого сну.

Зняв у вітальні черевики. У шкарпетках пройшов на кухню; так, хлопчик здоровий. Якщо перш за все лізе в холодильник — отже, все гаразд…

Лідка накинула халат. Нечутно вийшла слідом.

Андрійко стояв перед розкритим холодильником, в одній руці в нього був шматок ковбаси, в іншій — пляшка кефіру. Він був блідий, аж синій, губи потріскались і запеклись, а на зап’ястках біліли смужки бинта; побачивши Лідку, сильно здригнувся, ніби перед ним з’явилась не мама в халаті, а щонайменше змія кобра з розчепіреним каптуром.

— Я зголоднів, — сказав, ніби виправдуючись.

Лідка дивилася на нього, її занепокоєння зростало, перетворювалось на густу впевнену тугу.

Ні про що не питаючи, вона пішла до себе в кімнату.

* * *

— Я не маю претензій до Андрійка, — сказала класний керівник, пані Лідчиних років, учителька біології.

Лідка кивнула.

Це був її ліцей, хоч він і змінився до невпізнанності, хоч і спорожнів, бо старша та середня групи вже склали випускні іспити й вирушили в доросле життя. Разом із тим атмосфера школи жваво нагадала Лідці події двадцятирічної давнини; вона навіть здригнулась, коли перед стендом із правилами внутрішнього розкладу побачила темноволосого хлопчика, що читав ці правила.

Щоправда, вже за секунду з’ясувалось, що хлопець усього-на-всього прикрашає вусами обличчя намальованої на стенді дівчинки, плакатної тихоні та відмінниці. Лідка зітхнула з полегшенням.

Біологічка сиділа в порожньому класі; професора Сотову вона зустріла тепло, але не улесливо.

— Андрійко більш-менш готовий до іспитів… Хоч, ви знаєте, молодша група завжди завершує важко. Ця розпущеність, безладність напередодні апокаліпсису… Усі ці настрої, особливо серед дівчат. Ви знаєте, у нас у ліцеї ще нічого, а в звичайних школах майже ніхто не навчається. Танці-обніманці, спиртне, наркотики… Ні, в нас із цим суворо. У нас спеціально лікар інструктований, щодня охоронець стоїть при вході. У десятому «є» двох хлопчиків зняли буквально з голки, в десятому «г» і «ж» дівчата потрапили в недобру компанію… Двох навіть виключити довелось. Та це дуже мало, як порівняти з середніми показниками по місту. Андрійко, мені здається, не схильний, він дуже серйозний хлопчик, дуже…

— Ви не помічали в ньому змін в останні кілька місяців? — якомога байдужніше спитала Лідка.

Біологічка замислилась.

Вона мала багато справ. У неї було четверо онуків, які теж закінчували школу. У неї лежав у столі наполовину готовий звіт, а під склом — не затверджені екзаменаційні білети, а вдома терпляче чекав порожній холодильник…

— Н-ну… Ви от сказали, і я подумала… Може, в останні кілька місяців він… ніби думає про щось… ніби занурений у себе… я пов’язувала це з першим коханням, юнацьким почуттям…

Лідка знову терпляче кивнула:

— Так, можливо… А більше нічого?

— Ні, — здивовано відповіла біологічка. І подивилася на Лідку з підозрою: — А що ще?

Лідка усміхнулась:

— Бачте… перед апокаліпсисом можливі… різні нервові зриви в дітей. Мені здалося, що Андрій надто захопився релігійною літературою, містикою, іншими дурницями…

Біологічка зробила круглі очі.

За три хвилини Лідка перепросила за турботу й попрощалась.

Інспектор мав сіре від утоми лице й пухкі розтріскані губи. А тому розмовляв він ніби неохоче, ледь розкриваючи рота:

— Ви не помічали за сином чогось дивного останнім часом?

Лідка усміхнулася стомлено і поблажливо.

Вона цілком могла б не приходити в цю сирітську кімнату з ґратами на вікнах. Її син ніколи не мав жодного стосунку до інспекції у справах неповнолітніх. І сам факт того, що її сюди запросили, є безумовною помилкою — ось що було написано на її обличчі; а якщо інспектор захоче роздивитися її глибоко приховану тривогу, то без бінокля йому не обійтись.

Стілець для відвідувачів був хиткий, жалібний, оббитий клейонкою; Лідка відвикла від таких стільців.

— Що ви маєте на увазі? — поцікавилась вона холодно й відчужено.

Інспектор сіпнув куточком рота; це ж треба, казали його примружені злі очі. З’явилась на виклик — і поводиться, як із підлеглим у власному кабінеті; інспектор знав, звісно, хто така професор Сотова, і тому її холодність і відчуженість особливо зачіпали його.

— Як часто ваш син не ночує вдома?

Так, подумала Лідка. І велично підняла підборіддя:

— Йому ж сімнадцять. Іноді він засиджується допізна у друзів і лишається на ніч.

— Іноді — як часто? Раз на тиждень? Двічі? Через день?

Лідка звела брови, ніби дивуючись наполегливості інспектора:

— Раз на тиждень. Іноді рідше.

Куточки інспекторського рота опустились іще нижче, через що губи зробилися схожими на перевернуту круглу дужку.

— Ви ніколи не чули, Лідіє Анатолівно, про так зване «Коло Останньої Жертви»?

Лідка уважно прослідкувала, щоб на обличчі її нічого не відбилось. «Остання жертва» — Великов — плюскотіння молока в цистерні… Ні, молоко тут ні до чого.

— «Коло»?.. Ні, а що я мусила чути?

— Це молодіжна організація, що будує свою «ідеологію», — інспектор пожував тонкими губами, — на ідеї про необхідність жертвоприношень. Людських жертвоприношень. Аби відчинити Ворота.

Лідка мовчала.

Якби інспектор накрив її запиленим мішком з-за рогу — навряд чи ефект був би більшим.

— Людські… жертвоприношення?

Інспектор зітхнув. Подивився на Лідку похмуро, з підкресленим співчуттям, поліз у шухляду столу й довго порпався в паперах — здавалось, він навмисне тягне час; Лідка безтямно дивилась у його лисувату маківку.

Нарешті інспектор випростався:

— Ось…

На стіл ліг стосик чорно-білих фотографій поганої якості.

— Подивіться уважно, Лідіє Анатолівно…

Лідка потамувала в собі бажання негайно піднести фотографії до очей.

— Що тут? Як це стосується мого сина?

— Подивіться, — сказав інспектор, і щось у його голосі змусило Лідку вийняти окуляри, вдягти на ніс, узяти зі столу стосик лискучих карток.

Уже на першій фотографії Лідка побачила нічне багаття, яке мало би безневинний і буденний вигляд, якби за ним, на другому плані, не було вертикальної скелі і з цієї скелі не звисали б безпорадно чиїсь босі ноги.

Лідка дивилася на фото, відчуваючи, як поволі піднімається на маківці вкрите лаком, укладене в зачіску волосся.

— І що ж…

— Ні, ви дивіться далі.

Лідка зняла окуляри. Ретельно протерла хусточкою. Вдягла знову.

Обличчя людей на фото вийшли нечітко, однак вона відразу впізнала дівчинку Сашу. Саша навприсядки сиділа біля багаття — таких фотографій повно в альбомі кожного туриста, хіба що руки до вогню Саша простягала надто вже красивим, мальовничим жестом.

Лідка облизала вкриті помадою губи. Почала дивитися далі.

Незнайомі Лідці хлопці сиділи біля того самого багаття. Точка знімання змістилася трохи назад, і на тьмяному фото можна було розгледіти, що багаття горить у камінні біля моря, що хлопчики (а на загальному плані Саша теж здавалася хлопчиком) розташувалися навколо вогню правильним колом. І що стоячий камінь пласкою своєю гранню звернений до моря, і підвішена на ньому людина вигинається дугою, намагаючись обпертись об камінь босими п’ятами.

У Лідки затерпли щоки.

На наступній фотографії скелю було вихоплено крупним планом. Повішений уже зм’якнув; навколо його зап’ясть змикались чи то ремені, чи то залізні браслети, до браслетів кріпилися ланцюги, що жваво нагадали Лідці ланцюгову карусель у парку розваг. Голова звішувалась на груди, обличчя було не розгледіти, але плавки здалися Лідці знайомими.

Оголена жертва — у плавках з якорями?

Уже майже нічого не бачачи, Лідка механічно перебирала фотографії. Хлопців знімали, схоже, з човна. Довгофокусним об’єктивом. Ось іще кілька знімків; витриманість ритуалу було порушено, хлопчаки обурено махали руками, жбурляли каміння, проганяючи непроханого свідка. А хлопець на скелі ледь підвів голову, забираючи в Лідки можливість вірити, що це інший хлопчик поцупив Андрійкові плавки, збираючись трохи повисіти в них на скелі…

У вухах дзвеніло. Яка ганьба — професору Сотовій гепнутись непритомною просто з цього принизливого клейончастого стільця…

— Лідіє Анатолівно, — пробився крізь дзвін голос інспектора, — вам валідолу?

— Спасибі, — сказала вона крізь зуби. — Буду вдячна.

Він що, навмисне тримає тут аптечку для нервових відвідувачів? Для матусь малолітніх злочинців, неповнолітніх жерців і жертв?

Таблетка мала гидотний смак. Інспектор знову скривився — ніби це йому під язика тицьнули валідол:

— Ви впізнали когось на фотографіях?

Лідка мовчала.

— Бачте, Лідіє Анатолівно…

— Звідси можна зателефонувати? — спитала вона, ледь ворушачи язиком.

— Так, — інспектор підсунув до неї розбитий телефонний апарат кольору весняної травички. — Телефонуйте…

Лідка, помиляючись і не влучаючи пальцем в отвори на диску, набрала знайомий номер.

— Алло… Мамо? Ти де?

Лідка поволі, щоб не бачив інспектор, видихнула. Голос Андрія був зовсім безтурботним.

— У тебе все гаразд? — спитала вона, стежачи за голосом.

— Так, — здається, він здивувався. Лідка не так часто дозволяла курці, метушливій гладкій курці вирватися назовні в зайвому дзвінку, в зайвому питанні, в зайвій часточці піклування.

— Я скоро прийду, — сказала Лідка й поклала слухавку.

Інспектор дивився на неї. Вивчаючи. Пильно.

— Що… Їм інкримінується? — спитала Лідка, і голос вийшов з-під її контролю. Голос був жалюгідний, уривчастий, повитий близькими сльозами..

— Ще валідолу? — співчутливо спитав інспектор.

— Ні, — Лідка хитнула головою, через що сирітська кімнатка з ґратами на вікнах попливла перед очима.

— Бачте, Лідіє Анатолівно… Поки що вони нікого не вбили й не покалічили. Це більше театр… Гра. Вони по черзі репетирують роль жертви. Ваш син уже був «жертвою», але, як бачите, прийшов додому цілий і неушкоджений…

Лідка з ненавистю дивилася в його сірі, відверто глузливі очі.

— …Поки що вони не вчинили нічого протизаконного. Вони миролюбні, особливо на тлі інших молодіжних забав. До їхньої групи входять в основному благополучні діти високопоставлених батьків, ліцеїсти та випускники ліцею. Ідейним натхненником вважають письменника Великова, хоч сам Великов усіляко заперечує свою причетність… Я хочу попередити вас, Лідіє Анатолівно. Просто попередити. Бо з тими, хто виходить стінка на стінку, навіть з тими, хто ґвалтує в під’їздах неуважних дівчат, — з ними все зрозуміло, а ось із цими… Сектанти, фанатики. Я не здивуюсь, якщо вони вчинять групове самогубство чи щось на зразок того…

Лідка глибоко, до самих п’ят, втягла задушливе повітря кабінету.

— Лідіє Анатолівно… може, все-таки візьмете ще таблетку?

— Ні, — сказала вона крізь зуби. — Дякую. Переб’юсь.

Великов писав захопливо; узявшись за книжку, Лідка, як правило, спершу дочитувала її до кінця й лише потім отямлювалась, згадуючи чомусь колоритний плюскіт у череві великівського молоковоза. Гарно, яскраво, талановито, але ж маячня, несосвітенна маячня…

Хлопчаки, що колись обступали відомого письменника, стали тепер юнаками; їхнє обожнення від цього не зменшилось. Глибоко заховане великівське марнославство отримувало регулярну солодку поживу; тим дивніше було, що Лідка виявляла до відомого письменника певну поблажливість. Не відверту, звісно, але й не надто замасковану. Лідка не сприймала великівські писання всерйоз, і він пробачав їй — за мовчазною згодою.

«Останню жертву» Лідка прочитала разів п’ять. Але зовсім не тому, що їй дуже сподобалася ця книга.

— Андрійку… Може, сходимо сьогодні в парк?

Син відразу запідозрив, що щось негаразд. У його планах на сьогодні були завдання з алгебри й білети з фізики, і Лідка це чудово знала.

— А… вдома ми поговорити не можемо?

У нього були винуваті, як у песика, очі.

Лідка зітхнула. Присіла на край столу:

— Розумієш…

— Мамо, — сказав він швидко. — Я не пробував ніяких наркотиків. Я навіть не курю, ти знаєш.

Лідка злізла зі столу, підсунула стілець, сіла, закинувши ногу на ногу:

— Коли мені було п’ятнадцять років, в одній передачі по телевізору, в прямому ефірі, якийсь хлопець облився бензином і підпалив себе.

Андрій повагався. Відсунув підручник із фізики:

— І всі на це дивились? Як він обливався бензином?

— Він дуже швидко все зробив, — терпляче пояснила Лідка. — Ніхто не чекав. А потім, коли він загорівся, у студії сталася паніка…

— Він загинув?

— Так.

— Навіщо ти мені це розповідаєш?

Лідка глибоко зітхнула:

— Тоді, в кінці позаминулого циклу, дуже відомою була одна секта. Вони запевняли, що Ворота цього разу не відчиняться. Цитували стародавні пророцтва. Обклеїли листівками все місто… Нам тоді здавалося, що справді настав кінець світу. Що світ летить під три чорти. Було дуже страшно, доки Зарудний…

Лідка на секунду затнулась. Здається, вона вже розповідала про це синові. Не так докладно, але розповідала, і, що найприкріше, вона вже не пам’ятає, про що казала Андрієві, про що — ні.

Андрій мовчки чекав, поки вона збереться з думками, але Лідка, замість того щоб продовжувати, поклала на стіл «Останню жертву» Великова, колись лискучу, а тепер добряче пошарпану книжку.

Андрій перевів погляд з Лідчиного обличчя на книжку й назад. Насупився.

— Андрієчку, — сказала Лідка якомога безтурботніше. — Віталик НЕ ПИСАВ того, що прочитали потім ці… хлоп’ята. Це всього лише фантастика, вигадка, Віталик був упевнений, що до неї й поставляться, як до художньої вигадки… Як до метафори. Ну не можна ж на повному серйозі…

Вона затнулась. Андрій дивився вбік.

— Розкажи, — попросила вона тихо.

Тривалу паузу заповнили муха, що дзижчала у вікні, і шум машин на далекому проспекті.

Нарешті Андрій підвів очі:

— Мамо… Я ж тебе не розпитую… про твої академічні справи. Що ти там робиш, та з ким, та навіщо…

Лідка перечекала, поки стихне нечутний дзвін замашного ляпаса. Повідомила, потираючи слід уявного удару:

— В академії я не роблю нічого такого, про що не могла б розказати тобі.

— Справді? — здивувався Андрій.

Лідка спалахнула. Найбільше в світі їй хотілося взяти його за барки і тицьнути носом у стіл, у кляту книжку клятого Великова, і ще, і ще…

Здається, він злякався. Мабуть, було від чого.

— Мамо…

— Мовчи.

— Мамо… людина повинна мати право… це не трагічно, навпаки…

Лідка повернулась і пішла геть.

* * *

— Отже так, — сказав Великов. — Ні про які твої справи він не знає і ніяких натяків у його словах не було. Він просто вимагає права на власне життя — я, мовляв, у твої справи не лізу, але й ти теж… Зрозуміла?

За вікном періщив дощ. Лідка стояла під відчиненою кватиркою, і рідкі холодні бризки клювали її, наче дзьобами.

— Лідо… Лишилося зовсім трохи. Візьми себе в руки.

— Я в руках, — Лідка повернулась. — Ти розмовляв із ним… про цю мерзоту, на березі?

Великов кивнув:

— Нічого особливого. Це свого роду випробування, всі хлопчаки проходять через… ну, перевірити, на що ти здатний, довести всім, що здатний багато на що…

Лідка мовчала. За останні дні смак валідолу зробився для неї буденним, звичним.

— Вони присягаються, що здатні принести себе в жертву людству, якщо знадобиться. І тренуються; добровольця підвішують на скелі. У самих плавках. Тобто по серйозу треба бути голяка, але вони соромляться…

Великов усміхнувся, і Лідка раптом відчула, як її заповнює роздратування. Ненависть до цього… до цього кривляки, що кілька років тому написав ідіотську книжку.

— Замовкни! Ну чого ти шкіришся!!

Великов замовк. Усмішка сповзла з його обличчя, і в очах, що зробилися круглими, Лідка побачила своє відображення — божевільна баба з перекошеним ненавистю обличчям.

— Віталику… Вибач. Вибач, будь ласка. Пробач. Я не хотіла. Я зірвалась… Пробач.

— Ну ти даєш, — сказав Великов пошепки. — Лідо… може, я поки що додому піду?

— Ні, — сказала вона квапливо. — Я більше не буду. Обіцяю тобі. Я вже взяла себе в руки. Продовжуй.

Якийсь час Великов мовчав, і Лідка чекала, що він таки піде, перепросивши і пообіцявши ввечері зателефонувати.

Великов помовчав ще. Повагався. Звів на Лідку серйозний погляд:

— Ти думаєш — це я в усьому винен? Книжка?

Вона здригнулась — і цим видала себе.

— Ні, що за дурниці. До чого тут ти.

Слова вже не мали сенсу.

— Я й сам часом… — Великов дивно посміхнувся. — Утім… дурниці, ти маєш рацію. Не було б моєї книжки — вони знайшли б іншу… Отже, від заходу сонця до першого світанкового променя доброволець висить на скелі, причому вже на перше його прохання друзі готові звільнити його. Усі вони сидять поруч, розмовляють про людську природу, про таїну любові та смерті, про те, чи є Бог і якщо є, то який — коротше, базікають про те саме, про що вся «освічена» молодь базікає тепер за столом або в походах із ночівлею. Таким чином вони розважають «жертву» і самих себе переконують у правильності обраного шляху… Із десяти хлопців випробування витримали поки що четверо, серед них Андрій…

Великов відкрив рота, збираючись щось додати, але згадав нещодавній Лідчин спалах — і замовк.

— Це все? — спитала Лідка глухо.

— Так… В основному. Нічого серйозного. Дитячі ігри.

Лідка згадала обличчя Андрія, яким він повернувся з випробування. Згадала бинти на зап’ястках; тепер він носить спортивні напульсники, каже, що так модно. І Лідка жодного разу не намагалась зняти з нього ці напульсники й подивитися, що там під ними…

Дитячі ігри.

— Віталику, а ти б ось так провисів? Усю ніч? На ланцюгах?

— Я б і не намагався, — чесно признався Великов. — У мене для цього не досить…

І знову замовк.

— Чого в тебе не досить? — вкрадливо спитала Лідка. — Фанатизму?

— Віри, — тихо сказав Великов. — Якщо щиро вірити, що твої страждання можуть комусь допомогти, когось урятувати…

Злива за вікном потроху вщухала. Лідка причинила кватирку; дуже гучно стукотів настінний годинник у вигляді червоного блискучого чайника. Приголомшливо гучно.

— Днями я отримаю місце у списку для Андрія, — сказала Лідка крізь зуби. — І тоді… хай швидше приходить мрига. Хай швидше все це кінчиться.

— Не кінчиться, — ледь чутно відгукнувся Великов.

Лідка звела брови:

— Ти щось сказав?

— Ні-ні, — Великов похитав головою. — Ні.

На шафі тулились одна до одної вкриті пилом іграшки. Пам’ятка. Ностальгійний спомин. Якщо пощастить і Лідка доживе до онуків — на всіх цих зайців і мишей чекає нове життя…

На Андрійковому письмовому столі купкою лежали книжки. В основному підручники, з хімії, біології, анатомії — і чомусь брошура з надання першої допомоги.

— Ви складаєте медпідготовку? — спитала Лідка, гортаючи жовті сторінки зі страхітливими малюнками.

— Ні… Це я в бібліотеці взяв. Вадько з каменя гепнувся, руку роздер, так я навіть перев’язати не міг як слід…

— Вадько? — механічно перепитала Лідка. — 3 якого такого каменя?

Андрій мовчав.

— Я знаю, — сказала Лідка глухо. — Твої плавки з якорями… Вони ще цілі? Чи на літо треба нові купувати?

Андрій відсунув товстий зошит, де в червоних рамках, як у домовинах, спочивали хімічні формули.

— Мамо… Ти пробач.

Лідка мовчала.

— Ти пробач, ми думали… хотіли. Ми хотіли щось придумати. Ми повірили… Але це виявилися просто дитячі вигадки.

Андрій усміхнувся, і Лідка з подивом побачила, що він схожий на Великова, принаймні усмішка в нього така сама.

Він дивився на неї, ніби чекаючи відповіді, а вона не відповідала. Не зводила допитливого погляду.

— Розумієш… ми якийсь час так уперлись у цю містику… ніби ніколи не вчились у школі. Містична природа Воріт — це просто, не треба сушити голову, звідки вони взялися насправді…

Він замовк. Лідка дивилась.

— …А якщо Ворота підкоряються якимось законам природи… то їм начхати на людські ритуали. Тоді ми нічим не відрізняємося від дикунів, які моляться вогню чи грому…

Лідка дивилась не кліпаючи.

— Ну, мамо… А якщо Ворота поставив Бог… тоді всі ці розмови тим паче смішні. Бог же не вимагатиме людської жертви? Гріх навіть думати так…

— Залежно від того, який Бог, — сказала Лідка, ледь розводячи губи.

Андрій насупився:

— Ні… Справжній Бог — не вимагатиме. Ми з Вітьком… не дійшли згоди, коротше. Погризлись… не можемо переконати. Один одного. Вітько влади хоче. Трьох нових хлопців привів, чужих. Хоче групу створити, зі своїми правилами, ритуалом посвячення… Та інші забави.

— Забави?!

— Забави, мамо, по серйозу нікого не вб’ють і не покалічать, — Андрій завагався, видно, цілковитої впевненості він усе-таки не мав. — Якщо їм подобається — хай собі… А я туди більше не піду. І Сашку відмовлю, вона тепер мене слухається.

Він знов усміхнувся; Лідці здалося, що слово «тепер» має в устах Андрія якесь додаткове значення.

— ТЕПЕР?

Якийсь час вони уважно дивились одне на одного. Саша. Дівчинка Саша. Що сталося між ними, якщо ця агресивна Саша його слухається, ТЕПЕР слухається?

— Андрію… Ви з Сашею… Які у вас стосунки?

Його очі спершу зробилися здивованими, потім докірливими.

— Я не те хотіла сказати, — швидко виправилась Лідка.

І ще кілька хвилин минуло в мовчанці, перш ніж вона зрозуміла, що означає це «тепер».

— Покажи руки.

Андрій повагався.

Потім розстебнув замочок правого напульсника, зняв шкіряний браслет, і Лідка побачила широкий рожевий шрам, що вже майже загоївся, затягнувся новою шкірою.

— Матусю… Зовсім не боляче.

— На лівій руці те саме?

— Так… Нічого страшного, ну чесне слово!

— На камені? Від вечора до світанку?

— Так…

Лідка відвела погляд:

— Тобі ще багато уроків?

— Та ні… Але я сам повторюю біологію. Я хочу… коротше, я вже дізнався, коли іспити в медінститут.

— Що?!

— Я вирішив не йти на історичний… Я краще буду лікарем. Ти нічого не маєш проти?

Жовтими сторінками підручника повзло, зневажаючи формули, жовтогаряче сонечко.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

У кінці травня різко похолоднішало, потім так само різко потепліло. Лідчина голова репалась від болю; саме перед Новим роком, що припадав у цьому циклі на друге червня, на місто впала спека.

У ліцеї продзвенів останній дзвоник. Узагалі останній. Останній у цьому циклі. Подія радісна й сумна водночас; нинішні випускники й випускники минулих років, їхні батьки, брати та сестри казали зворушливі слова на адресу вчителів, яким тепер знову доведеться перекваліфікуватись. Комусь улаштуватись викладачем в інститут чи технікум, а хтось проводитиме роки за репетиторством і роботою вдома, щоб уже в новому циклі, в новому житті влаштуватися вихователем у дитячий комбінат…

Про близький апокаліпсис говорили мало. Малось на увазі, що всіх без винятку випускників чекає щасливе доросле життя; Лідка стояла в загальному натовпі, слухала промови й роздивлялась обличчя.

Обрізані рукави шкільних суконь. Подоли, вкорочені ножицями до найризикованішої, непрактичної довжини. Білі банти на коротеньких стрижках випускниць; на всю молодшу групу не знайдеться й десятка необстрижених, із довгим волоссям, дівчат. Кажуть, так модно…

Найвідчайдушніші хлопчаки перетворили шкільні брюки на шорти і хвацько світять колінами перед лицем педагогів і директора. Їм пробачають — адже така спека, і звучить найостанніший дзвоник, останній у цьому циклі…

Андрієві брюки лишились довгими. Навіть літню теніску він одягати відмовився — навпаки, вибрав сорочку з найдовшими рукавами, з манжетами, що закривали не лише зап’ястя, а й половину долоні. У загальній лаві однолітків він помітно вирізнявся, і не лише одягом.

— А Андрійко який красивий, — сказала Вадькова мама. І пустила сльозу — не через Андрійка, а просто так. Через загальну зворушливість миті.

Лідка мовчала.

Місце їй було радше серед бабусь, аніж серед мам. Більшість розчулених матусь годились їй у доньки; сонячний день не грався в піддавки і відкривав світові сиві корені Лідчиного фарбованого волосся, замазані кремом зморшки, набряклі повіки й кола під очима.

Її впізнавали. З нею привітно вітались. І ще якийсь час тому вона була досить популярною в школі особою; її запрошували на відкриті уроки музики й навіть називали її іменем шкільний ансамбль…

Відтоді, як Лідчин відділ перемістився в будівлю ЦО, галас навколо «музичних здібностей» перестав отримувати поживу. Навпаки — будь-які згадки про нібито перевагу музично обдарованих дітей перед необдарованими однолітками зробилися небажаними й навіть дискримінаційними. Цікавість до музики потроху спадала, і спадала цікавість до Лідії Сотової як до пророка музичної педагогіки.

Вона стояла в загальному натовпі — і дивилась.

На ВСІХ хлопців та дівчат, що вишикувались оце на ліцейському подвір’ї, у Лідчиному відділі заведено було спеціальне досьє. УСІХ було свого часу протестовано на наявність вроджених здібностей до музики. І декому не судилося пережити апокаліпсис — ніхто поки що не знає, кому саме. Усі однаково усміхаються. Усі сподіваються довго жити.

І Андрій. Він також.

А тим часом Маленький Сіренький Чоловічок тягне, відтягує, водить Лідку за ніс. Апокаліпсис може вдарити через півроку, через рік, через місяць, а Андрія досі не внесено до «домовлених списків».

Лідка мружилась, прикриваючись від сонця долонею. Їй було важко довго лишатися на ногах; наливались ступні у вузьких святкових туфлях, боліли коліна, треба було сісти.

— Право останнього дзвоника надається відмінникам навчання, гордості нашого ліцею, учениці десятого «Ж» класу Шепітько Олександрі та учневі десятого «Б» класу Сотову Андрію!

Лідка здригнулась. Андрійко ні про що таке не попереджав.

А, зашепотілись мами однокласників за Лідчиною спиною, то ось чому він так офіційно вдягнувся…

Андрій уже йшов до ґанку, і з іншого боку шеренги поспішала Саша, недоладна в своїй коротенькій шкільній сукні й із лапатим бантом у хлопчачій зачісці.

Дзвоник був величезний, мідний, із бантом на дерев’яному руків’ї. Усе як належить.

Заклацали фотоапарати. Парочка відмінників ішла, трясучи дзвоником, розносячи околицями несамовите мідне калатання; люди, що стояли довкола, потискали Лідчин лікоть, і це значило привітання. Ах, який син!

Андрій усміхався. Широко й мирно; поруч із ним навіть погануля Саша здавалася симпатичнішою, ніж була насправді. Хоч зазвичай буває навпаки — поруч із вродливою людиною помітніша потворність іншої…

Дзвоник дзенькнув востаннє — і стих. Натовп вибухнув криками захвату; Андрій подав Саші руку, і, спираючись на неї, вона несподівано граційно зіскочила зі шкільного ґанку.

Сонце палило їх, коли вони йшли, вже поодинці, кожен в свій кінець шеренги.

— А-а-а, Лідіє Анатолівно, я, правду кажучи, не чекав…

— Ви хочете напередодні мриги вилетіти з усіх списків? — спитала Лідка, не поспішаючи сідати в запропоноване крісло.

Маленький Сіренький Чоловічок роззявив свого маленького сіренького рота:

— …Га?

— Кочерга! — гаркнула Лідка. — Якщо протягом трьох днів я не отримаю обіцяного — вся історія набуде розголосу. Усі ваші махінації — і всі мої махінації. Вибирайте.

Чоловічок мовчав, дивлячись на Лідку недовірливо й майже весело:

— Але, Лідіє Анатолівно, як усе це несерйозно… Ви берете мене, грубо висловлюючись, «на понт»… Ви ж самі осоромитесь, знеславитесь, уся ваша робота зійде нанівець, ви вилетите з академії і, певна річ, зі списку також…

Лідка усміхнулась, і від цієї її усмішки Чоловічок притих.

— Ви, пацюче… думаєте, для мене мають значення академія, робота? Навіть чесне ім’я? Якщо мій син не опиниться в «домовленому списку», то все інше втрачає сенс! Якщо ви не виконаєте обіцянки, мені не буде чого втрачати. За три дні тут буде слідча комісія, і вона відшукає багато цікавого. Я дам їй у руки лише одну ниточку, та цього досить, щоби розплутати весь клубочок!

Маленький Сіренький Чоловічок перетворився на Маленького Біленького Чоловічка — такою раптовою та страшною була його блідість.

— Лідіє Анатолівно, — вимовив він крізь зуби.

Лідка широко усміхнулась:

— Я ПРИСЯГАЮСЬ вам, що зроблю це. Утоплю вас разом із собою. Вірите?

Маленький Біленький Чоловічок забігав очима.

— І не клопочіться підсилати до мене вбивць… якщо ця вульгарна кіношна ідея таки спаде вам на думку. Усі документи зберігаються в надійному місці, і у випадку моєї раптової смерті… капець. Зрозуміли?

Чоловічок мовчав.

Лідка повернулась і вийшла, не чекаючи відповіді.

Два дні їй ввижалося стеження. Не піддаючись паніці, вона бувала в тих самих місцях, що й зазвичай. Азарт і злість додавали їй сили — працівники лестили навперейми: «Ах, Лідіє Анатолівно, яка ви сьогодні гарна!»

Третього дня Маленький Сіренький Чоловічок зателефонував їй на роботу.

— Вашого сина внесено до наказу, — сказав він тихо й виразно. — Будьте ласкаві приїхати разом із ним у штаб ВГБ… Тобто тепер він знову називається штабом ЦО. П’ятниця, чотирнадцята тридцять, сорок друга кімната.

І поклав слухавку.

— Лідіє Анатолівно… Що з вами, Лідіє Анатолівно?!

Летів за вікнами, снігом лягав на тротуари тополиний пух.

Лідка відчувала, як печуть, скочуючись по щоках, сльози.

— Лідіє Анатолівно, що сталося? Води?

— Так… — вона на мить забула ім’я своєї нової секретарки. — Так, Олю… Води…

Муркотів кондиціонер. Лідка відчувала, як у широченній усмішці тріскаються запечені губи, але болю не відчувала.

* * *

— Андрійку, що в тебе в п’ятницю?

— Консультація. З хімії.

— О котрій?

— О дванадцятій.

— А… до пів на третю ти звільнишся?

— Не знаю… мамо, що з тобою?

— Андрійку, — сказала Лідка якомога безтурботніше. — У п’ятницю, о чотирнадцятій тридцять, нам разом треба підійти в штаб ЦО.

— Навіщо? — спитав він після паузи.

— Новий наказ, — Лідка підкреслено спокійно відсьорбнула чаю з чашки. — За нашим відділом, родичів керівників заносять до «домовленого списку»… Ну й тебе заносять. Треба отримати все належне — бирочку, номер, інструкції…

— Мамо, та як же так?.. — спитав Андрій розгублено, і Лідка всередині зіщулилась, передчуваючи якийсь його вибрик. — Як же так? Скрізь кажуть, що до «домовленого списку» — лише стратегічно важливі люди, уряд, військові, депутати… А мене навіщо, від мене ж нічого не залежить?!

— Від тебе багато що залежить, — сказала Лідка, захлинаючись чаєм. — Таке правило, не я його вигадала… Я стратегічно важлива для держави — а ти стратегічно важливий для мене. Без тебе вся моя стратегія втрачає сенс… Зрозумів? Відпросись із консультації, якщо затримуватимуть.

— Мамо, — Андрій водив пальцем по хвилястому краю тарілки, — мамо… А можна я не піду? Я молодий, здоровий, нащо мені це… Мамо, ти чого?!

Стриматись, подумала Лідка. Можна все зіпсувати. Треба стриматись.

— Андрійку… Андрієчку. Якщо ти хоч трошечки цінуєш мої нерви… не говорімо більше на цю тему. Гаразд?

Заборонений прийом. Досі вона ніколи не намагалась натиснути на нього, апелюючи до власного здоров’я. Гнилий прийом: «Якщо ти не послухаєшся, зі мною станеться інсульт…»

— Мамо, та я ж і сам зможу… Нащо мені якийсь «домовлений час», якщо…

Кімната прокрутилась у Лідки перед очима. Як у дурнуватому парковому атракціоні «Сюрприз». Куточок столу сильно вдарив по обличчю, але болю вона не відчула. Взагалі нічого; наступної миті в ніс ринув огидний запах нашатирю, і, щоб не задихнутись, Лідка прийшла до тями.

Чудово.

Низький диван у вітальні. Кремезний чоловік у білому халаті, молода жінка зі шприцем напереваги. Бліде видовжене Андрієве обличчя:

— Матусю… Якби я знав, що це так важливо…

Лідка скривилась. Укол був болючим, пекучим; власник білого халата щось писав у своєму блокноті, про щось питав Лідку, пропонував звернутися до районної поліклініки, бо в Лідчиному віці з тиском не жартують, і ще щось казав, Лідка бачила, що він стомлений і засмучений, але засмучує його зовсім не Лідчине здоров’я. Може, він посварився з дружиною. Ночував у друга і вранці не голився…

«Швидка» поїхала. Андрій мовчки сів на край дивана, і так, без слів, минуло хвилин двадцять.

Не стрималась, думала Лідка з відразою. Розпустила себе. Соромно. І шкода Андрійка.

— Мамо… Гаразд, я відпрошусь із консультації. Ходім.

* * *

Усе пройшло як по маслу. Андрій тримався як мовчазний, не надто допитливий, не надто тямущий хлопчик; Лідку це влаштовувало. Вона до останньої миті боялась несподіванок.

Андрія занесли до «домовленого списку» категорії «бе». Номер п’ятнадцять тисяч сто дванадцять; Лідка встигла здивуватись, як виріс міський список, адже власний її номер був дві тисячі дев’ять.

На «домовлений час» піде години півтори, думала вона, мимоволі щулячись. Багато, дуже багато. Кого ж вони туди напхали? Як завжди, родичів, дітей, онуків?

Тим більше, вирішила вона вже запекло, якщо всі просувають до списку своїх родичів — чому вона, професор Сотова, не має на це права? Чи багато часу забере позачергова евакуація одного Андрія?

Формальності завершились. Андрієві вручили бирку; він лишився зовсім незворушним. Стримано подякував, ніби мова йшла про почесну грамоту від якого-небудь товариства шанувальників кактусів…

Ланцюжок із биркою втонув під коміром сорочки. І Лідчина душа втонула десь у животі, і те, що відчувала професор Сотова, лише з великим перебільшенням можна було назвати щастям.

Не вірю, думала Лідка, спускаючись широченними сходами.

Не вірю, думала вона, з прохолодного приміщення виходячи на залите сонцем подвір’я.

Не вірю, не вірю…

Паморочилось у голові.

— Мамо, ти знову погано почуваєшся?

— Навпаки, я дуже рада…

Андрій знизав плечима. Знайшла, мовляв, причину радіти.

— Тебе провести на роботу?

— Що ти, Андрієчку, я зовсім здорова. Я сама дістанусь.

— Тоді я побіг готуватись?

— Ти б погуляв, — сказала Лідка, піднімаючи обличчя до сонця. — Подивись, яка погода…

— Добре, — погодився він із підозрілою покірністю. — Погуляю.

Вона стояла, притулившись до запиленого стовбура липи, і дивилась, як він іде. Як рухаються лопатки під тонкою літньою сорочкою.

* * *

«Сидить, отже, Господь наш на високій горі, по праву руч від нього світлий радник, а по ліву — темний… І двадцять років Темний нашіптує Господу на ліве вухо: поглянь, Отче, на двоногих тварей, що розмножились на Твоїй тверді. Вони зневажають Тебе й не виконують Твоїх заповідей. Вони не здатні любити — себе люблять і приплід свій, а більше нікого. Вони розпусні, низькі душею, вони нещасні; зітри їх з лиця землі!

І двадцять років слухає його Господь, і нарешті кінчається його терпіння. І посилає він на землю вогонь, смертоносний сморід і морських чудовиськ.

І тоді розмикає вуста світлий радник. Помилуй їх, Господи, каже Світлий. Подивись, які вони налякані, як дивляться на Тебе й благають про милосердя; послухай, вони клянуться шанувати Тебе й відкрити своє серце для любові!

І Господь не витримує знову, серце його зм’якшується, і він посилає нам Ворота, щоб ми увійшли в них і вбереглись від напастей.

Але тепер серце його не зм’якшиться.

Відступив від нього світлий радник, зневірився й занепав духом, тисячу років дивлячись у порожні й потворні душі. Та хіба ви люди, сказав Світлий, сотні разів я благав за вас Господа… а тепер не благатиму, бо ніщо не йде вам на пожиток. То гиньте ж у сірчаних казанах, у вогняних проваллях, у морі й у полум’ї!

І сидить Господь на горі, і біля лівого Його вуха примостився темний радник, а біля правого нема нікого. Нема кому заступитись. Кажу вам, браття, готуйтеся до смерті, не буде вам Воріт!»

(Журнал «Екстрасенс», рубрика «Слово контактера». 4 червня 21-го року)

* * *

Настання нового, двадцять першого, року відзначили бурхливо й нервово. Ніби перейдено було незриму межу — знову, як у позаминулому циклі, з’явилися нізвідки юрми похмурих пророків. Пророкували страшний, останній на землі апокаліпсис, пророкували кінець світу й загибель цивілізації. Церкви, звичайно, напівпорожні в цю пору року, тепер ломились від парафіян. Щодня виникали нові забобони, нікого на вулиці вже не дивували натовпи молодих людей у нечистих білих хламидах, що недавно були лляними простирадлами. Самозвані босі проповідники радили турбуватися не про страховий поліс, а про душу; таку турботу всі розуміли по-своєму.

Одна Лідчина працівниця звільнилась із роботи й пішла жити «на скит». Який він — «скит» — і де він знаходиться, Лідка не знала і не вмирала від бажання дізнатись. Сусідка по сходовій клітці вступила до чергової секти Любові, скоро одяг повис на ній, як на вішалці, а очі набули скляно-відчуженого виразу.

Особливо бурхливо психоз розгулявся серед молоді — як завжди. Ніхто не хотів ні навчатись, ні працювати; наркокур’єрів виловлювали десятками, але вони відроджувались сотнями, тим паче що попит на наркотики підскочив, як на пружині. Зробилося модним самогубство; якось троє хлопців, лишивши прощальну записку, вийшли в море на яхті й за сотню кілометрів від берега пробили човну дно. Випадок набув розголосу: за прикладом відчайдушної трійці цілі флотилії вирушали далеко в штормове море, і там юних смертників виловлювали патрульні катери. Когось виловлювали, а когось не встигали виловити, і за якийсь час хвилі прибивали до берега човни з охайно продірявленим днищем.

Дальфіни не підходили близько до берега, але й не відходили далеко. У гарний бінокль можна було роздивитися спини, що мерехтіли над водою — майже щодня, майже за будь-якої погоди.

— Уже, либонь, відклали свої «міни», — бурмотів наглядач пірса, що на хвилинку позичив Лідці бінокль. — У-у-у, тварюки, так би й постріляв усіх… Яйця їхні кляті — глибинними бомбами…

І наглядач, і Лідка розуміли, що розмови про глибинні бомби — не більше ніж базікання. Дальфінячі яйця лежать на глибині, не доступній для їхньої зброї.

У звичайних школах іспити перетворилися на порожню формальність; один лиш ліцей усе ще примудрявся тримати марку. Директор і педагоги вдавали, ніби нічого не відбувається. Іспити йшли своєю чергою.

Андрій склав на всі п’ятірки — якщо не брати до уваги математики, яку ледве вдалося витягти на чотири, але не Андрій був у цьому винен. Лідка чудово знала, що математичка вважає вискочкою професора Сотову і терпіти не може її сина.

— Не звертай уваги, — сказала Лідка Андрієві. — До медичного інституту математика — не профільний.

Син мовчки погодився.

Випускний вечір обставили з усією можливою пишнотою. При вході до школи — і біля воріт, і на ґанку — чергувала навмисно найнята на цей вечір охорона. Присутність озброєних людей була дуже доречною, випускний вечір одночасно в усіх школах міста, одночасно для всієї молодшої групи — завжди маленький апокаліпсис. Репетиція кінця світу.

Напередодні всіх громадян, що не мали дітей у молодшій групі, закликали провести вечір у чотирьох стінах. І в жодному разі не виходити на вулицю вночі. Недарма кажуть: «Випуск старшої групи — щастя, середньої групи — радість, молодшої групи — безумство».

У всіх школах пройшли загальні збори; батьків закликали до ранку не залишати територію школи, не випускати з поля зору своїх дітей і не допускати нічних прогулянок будь-куди. І все одно неминучими були чумний карнавал, насильство і самогубство, свято напередодні кінця світу; ось чому ліцей, що небезпідставно вважав себе острівцем тверезості та здорового глузду, відгородився від божевільної ночі спинами охоронців.

Захід почався рівно о дев’ятій; цього разу Лідка сиділа на почесному місці, в президіумі, поруч із директором. Дивилась у залу — і ловила на собі зацікавлені, зневажливі, а то й ненависливі погляди. Увесь її шлях, уся бурхлива діяльність останніх кількох років, подорож чиновницькими кабінетами та співпраця з Маленьким Сіреньким Чоловічком — усе це не могло минути непоміченим, усе це обросло чутками та плітками і створило професору Сотовій славу запеклого стерва, пристосуванки, що зрадила науку заради теплого місця в «домовленому списку».

Лідка щиро сподівалась, що хоч Андрія ці погляди не зачеплять. Вона взяла з сина страшну клятву, що НІХТО не дізнається про його бирку, про те, що його теж залучено до списку. Ніхто, навіть Саша. Син урешті поклявся — і Лідка трохи заспокоїлась, бо слова свого Андрій ніколи ще не порушував.

…Урочиста частина завершилась, і з естради гримнув інструментальний ансамбль, гордість школи. Ще в ті часи, коли з Лідчиної ласки кожну дитину тягли до музичної школи, щоб визначити її здібності, а за необхідності й розвинути їх, — іще в той час було створено цей ансамбль, і навіть тепер, коли «мода на музику» притихла і забулась, він і далі існував і називався — Лідка щоразу червоніла — називався «Лідія»…

Його намагалися перейменувати вже тисячу разів. Але чомусь виходило, що, перейменований, він провалював районні огляди самодіяльності й останньої миті знімався з гастролей; із поверненням старого імені повертався й талан, і зрештою, махнувши рукою, «Лідії» дали спокій, тим більше що не всі вже пам’ятали, чому дитячий ансамбль назвали не «Сонечком» і не «Ластівкою», а доволі рідкісним жіночим ім’ям…

Хлопці й дівчата з «Лідії» виросли, закінчили ліцей у минулому й позаминулому роках, але ансамбль досі був живий. І Лідці бачився в цьому добрий знак.

Усіх запросили до столів, накритих у спортзалі. І на «батьківському», і на «вчительському», і на «дитячому» столах через однакові проміжки стояли пляшки шампанського; Лідка згадала, що трохи більш як двадцять років тому, на випускному вечорі Максимова, спиртне забороняли під страхом жахливої кари.

Згадка про Максимова прийшла й пішла, не зачепивши.

Вона відшукала в натовпі Великова; невимушено спираючись на його руку, пройшла до «батьківського» столу. Поруч відразу утворилося порожнє місце — а може, їй здалось.

Доки Великов відкорковував пляшку й наливав Лідці вина, вона відшукала очима Андрія; слава Богу, поруч із ним ніякої порожнечі не видно було.

Навпаки, навколо нього просто-таки юрмились хлопці, а він, усміхаючись, щось розповідав, і в руці в нього був келих з апельсиновим соком.

— Ну, випиймо, Лідо. Вітаю…

Вона цокнулась із Великовим і випила, не відчувши смаку.

«Лідія» відставила інструменти і приєдналася до бенкетувальників. У залі ввімкнули магнітофон.

Лідка випила ще келих; після третього щось м’яко вдарило їй у потилицю — зсередини. Світло в залі зробилося яскравішим.

— Ти не зневажаєш мене, Віталику?

— Ні, — сказав Великов серйозно.

— І тобі не шкода мене?

Цього разу Великов думав довше:

— Ні… не шкода. Ти вибрала.

Лідка усміхнулась:

— Дякую… Мені самій себе не шкода. Але, мабуть, скоро себе зневажатиму.

Великов знову помовчав. Гамір у залі потроху наростав; десь за «дитячим» столом уже співали, і то був не п’яний лемент — справжнє багатоголосся. Лідка подумала, що вони дуже музикальні, ці хлоп’ята. І що вони пройдуть у Ворота… обов’язково пройдуть.

— Підбиваємо підсумки, Лідо?

Вона облизнула терпкі від вина губи:

— А що, вже час?

— Не знаю, — відгукнувся Великов після нової паузи.

— Я зрадила науку, — сказала Лідка тихо.

— Знаю… Неодноразово.

— Я зрадила… Костю Воронова.

— Можливо.

— Я зрадила себе… науковця в собі.

— Ти ніколи й не була науковцем.

Лідка образилась:

— Але ж ідея… про відбір… вона ж моя?

Великов сумно усміхнувся:

— Ох, Лідо… Знаєш, скільки в мене було подібних ідей? Розмови з дальфінами, космічна зйомка океанів, та мало що… Але я мрійник, а не науковець. І ще талановитий брехун.

Музиканти з «Лідії» наїлись і напились. Вилізли на естраду, ліниво взялись за інструменти; у залі виникло веселе пожвавлення.

— Я тюбик, — сказала Лідка. — Тюбик із пастою. Я сама себе вичавила. Тепер я просто бляшана оболонка. Із красивою кришечкою.

Великов обійняв її за плечі:

— Але ж ти не шкодуєш? Ти себе розтратила заради Андрійка, хіба він цього не вартий?

«Лідія» вдарила по струнах. У протилежному кутку спортзалу, під неприбраним баскетбольним кільцем, відразу ж утворився стихійний танцмайданчик.

— Потанцюємо? — спитав Великов.

Лідка похитала важкою головою.

Їй раптом захотілося спати. Поїхати на безлюдний острів — і ніколи не прокидатись. Відпочити нарешті.

— Лідо, може, вийдемо на повітря?

Вона заперечно похитала головою.

Музиканти обірвали ледь розпочату хвацьку мелодію. Якийсь час було чутно лише дзвін келихів і гамір публіки, а потім раптом зазвучав вальс, невиразно знайомий Лідці, старий, трохи сентиментальний.

— Мамо? — наступної миті поруч опинився Андрій. Новий піджак був розхристаний, вузол тонкої модної краватки трохи послаблений, сорочка вражала неприродною білістю, — а може, так здалося запаленим Лідчиним очам.

— Матусю, це я замовив хлопцям вальс…

— Андрійку, — сказала вона безпорадно.

— Зажди, мамо, я хочу запросити тебе на танець!

— Андрійку, я…

Великов випустив її руку — і трошечки підштовхнув.

…Під їхніми підборами тріскотіли, жмакаючись, кольорові спіралі серпантину. Налипали на підошви кружечки конфеті; здається, крім них, ніхто не танцював. Усі стояли й дивились, їхні обличчя були повиті серпанком, нібито сигаретним димом, хоч ніхто в залі не курив.

Одна Андрієва рука лежала у Лідки на талії, друга підтримувала її руку; дотик був упевненим і теплим, і Лідка раптом заспокоїлась.

Страшно і весело.

Андрій вів її не по колу — по якійсь вибагливій спіралі; за його спиною мерехтіли розмазані плями світла, пахло вином і літом, і ще чомусь зливою, паркетним лаком, свіжим огірком; світ Лідці в очах крутився, але крутився приємно і злагоджено, в такт химерному вальсу.

Син належав їй. Тільки їй. Немає на світі ні апокаліпсисів, ні смерті, ні дівчаток Саш.

І тоді Лідка зрозуміла, що її шлях пройдено до кінця, що вона виконала свій обов’язок, що вона щаслива.

* * *

День минув як звичайно. Лідка двічі полаялась — уперше у сховищі матцінностей, куди не хотіли приймати додаткові документи за її проектом: «Ваш ліміт давно вичерпано, у нас усе переповнене, і навіщо вам сховище, якщо ви в „домовленому списку“!»

Удруге — у черзі по хліб. Останнім часом у місті бували серйозні перерви з постачанням, і Лідчин намір узяти дві булки замість однієї викликав бурхливий протест у черзі.

Але дві булки вона все-таки взяла.

Вона повечеряла на самоті; Андрій повернувся годині о десятій вечора, стомлений і збуджений. Вітько збожеволів, сказав він, давлячись кефіром. Думає по серйозу приносити в жертву одного пацана… Так, і пацан про свою долю знає. Він від народження на обліку в психдиспансері, пацан цей. Убогий він; каже, однаково мені мриги не пережити. Як ти гадаєш, може, зателефонувати в міліцію? Це підло, та як же, я ж знаю, що вони його вб’ють, — і промовчу?!

До півночі Лідка з сином шукали вихід — і перенесли остаточне рішення на ранок; щоправда, вже за дві години виявилось, що проблему знято. Зовсім.

— Мамо, — Андрій босоніж прокрався до Лідки в спальню. — Там… Я не спав… там небо… таке. Таке. Подивись, га?

Лідка підвелась. Відсунула фіранку.

Небо повільно розгорялось червоним. Таким знайомим, таким важким червоним світлом.

— Так, — сказала вона, дивуючись своєму спокою. — Ось і все. Одягайся, швидко. Біжімо на збірний пункт.

Андрій стояв стовпом. Йому було дуже страшно. Напевно, він сам не чекав, що ТАК злякається.

Лідка відтягла ланцюжок на його шиї. Бирка ожила. Пульсувала зеленим вогником.

— Усе гаразд, — сказала Лідка, тамуючи полегшене зітхання (скільки разів їй снився сон — настав кінець світу, а бирки не активізувались). — Усе гаразд. За півгодини ми будемо на збірному пункті, нас заберуть у машину. Або в гелікоптер. Далі — не наш клопіт. За кілька годин для нас усе скінчиться… Вдягайся, ти ж не підеш у трусах.

Тупаючи босими ногами, він побіг до себе. Одягаючись, Лідка чула, як він метушиться по кімнаті, впускає предмети, бурмотить собі під ніс.

Вона подивилася на себе в дзеркало. Перевірила, чи все гаразд. Устигла скласти нічну сорочку й заслати ліжко.

Набрала телефонний номер Великова — зайнято. Зателефонувала Яні — номер довелося шукати в записнику. Вона дуже рідко телефонувала небозі, а зустрічалась іще рідше, двічі на рік на цвинтарі, на могилі батьків.

Спробувала додзвонитися молодшому братові Паші, але слухавку ніхто не брав.

Андрій стрибав у коридорі — не міг поцілити ногою в штанину джинсів.

— Ну, мамо, — пробурмотів він, побачивши, як Лідка поправляє комірець. — Ну, мамо, ти молодець… Скеля.

І ти схований за скелею, подумала Лідка. Тобі нема чого боятись.

Андрій раптом перестав стрибати. Ніби щось згадавши, кинувся до телефону, почав гарячково крутити диск — Лідка на око визначила номер дівчинки Саші. Довгі-довгі гудки…

І раптом — тиша.

— Ма… телефон відімкнули!

Лідка неуважно кивнула:

— Звичайно… Не турбуйся, вона вже вийшла, мабуть… нічого з собою не бери. Лише термос. Я звечора приготувала, як завжди. Готовий? Ходім.

Вони вийшли на сходи одними з перших; десь грюкали двері, дзвеніли шибки. Потім одразу вирубилась електрика; червоне світло з вікон надавало коридору схожості з фотолабораторією. Лідка чудово пам’ятала, що саме це спало їй на думку в її першу мригу. Напевно, Андрій оце подумав те саме.

У напівтемному подвір’ї хтось мертво вчепився в Лідчину руку:

— Лідіє Анатолівно! Зізнайтесь, ви в списку! Зізнайтесь! Візьміть нас, ми теж маємо право! Ми маємо! Чому лише вам?!

Лідка розтягла губи в усмішці:

— Скажіть будь ласка, у вас паспорт при собі?

— Паспорт?

Співрозмовник відволікся й на мить послабив хватку. Лідка сіпнулась, вивільнилась і, тягнучи за собою Андрія, бігом кинулась на вулицю.

— Стій, суко!..

На інструктажі її попереджали про щось подібне. Людина, внесена до списку, має зберігати це в таємниці, інакше їй не дістатися до місця збору. Інша річ, як важко цю таємницю зберегти…

На бігу Лідка здивувалась собі. П’ятдесят сім років, хворі ноги, а припустила, як спринтер…

Андрій біг поруч.

Лідка навмисне рушила в напрямку берега, саме туди, звідки за кілька секунд посуне людський потік. Ніхто не хоче наближатися до моря, коли небо вже забарвилося червоним; переслідувач відстав, загубивши Лідку та її сина в багряних сутінках, у натовпі, що ставав усе густішим, і лише тоді Лідка відчула, що тремтить, як заєць.

Вона ледве не втрапила в пастку. Через власну дурість. Треба було виходити з будинку непомітно, дахами, адже ще мить — і на неї накинулися б учорашні добрі сусіди, зірвали бирки, переламали ребра і їй, і Андрієві, як безглуздо, Господи, як безглуздо все могло кінчитись…

Притиснувшись до стіни, вона зорієнтувалась. До збірного пункту лишалося квартали чотири — місце зустрічі «домовлених» осіб вибиралося ретельно, з урахуванням напрямку руху натовпу, з урахуванням появи глеф, з урахуванням можливої паніки на вулицях.

— Загальна евакуація, — бурмотіли динаміки ЦО на стовпах.

— Дай руку, Андрійку.

Його рука була як лід.

Люди йшли мовчки; на людей чекав нелегкий шлях за місто, довге й виснажливе чекання серед чистого поля, сигнал про відкриття Воріт — і тиснява на порозі, немилосердна тиснява, від якої не могли відучити їх ні Зарудний зі своїми ідеалами, ні Стужа зі своєю муштрою.

Усі динаміки одночасно прокашлялись. Забурмотіли на тон вище:

— Говорить штаб ЦО… Увага, глефи. Зареєстровано появу глеф. Лінія оборони — набережна… Набережно-Лугова… Набережно-Східна…

Просто над головою пройшли п’ять чи шість гелікоптерів. Лідка на хвилину оглухла.

— Увага, глефи! Небезпека з моря! Небезпека для Подільського району, вулиці Яблонського, Поштової площі! Активізувати евакуацію в районі вулиць Верхній Вал і Нижній Вал!

Лідці наступили на ногу.

— Андрію, он за тим щитом — бачиш? — нам праворуч…

Не звертаючи уваги на стусани та крики «Куди преш?!», Лідка перелаштувалась ближче до правого тротуару. І, порівнявшись із рекламним щитом (якась маячня про фруктовий шоколад), потягла Андрія за руку.

Він був дужим хлопцем, але рішучості йому не вистачало.

— Не панькатись! — гаркнула Лідка. — Вперед!

Його долоня змокла.

До збірного пункту лишалося зовсім трохи.

— Увага, говорить штаб ЦО… Основний напрямок евакуації — проспект Відродження. Увага, сейсмічна небезпека… Тримайтеся подалі від старих будівель! Повторюю, тримайтеся подалі від старих будівель!

Лідка пирхнула. Навіщо давати поради, якщо їх не можна виконати?

— Мамо, цей провулок… Тут же старі будинки…

— Не бійся.

Наступної миті справді трусонуло. Дев’ятиповерхівка, що бовваніла в кінці провулка, затремтіла й захиталась, як скибочка желе. На голову Лідці й Андрієві посипалось сміття. Попереду, за десять кроків, важко вдарилась об землю половинка балкона — із квітковим ящиком, у якому яскраво квітли осінні айстри.

— Уперед!

Лідка бігла, тягнучи за собою Андрія, спотикаючись об каміння, задихаючись від пилу, ловлячи підошвами тремтливу землю. Ладна руками відбивати цеглу, що летіла з будинків. Ладна зубами рвати дроти, що падали згори; на щастя, струму в дротах не було, вони могли дуже поранити жертву, яка в них заплутається, але спалити вже не могли.

Потім із хмари пилу виринуло оточення. Величезні люди в шоломах і респіраторах здавалися роботами з дитячих книжок про могутність науки. Лідка смикнула ланцюжок із биркою — зелений вогник заклично замерехтів. Андрій вагався; Лідка відкрила його бирку також, тоді оточення на мить розімкнулось, пропускаючи їх усередину.

Над головою знову пройшли гелікоптери. Чоловік у респіраторі щільно, боляче приклав Лідчин палець до сенсора на бирці. Потім провів биркою над якимось своїм приладом, і прилад мигнув зеленим. Та сама процедура повторилася з Андрієм.

— У машину, Лідіє Анатолівно. У машину, Андрію Андрійовичу.

Голос з-під респіратора звучав дивно, настрашливо. Як усе, що відбувалося навколо.

Машина була зовні схожою на армійський броньовик. Ізсередини — на автобус. У машині вже сиділи п’ятеро чоловіків і двоє жінок, і всі мовчали.

Одна з жінок притискала до грудей вишиту бісером торбинку.

Лідка опустилась на шкіряне сидіння. Обняла однією рукою Андрія, що присів поруч.

— Ось і все. Нічого страшного. Нас відвезуть до Воріт, і ми ввійдемо… — вона хотіла сказати «ввійдемо першими», але затнулась.

Андрій мовчав. Його трусило.

— Хочеш чаю?

Лідка відкрила термос. Налила гарячого чаю в пластмасову кришку-стакан; Андрій почав пити й закашлявся.

— Ну, все… Тепер чекати.

— Зараз поїдемо, — нервово сказав чоловік, що сидів позаду. — На нашому пункті ще одна людина лишилась.

— Скільки можна чекати! — уривчастим голосом вигукнула жінка з бісерною торбинкою. — Може, її вже задавили… Треба їхати!

Андрій здригнувся. Швидко поглянув на власницю торбинки, перевів погляд за вікно; слідом за ним Лідка побачила, як оточення пропускає когось у плащі до п’ят і як цей хтось, ступивши два кроки, падає на землю.

Один із людей у респіраторах зазирнув до машини:

— Хтось із чоловіків, допоможіть!

Першим підхопився Андрій. Лідка не встигла й слова сказати.

Стиснувши руки на поруччі, вона дивилась, як Андрій допомагає йти до машини літній жінці з розбитим лобом, із залитим кров’ю обличчям.

— Зачепило, — сказав той самий нервовий чоловік. — Або кастетом зацідили. Може бути.

Бирка з зеленим вогником метлялась у жінки поверх плаща. Андрій допоміг запізнілій вилізти на підніжку; двоє чоловіків допомогли їй усістись, одна з жінок уже тримала в руках аптечку. Лідка механічно полізла по індивідуальний пакет, розгорнула, поклала на рану стерильний шар вати; жінка застогнала.

— Андрію, допоможи… Андрію?!

Він стояв поруч із машиною. Не поспішав сідати; чоловік у респіраторі щось гукнув йому, Андрій відповів, але Лідка не розібрала жодного слова.

Потім син повернув голову — і Лідці здалось, що крізь темне скло вона бачить його винуваті очі.

Машина ру…

ЕПІЛОГ

Розігрітою сонцем набережною йшла, торкаючи плити важкою палицею, повільна обережна стара жінка.

Плити були теплі. Гумовий наконечник палиці, що давно стала частиною тіла старої, торкався шорсткої поверхні. Упирався в грубо шліфований камінь.

Плити. Запах моря. Запах вітру; час від часу стара зупинялась, щоб глибше вдихнути.

За кілька метрів мають з’явитися сходи, що ведуть до берега; ось вони. Стара непоспіхом розвернулась: її тіло було нелегким у керуванні, майже так само неповоротким, як багатотонний самоскид.

Підійшовши впритул до сходів — дубові, не підвладні гниттю щаблі, — вона переклала палицю з правої руки в ліву. Звільненою правою рукою взялася за поруччя. Відполіроване тисячами долонь, тепле волокнисте дерево. Тверді прожилки, м’які борозенки. Опуклість зрізаного сучка; стара усміхнулась. Вона завжди усміхалась, торкаючись цих перил.

І, обережно переставляючи ноги, несучи палицю на згині лівого ліктя, вона рушила вниз. Третя згори сходинка прогиналась під її вагою трохи більше за інші; передостання, чотирнадцята, ледь чутно рипіла.

Виснажена, ніби після багатогодинного бігу, стара дісталася пляжу. Переклала палицю з лівої руки до правої; ступила на гальку. Її далекозорі очі давно не розрізняли текст у газетах і книжках, зате чудово бачили кожний камінець під ногами.

Камені лише здавалися сірими. Серед них були білі, плямисті, блакитнуваті, рожеві; стара слухала, як вони порипують під підошвами повстяних чобіт. Подекуди на камінні сохли принесені штормом водорості; іноді стара зупинялася, щоб для чогось торкнутися їх кінчиком палиці.

Найважче було обійти скелю. Стара йшла вологою галькою, ризикуючи впасти просто у воду. Сповзаючи з берега слідом за хвилею, камені вдарялись один об один і тихо дзвеніли.

Нарешті скеля лишилась позаду. Стара відійшла від берегового краю й зупинилася перепочити; просто перед нею був природний виямок, кам’яна кімната, захищена від сторонніх поглядів, загороджена від вітру з трьох боків, відкрита лише морю.

На камінні виднілися напівзмиті водою чорні плями кострищ. Стара постояла, переводячи дух, потім вийняла з темної клейончастої торби дитячу вовняну ковдру.

Охайно, не поспішаючи, розклала її на пласкому камені.

Важко спираючись на палицю, всілась і простягла втомлені ноги. Зміна пози принесла п’янке відчуття миттєвого щастя.

Тут, на березі, їй особливо добре думалось. Настільки добре, що стара вірила — іще трохи, й вона знатиме відповідь. Одну-єдину відповідь на безліч питань, що не дають їй спокою.

Вона для того й приходить сюди — питати. Питати себе, море, вітер, дальфінів…

Аби повернути зашкарублим думкам часточку минулої легкості, вона починає згадувати завжди з одного дня. З однієї й тієї самої миті: коли оскаженілі стихії, наготувавшись провчити людство черговим апокаліпсисом, раптом змирились і відступили від задуманого.

Уперше за тисячу років Ворота не відчинились. Їх не зауважила жодна служба ЦО — їх просто не було…

Але й апокаліпсису теж не було.

Вулкани, що вже починали виверження, заткнули пельки й поперхнулись власною лавою.

Земна кора, що вже настовбурчилась перед черговим катаклізмом, завмерла і заспокоїлась.

Велетенські хвилі сумирно вляглися назад в океан, метеоритні дощі так і не досягли земної поверхні, глефи повернулись у море, клуби отруйного газу розсіялись на безпечній для людини висоті.

І людство опанував жах. І воно довго тупцювало в очікуванні Воріт, а не дочекавшись ні смерті, ні порятунку, тихенько повернулось у свої майже не постраждалі міста.

То були роки розгубленості та сум’яття. Не знали, чи відлічувати початок нового циклу й народжувати дітей; зрештою природа взяла своє, й у пологових будинках запищали перші немовлята. Новий цикл — нове життя; ось уже сімнадцятий рік на порозі, й ніхто не знає, чого чекати від нового апокаліпсису…

Стара, що дивиться на море, вірить, що апокаліпсису не буде взагалі.

Мало того — часом їй здається, що вона знає це.

Напевно.

Апокаліпсису не буде — ніколи більше; чому, питає вона, дивлячись просто перед собою далекозорими сльозавими очима. Чому?!

Може, тоді — в евакуаційному автобусі, в істериці — її навідало марення.

Їй привидівся отвір загиблих Воріт. Море, зеленувате світло й невагомість, поспішають до поверхні райдужні бульбашки… Їй здалося, що простягнуті в порожнечу руки натикаються на золоте павутиння. Усі її сили, всі її бажання переплавились тоді в лють, в одне-єдине бажання — розірвати, прорватись, пробити…

Тоді мереживна сітка луснула, і на далекій межі марення — якщо це було марення — позначилася чужа присутність. Ніби раптово розплющене око. Потрясіння було таким сильним, що вона майже відразу зісковзнула в темряву…

Стара зітхає. Підводить погляд до низького неба. Чому, безпорадно питають запалі губи. Чи можливо, що вчинок її сина, екзальтованого хлопчика… Що вчинок шмаркача, який відмовився від привілеїв евакуації, дитячий загалом учинок — похитнув основи світобудови? Чи можливо, що народжений люттю поклик почули? Хто?! Ні, каже собі стара. І сама ж перепитує недовірливо: ні?

А може, це випадковість? Сліпий збіг, і дарма вона сушить собі голову, і дарма ставить, як дятел, одні й ті самі питання? Може, десь далеко, зовсім в іншому місці й зовсім інші сили вирішили за неї — і за людство — увесь цей кросворд?

…Однак апокаліпсис скасовано і намордник із людства знято. Світ спущено з повідка; стара знає, що не доживе до часу, коли людство остаточно усвідомить свободу. Вона знає це й не засмучується.

Вона стомилась.

А сьогодні вона стомилась особливо. І, можливо, їй не слід було йти на берег — після того, як кілька годин довелося провести на ногах, не присідаючи. Вона була на цвинтарі; могилу її сина, лікаря Андрія Сотова, уже хтось прибрав, і хтось лишив на ній букет прив’ялих тюльпанів.

Андрій Андрійович Сотов загинув у віці тридцяти трьох років; лікар швидкої допомоги, він усього кілька неспокійних місяців устиг побути військовим лікарем. Коротка війна почалася раптово — і так само раптово скінчилась…

Стара приплющила очі. Миттєва тінь, чорний гелікоптер, що проносився по дну її пам’яті. У тій ущелині людей розстрілювали з гелікоптерів, як колись розстрілювали глеф. Її не було там, але їй здавалось, що вона пам’ятає: темний силует, що закриває сонце, ревіння моторів і кулеметні черги, пил…

Тиша. Звук хвиль, що набігають на берег.

На верхівці скелі з’явилася компанія підлітків; певно, хлопчаки накинули оком на зайняте старою місце, бо голоси їхні звучали невдоволено. Слух старої не дозволяв розібрати окремих слів; плюскотіння хвиль вона чула виразно, і крики чайок, і шелестіння вітру, але людські слова змазувались, не затримувались у свідомості; ось голоси хлопчаків зробилися особливо дзвінкими й загрозливими, і хтось навіть кинув камінь, який упав за два метри від непорушної старої; потім обурення одразу стихло, хлопчаки обмінялись репліками на півтону нижче — і пішли геть, визнавши за старою її право на зручність каміння та скель, на море, на самотність.

Вона усміхнулась.

На півтону нижче. Тон, тон, напівтон; гами, гармонія, партитура. Її справа втратила сенс. Ніхто й ніколи не дізнається, мала вона рацію чи помилялась. Ніхто й ніколи не почує того акорду, який іноді — от як зараз — луною звучить у її вухах. Мабуть, це голос зниклих Воріт…

Так, звісно, ніхто не сортуватиме цих хлоп’ят на гідних і не гідних для Воріт; їх розсортує час, доля і удача, та сама, що відвернулась від її сина в розпеченій кам’яній ущелині…

Доля. Удача.

Може, саме ці хлопчаки були позавчора на стадіоні. І теж опинились у натовпі, що посунув одночасно з усіх секторів. Там, де загинули в тисняві двоє хлоп’ят і дівча. Позавчора. Там, де не було апокаліпсису, — всі просто хотіли швидше вийти…

Людство, звільнене від намордника, ще збиратиме свою мригу по камінчику. Збиратиме і знову руйнуватиме; вона може лише побажати йому удачі. Перед людством стоїть новий вибір, але вже без неї, без немічної старої на березі моря.

Хлопчаки пішли геть, і кожен поніс із собою свою частку апокаліпсису.

Вона знову заплющила очі, але не перестала бачити море. Мабуть, її повіки потоншали. Зробилися напівпрозорими, як цигарковий папір; десь на краю видимості мерехтіли чорні дальфінячі спини. Вона знала, що це омана, що дальфінів давно ніхто не бачив і не побачить більше, що дальфіни — вже легенда…

Їй здавалося, що вона дивиться вниз очима чайки у небі — і бачить себе, стару жінку з дуже рівною спиною, яка так вдало і затишно вросла в прибережні скелі, що, здавалося, вона споконвіку сидить тут, поклавши підборіддя на долоні, а долонями спираючись на палицю.

Вона й теплий камінь на березі — рівноправні.

Чому, монотонно питає хвиля, набігаючи на берег. Чому? І що буде тепер? Що буде з усіма нами?

Теплий камінь мовчить.

І стара мовчить.

Чекає відповіді.

Content

Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ
АРМАГЕД-ДОМ

ПРОЛОГ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

ЕПІЛОГ