Рик Риърдън

Сянката на змея

Посвещавам на три страхотни редакторки, придали форма на писателската ми кариера: Кейт Мичак, Дженифър Бесър и Стефани Люъри, вълшебниците, които вдъхнаха живот на моите думи.

Предупреждение

Книгата е правена по аудиозапис. Вече два пъти Картър и Сейди Кейн ми бяха изпращали такива записи и аз ги използвах в „Червената пирамида“ и „Огненият престол“. За мен е чест, че Кейн и досега ми се доверяват, но въпреки това съм длъжен да ви предупредя, че третият им разказ всява най-голяма тревога. Получих го в дома си върху касета в овъглено сандъче със следи от нокти и зъби по него, а местният зоолог не успя да определи чии са. Съмнявам се, че ако не бяха защитните йероглифи отвън, сандъчето изобщо е щяло да оцелее по пътя. Четете нататък и ще разберете защо.

1. Как провалихме едно празненство и го подпалихме

Сейди

Аз съм, Сейди Кейн.

Поздравления, ако четете това! Значи сте надживели Края на света.

Иска ми се веднага да ви се извиня, ако той ви е причинил някакви неудобства. Земетресенията, бунтовете, размириците, смерчовете, наводненията, цунамито и, разбира се, грамадната змия, която погълна слънцето — опасявам се, че за почти всичко това сме виновни ние с Картър. Двамата с него решихме, че ако не друго, поне трябва да обясним какво се е случило.

Това вероятно е последният ни запис. След като чуете разказа ни, причината ще стане очевидна.

Неприятностите ни започнаха в Далас, когато огнедишащата овца унищожи изложбата, посветена на Тутанкамон.

Онази вечер тексаските магьосници си бяха направили празненство в скулптурната градина срещу Далаския художествен музей. Мъжете бяха в смокинги и с каубойски ботуши. Жените пък бяха в официални рокли и с прически като на изложение на захарен памук.

Оркестърът в павилиона свиреше стари кънтри парчета. Из дърветата проблясваха приказни лампички. От време на време някой вълшебник изскачаше от тайна врата в скулптурите или измагьосваше огнени искри, които да отпъдят досадните комари, но иначе си беше празненство като всички останали.

Водачът на Петдесет и първи ном — Дж. Д. Грисъм — си бъбреше с гостите и похапваше царевични питки с телешко, когато го задърпахме. Налагаше се да поговорим спешно. Не ми беше никак приятно да го правя, но той беше в голяма опасност и нямахме особен избор.

— Нападение ли? — свъси се Дж. Д. Грисъм. — Изложбата, посветена на Тутанкамон, беше открита преди цял месец. Ако Апоп е смятал да ни удари, нямаше ли вече да го е направил?

Беше висок и едър, с изпръхнало от стихиите сурово лице, перушинеста коса и ръце, груби като кора на дърво. Изглеждаше някъде на четиридесет, но върви, че разбери на колко години са магьосниците. Грисъм можеше да е и на четиристотин. Беше в черен костюм, а с преплетените ивици кожа, сложени на врата му вместо вратовръзка, и голямата сребърна тока на колана със Самотна звезда[1] приличаше на съдия-изпълнител от Дивия запад.

— Хайде да го обсъдим по пътя — предложи Картър.

Той ни поведе към отсрещния край на градината.

Трябва да призная, че брат ми се държеше изумително самоуверено.

Пак си беше, разбира се, ужасно смотан. Грифонът му го беше „ухапал от любов“ от лявата страна на главата и сега там липсваше цял кичур от сплъстена му кестенява коса, а от раничките по лицето му личеше, че той още не е усвоил изкуството да се бръсне. Но откакто навърши петнайсет, дръпна на ръст, а покрай бойните тренировки е налял и мускули. В дрехите от черен лен, и най-вече с меча khopesh отстрани на хълбока му, изглеждаше зрял и овладян. Почти можех да си го представя водач, без да избухна в истеричен смях.

/_Какво си ме зяпнал такъв, Картър? Описвам те най-общо._/

Картър заобиколи отрупаната с какво ли не маса и грабна шепа царевичен чипс.

— Апоп си има навици — обясни той на Грисъм. — Досега всички нападения са се случвали в нощта на новолунието, когато е най-тъмно. Повярвайте, той ще удари именно нощес вашия музей. И то не на шега.

Дж. Д. Грисъм се промуши между няколко застанали един до друг магьосници, които пийваха шампанско.

— Тези други нападения… — подхвана той. — Имате предвид Чикаго и Мексико Сити ли?

— И Торонто — отвърна брат ми. — И… още няколко.

Знаех, че не иска да се разпростира. Заради нападенията, на които бяхме станали свидетели през лятото, двамата и досега сънувахме кошмари.

Е, да, истинският Армагедон още не ни беше сполетял. Беше минала половин година, откакто Змеят на Хаоса, Апоп, беше избягал от затвора си в Подземния свят, а противно на очакванията ни, още не бе предприел широкомащабно нашествие в света на обикновените простосмъртни. По някаква причина протакаше и се задоволяваше с по-дребни нападения срещу номове, които изглеждаха щастливи и в безопасност.

Като този тук, помислих си аз.

Докато минавахме покрай павилиона, оркестърът тъкмо изсвири края на песента. Някаква красива руса жена махна на Грисъм с лъка на цигулката, която държеше.

— Идвай, скъпи! — провикна се тя. — Имаме нужда от хавайската ти китара!

Той се насили да се усмихне.

— Ей сега, мила. Връщам се след малко.

Продължихме нататък. Дж. Д. Грисъм се извърна към нас.

— Жена ми, Ан.

— И тя ли е магьосница? — попитах аз.

Той кимна, а лицето му помръкна.

— Тези нападения… Защо си толкова сигурен, че Апоп ще удари точно тук?

Устата на Картър беше пълна с царевичен чипс, затова отговорът му гласеше:

— Мхм-хмм.

— Издирва един древен предмет — преведох аз. — Вече е унищожил пет негови копия. Последният, който се е запазил, е включен във вашата изложба за Тутанкамон.

— Какъв предмет? — попита мъжът.

Аз се поколебах. Преди да дойдем в Далас, бяхме направили какви ли не защитни магии и бяхме включили предпазни амулети, само и само да не ни подслушват — пак с магически средства, но въпреки това се притеснявах да изрека на глас плановете ни.

— По-добре да ви покажем. — Заобиколих един фонтан, където двама млади магьосници пишеха с вълшебните пръчки по плочника светещо „Обичам те“. — Довели сме и отряда си за бързо реагиране — да помага. Чакат в музея. Ако ни разрешите да огледаме предмета и може би да го вземем, за да го пазим…

— Как така да го вземете!? — свъси се мъжът. — Изложбата е строго охранявана. Сложил съм най-добрите си магьосници, да бдят над нея денонощно. Смятате, че ще се справите по-добре в Бруклинската къща ли?

Спряхме в края на градината. Отстрани на музея отсреща имаше транспарант с височина два етажа, посветен на фараона Тутанкамон.

Картър извади мобилния си телефон. Показа на Грисъм изображението върху дисплея: опожарена голяма къща, в която навремето се бе помещавала щабквартирата на Стотния ном в Торонто.

— Не се и съмнявам, че охраната ви е добра — каза той. — Но предпочитаме да не превръщаме нома ви в мишена на Апоп. При другите нападения помагачите на змията избиха всички до крак.

Грисъм се взря в дисплея на телефона, после се извърна отново към жена си Ан, която свиреше полка с цигулката си.

— Добре тогава — каза той. — Дано хората ви наистина са опитни.

— Изумителни са — уверих го аз. — Елате, ще ви запознаем.

Нашият магьоснически отряд за бързо реагиране бе погълнат от това да опустошава магазина за сувенири.

Феликс беше измагьосал три пингвина, които си бяха сложили хартиени маски на Тутанкамон и се клатушкаща из помещението. Нашият приятел, песоглавецът Хуфу, се беше разположил на една лавица с книги и четеше „История на фараоните“, което щеше да бъде направо възхитително, ако той не държеше тома на обратно. Уолт — о, скъпи ми Уолт, защо? — беше отворил шкафа с накитите и така разглеждаше амулети — гривни и огърлици, — сякаш бяха вълшебни. С магията си за земната стихия Алиса беше вдигнала няколко грънци, които се рееха по двайсет-трийсет във въздуха и изписваха цифрата осем.

Картър се прокашля.

Както беше напълнил шепите си със златни накити, Уолт застина като попарен. Хуфу слезе тромаво от лавицата и събори повечето книги. Грънците на Алиса паднаха с трясък на пода и се натрошиха. Феликс се опита да отведе пингвините зад касата. (Наистина ги смята за много полезни. Опасявам се, че не мога да го обясня.)

Дж. Д. Грисъм забарабани с пръсти по токата със Самотната звезда.

— Това ли е изумителният ви отряд за бързо реагиране?

— Ами да! — постарах се аз да се усмихна подкупващо. — Извинявайте, поразхвърляли са малко. Просто, хм… — Извадих от колана си вълшебната пръчица и изрекох едно заклинание: — Hi-nehm!

Вече бях по-добра с такива магии. През повечето време успявах да насоча силата на своята покровителка, богинята Изида, без да припадам. И нито веднъж не съм се пръсвала на парчета.

За миг във въздуха засия йероглифът за „Съедини се!“:

Във въздуха се издигнаха парчета от грънците, които отново се залепиха. Книгите се върнаха по лавиците. Маските на Тутанкамон паднаха от лицата на пингвините и се видя, че това всъщност са… охо! — пингвини.

Приятелите ни изглеждаха доста притеснени.

— Извинявайте — промърмори Уолт и върна накитите във витрината. — Стана ни скучно.

Не можех да му се сърдя дълго. Той беше висок и строен, с телосложение на баскетболист, беше по долнище на анцуг и тениска без ръкави, изпод която се виждаха изваяните му ръце. Кожата му беше с цвят на горещо какао, а лицето му бе царствено и красиво като на статуите на неговите предци, фараоните.

Дали си падах по него ли? Ами сложно е. За това — по-нататък.

Дж. Д. Грисъм огледа отряда ни.

— Радвам се да се запознаем. — Той успя да сдържи въодушевлението си. — Елате с мен!

Централното фоайе на музея представляваше просторно бяло помещение с масички, по които нямаше нищо, и таван, толкова висок, че вътре преспокойно можеше да се смести мъничък жираф. Стълбището в единия край водеше към балкон с редица кабинети. Стената в другия край беше остъклена и през нея се виждаха светлините на нощен Далас.

Дж. Д. Грисъм посочи нагоре към балкона, където на пост стояха двама мъже в черни ленени роби.

— Виждате ли? Навсякъде има охрана.

Мъжете държаха в готовност жезлите и вълшебните пръчки. Погледнаха надолу към нас и аз забелязах, че очите им светят. По скулите им като бойна окраска бяха нарисувани йероглифи.

Алиса ми прошепна:

— Какво им е на очите?

— Магия за наблюдение — предположих аз. — Благодарение на тези символи мъжете от охраната виждат в Дуат.

Тя прехапа устна. Нейна покровителка беше богът на земята Геб, затова Алиса обичаше плътните осезаеми неща като камъка и глината. Не обичаше височината и дълбоката вода. Камо ли пък представата за Дуат — вълшебно царство, което съществуваше паралелно на нашите.

Веднъж го описвах като океан отдолу с много, много пластове вълшебни измерения, които нямат край, и ми се стори, че Алиса щеше да се разболее от морска болест.

От друга страна, десетгодишният Феликс нямаше такива притеснения.

— Жестоко! — възкликна той. — И аз искам светещи очи.

Прокара пръст по бузите си и върху тях останаха лъскави алени петна с формата на Антарктика.

Алиса се засмя.

— Сега виждаш ли в Дуат?

— Не — призна си той. — Но виждам много по-добре пингвините си.

— Не е зле да побързаме — напомни Картър. — Апоп обикновено нанася удар, когато луната е в апогея си. Което означава…

— Хррр — вдигна Хуфу и десетте си пръста.

Това е да се осланяш на съвършеното астрономическо чувство на един песоглавец.

— След десет минути — казах аз. — Страхотно, няма що.

Приближихме се до входа на изложбата, посветена на Тутанкамон — беше трудно да го подминеш заради грамадния златен надпис. На пост стояха двама магьосници с големи леопарди на каишки.

Картър погледна изумен Дж. Д. Грисъм.

— Как получихте пълен достъп до музея?

Тексасецът сви рамене.

— Жена ми Ан е председателка на управителния съвет. И така, кой експонат искахте да видите?

— Запознах се с плана на изложбата — отговори брат ми. — Да вървим. Ще ви покажа.

Леопардите проявиха жив интерес към пингвините на Феликс, но мъжете от охраната ги дръпнаха за каишките и ни пуснаха да минем.

Изложбата вътре беше много богата, аз обаче се съмнявам да се вълнувате особено от подробностите. Лабиринт от зали със саркофази, статуи, покъщнина, парченца от златни накити… и така нататък. Лично аз можех да ги подмина, без да се вживявам особено. Нагледала съм се на египетски колекции, ще ми стигнат за няколко живота, благодаря.

Пък и накъдето и да се обърнех, все виждах нещо, което ми напомняше за нашите патила.

Минахме покрай витрини с фигурки на shabti, безспорно омагьосани, за да се съживят, ако ги призовеш. Бях унищожила доста такива. Видяхме и чудовища, които ни гледаха на кръв, и богове, с които се бях сражавала лично: Нехбет във вид на лешояд, която веднъж се всели в баба (дълго е за обясняване), крокодила Собек, опитал се да убие котката ми (още по-дълго е за обясняване), и богинята лъвица Сехмет, която веднъж разгромихме с лют сос (хич и не питайте).

И онова, от което се разстроих най-много: изсечена от алабастър статуетка на нашия приятел Бес, бога джудже. Беше на цяла вечност, но аз познах сплескания като на мопс нос, рунтавите бакенбарди, коремчето и трогателното грозно лице, което изглеждаше така, сякаш някой го е удрял отново и отново с тиган. Бяхме прекарали с Бес всичко на всичко няколко дни, то той буквално си жертва душата, за да ни помогне. Сега, видех ли го, си спомнях, че имам дълг, който няма да изпълня никога.

Бях стояла пред статуетката явно по-дълго, отколкото си мислех. Останалите от групата ме бяха подминали и вече завиваха към следващата зала на двайсетина метра, когато някой каза до мен:

— Пссст!

Обърнах се да видя кой е. Реших, че сигурно е Бес. После гласът извика още веднъж:

— Ей, кукло! Слушай! Няма много време.

Точно в средата на стената, от бялата грапава боя се бе подало мъжко лице, което сякаш се опитваше да се отскубне. Беше с нос като клюн, жестоки тънки устни и високо чело. Въпреки че мъжът беше със същия цвят, както стената, той изглеждаше много жив. В изцъклените му бели очи, кой знае как, се беше изписало нетърпение.

— Няма да спасиш свитъка, кукло — предупреди ме той. — А и да го спасиш, няма никога да го разчетеш. Трябва ти помощта ми.

Откакто бях започнала да правя магии, се бях нагледала на какво ли не, затова не се стреснах особено. Все пак не бях чак толкова наивна, че да повярвам на някакво си бяло като тебешир старо привидение, което ме е заговорило, че и ме е нарекло „кукло“. Приличаше ми на един герой от смешните филми за мафията, които момчетата в Бруклинската къща обичаха да гледат в свободното си време — може би на нечий Чичо Вини.

— Ти кой си? — попитах аз.

Мъжът изсумтя.

— Сякаш не знаеш. Сякаш има човек, който да не знае. Разполагаш с два дни, после ще ми видят сметката. Ако искаш да победите Апоп, няма да е зле да задействаш връзките си и да ме измъкнеш оттук.

— Нямам представа за какво ми говориш — възразих аз.

Мъжът не ми приличаше на бога на злото Сет, на змея Апоп или на злодеите, с които вече се бях разправяла, но човек не може да бъде сигурен. Все пак го имаше онова нещо, наречено магия.

Мъжът издаде брадичка.

— Ясно, разбрах. Искаш да ти докажа. Така и така няма да спасиш свитъка, но поне вземи златното ковчеже. То ще ти подскаже какво да правите от тук нататък, стига да си достатъчно схватлива, за да го проумееш. Вдругиден по залез-слънце, кукло. След това предложението ми се обезсилва, защото аз завинаги ще…

Той се задави. Очите му побеляха. Мъжът започна да диша тежко, сякаш около врата му се затягаше примка. Малко по малко той се стопи и се сля със стената.

— Сейди! — повика Уолт от другия край на коридора. — Добре ли си?

Погледнах натам.

— Видя ли?

— Какво да съм видял? — попита той.

То се знае, че не е видял, помислих си аз. Изобщо нямаше да бъде забавно, ако и другите бяха видели призрака на Чичо Вини! И аз нямаше да се питам дали наистина не съм полудяла.

— Нищо — отвърнах и се завтекох, за да настигна останалите.

От двете страни на входа за следващата зала като на пост стояха два грамадни сфинкса от обсидиан, с тяло на лъв и глава на овен. Картър твърди, че този вид сфинксове се наричали криосфинксове. /_Благодаря, Картър. Всички си умирахме от нетърпение да научим тази безполезна информация._/

— Хррр! — предупреди Хуфу, като вдигна пет пръста.

— Чакайте малко — рече Грисъм. — На тази зала сме направили най-силните защитни магии. Трябва да ги променя, ако искаме да проникнем вътре.

— Хм — отвърнах аз припряно, — надявам се все пак, че магиите ще спрат враговете, например грамадните змии на Хаоса.

Грисъм ме погледна отчаяно, както правят мнозина.

— Все разбирам нещичко от защитна магия — заяви той. — Довери ми се.

Вдигна вълшебната пръчка и започна да напява заклинания.

Картър ме дръпна встрани.

— Добре ли си?

Сигурно съм изглеждала разтърсена от срещата си с Чичо Вини.

— Да — отговорих аз. — Преди малко видях нещо. Вероятно поредния номер на Апоп, но…

Погледът ми се плъзна към другия край на коридора. Уолт се беше загледал в златен престол зад витрина. Беше се подпрял с едната ръка на стъклото и се беше навел напред, сякаш му беше прилошало.

— Ще ти обясня след малко — обещах на Картър.

Отидох при Уолт. Лицето му беше окъпано от светлината, която идваше откъм експоната и от която чертите му бяха станали червеникавокафяви като египетските хълмове.

— Какво има? — попитах аз.

— Тутанкамон е издъхнал на този стол — отвърна той.

Прочетох табелата към експоната. Там не пишеше, че Тутанкамон е умрял на престола, но Уолт го беше изрекъл много убедено. Може би беше усетил проклятието, тегнещо над рода. Фараонът Тутанкамон беше брат на не знам кой си поред негов прадядо, сигурно милионния, и отровата, погубила деветнайсетгодишния Тутанкамон, и досега течеше в жилите на Уолт и му действаше все по-силно, ако той се занимаваше с магии. Въпреки това Уолт отказваше да намали темпото. Докато гледаше престола на своя праотец, сигурно имаше усещането, че чете собствения си некролог.

— Все ще намерим лек — обещах аз. — Веднъж да се справим с Апоп…

Уолт ме погледна и аз млъкнах насред изречението. И двамата бяхме наясно, че е почти изключено да разгромим Апоп. И да успеехме, нямаше гаранции, че Уолт ще живее достатъчно дълго, за да се наслади на победата. Днес беше от добрите му дни, но аз пак виждах болката в очите му.

— Ей, хора — провикна се Картър. — Готови сме.

В залата зад криосфинксовете имаше колекция от „най-големите хитове“ в задгробния живот на Египет. От един пиедестал ни гледаше дървен Анубис в естествен размер. Върху копие на везните на правосъдието се беше разположил златен песоглавец, когото Хуфу тутакси започна да ухажва. Имаше маски на фараони, карти на Подземния свят и купища съдини с капаци с глави на животни, където навремето са слагали органите на мумиите.

Картър подмина всичко това. Събра ни около дълъг свитък папирус, положен във витрина върху задната стена.

— Това ли търсите? — свъси се Грисъм. — Книгата „Как да се разгроми Апоп“? Знаете прекрасно, че и най-силните заклинания не помагат — особено срещу Апоп.

Картър бръкна в джоба си и извади късче овъглен папирус.

— В Торонто успяхме да спасим само това. Друг препис на същия свитък.

Грисъм взе парчето папирус. То беше с размерите на някаква си пощенска картичка и бе толкова обгоряло, че различихме само няколко йероглифа.

— „Как да се разгроми Апоп“ — прочете мъжът. — Но това е един от най-разпространените свитъци. От дълбока древност до нас са достигнали стотици преписи.

— Не. — Едвам устоях на подтика да погледна през рамо, да не би да ни слуша някоя грамадна змия. — Апоп издирва само един препис, направен от този човек тук. — Почуках с пръст по надписа отстрани на витрината. — „Смята се, че той е дело на сина на фараона на име Хемвасет, по-известен като Сетне“ — прочетох аз.

Грисъм се смръщи.

— Име, свързвано със злото… Така се е казвал магьосник, смятан за един от най-големите злодеи, живели някога под слънцето.

— Чували сме — уверих го аз, — а Апоп унищожава само варианта на свитъка, оставен от Сетне. Доколкото ни е известно, съществуват, всичко на всичко, шест преписа. Апоп вече е изгорил пет от тях. Този тук е последният.

Грисъм се взря невярващо в овъгления папирус.

— Ако Апоп наистина се е въздигнал с цялата си мощ от Дуат, за какво му е да се занимава с някакви си свитъци? Явно не го е спряла никаква магия. Защо той още не е унищожил света?

И ние си задавахме от месеци същия въпрос.

— Апоп се страхува от този свитък — поясних с надеждата, че съм права. — В него явно е скрита тайната как да бъде победен. Той иска да е сигурен, че всички преписи са унищожени, и чак тогава ще нахлуе в света.

— Трябва да побързаме, Сейди — подкани Картър. — Нападението може да започне всеки момент.

Направих една крачка, за да се приближа до свитъка. Беше дълъг към два метра и широк половин метър, с разположени близо един до друг редове йероглифи и цветни илюстрации. Виждала съм купища такива свитъци, в които се описват различни начини как да победим Хаоса. В тях има заклинания срещу змията Апоп, която иска да погълне бога на Слънцето Ра, докато той пътува през Дуат. Древните египтяни са били направо обсебени от този въпрос. Големи веселяци са били, няма що.

Умеех да разчитам йероглифи — една от многото ми изумителни дарби, — но свитъкът съдържаше дълбок смисъл. На пръв поглед в него нямаше нищо, което да е от особена полза. Обичайните описания на Реката на нощта, по която се е спускала лодката на Ра. А, без мен, била съм там. Както и съвети как да излезеш на глава с различните демони в Дуат. Срещала съм ги. Изтребвала съм ги. Направо ми е писнало от всичко това.

— Сейди! — подкани Картър. — Нещо?

— Още не знам — промърморих аз. — Дай ми малко време.

Дразнех се, че този книжен плъх, брат ми, е спец по бойните магии, а от мен се очаква да разчитам безпогрешно същите тези магии. Едва ме свърташе да чета списания, камо ли някакви допотопни свитъци.

„Няма да спасиш свитъка, кукло — беше ме предупредило лицето от стената. — А и да го спасиш, няма никога да го разчетеш. Трябва ти помощта ми.“

— Налага се да го вземем с нас — реших аз. — Сигурна съм, че ще успея да го разчета с малко повече…

Сградата се разтресе. Хуфу се разпищя и скочи в обятията на златния песоглавец. Пингвините на Феликс тръгнаха да обикалят трескаво с клатушкаща се походка.

— Прозвуча като… — Дж. Д. Грисъм пребледня като платно. — Като взрив отвън. Празненството!

— Това е диверсия — предупреди Картър. — Апоп се опитва да отклони вниманието ни от свитъка.

— Нападат приятелите ми — рече задавено Грисъм. — Жена ми.

— Вървете! — подканих. Погледнах многозначително брат си. — Ще се справим със свитъка. Жената на Дж. Д. Грисъм е в опасност!

Мъжът ме хвана за ръцете.

— Вземете свитъка. Успех.

Той излезе тичешком от залата.

Аз се обърнах отново към експоната.

— Можеш ли да отвориш витрината, Уолт? Трябва час по-скоро да извадим това тук…

Помещението се огласи от злобен кикот. Около нас екна присмехулен плътен глас, гърлен като ядрен взрив.

— Не съм на същото мнение, Сейди Кейн.

Изпитах чувството, че кожата ми се е превърнала в ронлив папирус. Спомних си гласа. Спомних си какво е да си само на хвърлей от Хаоса, когато кръвта ти сякаш става на огън и ДНК-то ти се разпада.

— Смятам да ви унищожа със стражите на Маат — заяви Апоп. — Да, ще бъде забавно.

Двата криосфинкса от обсидиан при вратата се обърнаха. Препречиха изхода, като застанаха един до друг. От ноздрите им излизаха къдрави пламъци.

Те казаха едновременно с гласа на Апоп:

— Никой не си е тръгнал жив оттук. Сбогом, Сейди Кейн.

2. Как си поговорих с Хаоса

Сейди

Ще се изненадате ли, ако научите, че от тук нататък нещата потръгнаха зле?

Едва ли.

Първите жертви, които дадохме, бяха пингвините на Феликс. Криосфинксовете блъвнаха огън към клетите птици, които се стопиха и се превърнаха в локвички вода.

— Не! — извика Феликс.

Помещението се разтресе, този път много по-силно.

Хуфу изпищя и се метна върху главата на Картър, при което го повали на пода. При други обстоятелства щеше да бъде смешно, аз обаче си дадох сметка, че той току-що е спасил живота на брат ми.

Подът там, където той бе стоял, се разпадна и мраморните плочи станаха на пепел, сякаш бяха натрошени с пневматичен чук. Мястото на разрушението запълзя като змия из залата: унищожаваше всичко по пътя си, всмукваше в земята експонатите, а после ги плюеше на парчета. Да… именно, запълзя като змия. Загъна се право към стената в дъното и книгата „Как да се разгроми Апоп“.

— Свитъкът! — креснах аз.

Май не ме чу никой. Картър още беше на пода и се опитваше да изтика от главата си Хуфу. Стъписан, Феликс беше приклекнал при локвите, останали от пингвините, а Уолт и Алиса се мъчеха да го издърпат, за да е по-далеч от огнедишащите криосфинксове.

Извадих полека вълшебната пръчка от колана си и извиках първата магическа дума, която ми хрумна:

— Drowah!

Във въздуха запламтяха златисти йероглифи, заповедта „Ограничи!“. Между витрината и напредващата разрушителна линия засия светеща стена:

Бях използвала заклинанието често, за да разтървавам ученици, които се боричкат, или да защитя шкафа със закуските от среднощните набези на лакомниците, но не го бях опитвала никога за нещо от такава важност.

Веднага щом невидимият пневматичен чук достигна моя щит, заклинанието започна да се разпада. Разрушението плъзна нагоре по светещата стена и я направи на парчета. Постарах се да се съсредоточа, но срещу мен работеше много по-могъща сила — самият Хаос, който нахлуваше в съзнанието ми и разваляше магията.

Ужасена, усетих, че не мога да се отскубна. Бях въвлечена в битка, която нямаше как да спечеля. Апоп накъсваше мислите ми със същата лекота, с която бе натрошил пода.

Уолт изби вълшебната пръчка от ръцете ми.

Плисна ме мрак. Аз се свлякох в ръцете на Уолт. Когато зрението ми се избистри, ръцете ми бяха обгорели и от тях се вдигаше пара. Бях прекалено стъписана, за да усещам болка. Книгата „Как да се разгроми Апоп“ беше изчезнала. Не бе останало нищо освен купчината отломъци и огромната дупка в стената, през която сякаш беше минал танк.

Имаше опасност на гърлото ми да заседне отчаяние, но около мен се струпаха приятелите ми. Уолт ме държеше здраво — да не падна. Картър извади меча. Хуфу оголи зъби и започна да лае по криосфинксовете. Алиса прегърна Феликс, който зарида върху ръкава й. След изчезването на пингвините бързо се беше обезсърчил.

— Това ли беше? — креснах на криосфинксовете. — Изгорихте свитъка и сега, както обикновено, беж да ви няма? Толкова ли ви е страх да се покажете такива, каквито сте?

В помещението отново екна смях. Криосфинксовете продължиха да стоят на вратата, без да се помръдват, но фигурките и накитите по витринките задрънчаха. Най-неочаквано златната статуя на песоглавеца, с която Хуфу беше разговарял, завъртя с мъчително скърцане глава.

— Но аз съм вездесъщ — заяви Змеят чрез устата на статуята. — Мога да унищожа всичко, което цениш… И всички, на които държиш.

Хуфу изскимтя възмутено. Метна се към песоглавеца и го преобърна. Той се превърна в разтопено езерце злато, над което се виеше пара.

Оживя друга статуя: позлатен дървен фараон с ловно копие. Очите му станаха червени като кръв. Изсечената му уста се нагъна в усмивка.

— Магията ти, Сейди Кейн, е слаба. Човешката цивилизация е остаряла и прогнила. Ще погълна бога на Слънцето и ще потопя света ти в мрак. Морето на Хаоса ще глътне всички вас.

Статуята на фараона се пръсна на парчета, сякаш енергията й бе прекалено голяма, за да се вмести в нея. Пиедесталът й се разпадна и из помещението плъзна друга линия на злодейска магия като от пневматичен чук, от която плочите по пода сякаш кипнаха. Линията се насочи към експоната при източната стена — златно ковчеже.

„Спаси го“, подкани глас вътре в мен, вероятно подсъзнанието ми или може би Изида — богинята, моя покровителка. Толкова често споделяхме мислите си, че вече ми беше трудно да съм сигурна.

Сетих се какво ми е казало лицето от стената: „Вземи златното ковчеже. То ще ти подскаже какво да правите от тук нататък.“

— Ковчежето! — креснах. — Спрете Апоп!

Приятелите ми ме зяпнаха. Сградата се разтресе от поредния взрив някъде навън. От тавана заваляха парчета гипсова мазилка.

— Тези хлапетии ли намерихте да пратите срещу мен? — попита Апоп чрез shabti от слонова кост в най-близката витрина — моряче на мъничка лодка. — Уолт Стоун… ти си най-големият късметлия. И да доживееш до сутринта, болестта ти ще те погуби преди великата ми победа. Няма да ти се налага да гледаш унищожението на света.

Уолт залитна. Изведнъж се оказа, че аз крепя него. Обгорените ръце ме боляха толкова силно, че едва се сдържах да не повърна.

Разрушителната линия се беше устремила към златното ковчеже. Алиса насочи жезъла и кресна заповед.

За миг подът застина и отново се превърна в гладък плътен син камък. Сетне се появиха нови пукнатини и Хаосът си запроправя мощно път напред.

— Смела ми Алиса — подхвана Змеят, — земята, която обичаш, ще се разпадне и ще се превърне в Хаос. Няма да има къде да стъпиш.

Жезълът на Алиса лумна. Тя се разпищя и го метна встрани.

— Престани! — кресна Феликс.

Счупи с жезъла си витрината и унищожи мъничкото моряче заедно с още десетина shabti.

Гласът на Апоп просто се премести в нефритов амулет с изображение на Изида върху един манекен наблизо.

— О, малък Феликс. Намирам те за забавен. Дали да не те взема за домашен любимец като онези смешни птици, които обичаш? Колко ли ще издържиш, преди да си изгубиш разсъдъка?

Феликс хвърли вълшебната пръчка и събори манекена.

Следата на Хаоса, която помиташе всичко по пътя си, вече бе преполовила разстоянието до ковчежето.

— Иска да вземе онова сандъче там! — успях да кажа аз. — Спасете го!

Признавам си, това не бе от най-вдъхновяващите бойни призиви, но Картър, изглежда, ме разбра. Скочи пред настъпващия Хаос и заби меча в пода. Острието потъна в мраморната плоча като в сладолед. От двете страни плъзнаха сини магически черти — версията на Картър за силово поле. Разрушителната линия се блъсна в преградата и спря.

— Клетият Картър Кейн — екна гласът на Змея, който сега се чуваше отвсякъде и скачаше от експонат на експонат, а те се пръсваха от силата на Хаоса. — Обречен си като водач. Ще рухне всичко, което се опита да съградиш.

Синята отбранителна черта на Картър затрепка. Ако не му помогнех бързо…

— Апоп! — провикнах се. — Какво още чакаш и не ме унищожиш? Направи го сега, дебела гърмяща змия!

Помещението се огласи от съсък. Сигурно трябва да спомена, че сред многото ми дарби е и да вбесявам хората. Явно действаше и на змиите.

Подът се намести. Картър изрече защитното заклинание и за малко да се строполи. Хуфу, да пребъде песоглавската му досетливост, скочи при златното ковчеже, грабна го и хукна с него.

Когато Апоп заговори отново, гласът му кънтеше от гняв:

— Така да бъде, Сейди Кейн. Време е да умреш.

Двата сфинкса с глави като на овни се размърдаха и устите им се озариха от пламъци. После те се спуснаха право към мен.

Добре че единият се подхлъзна на локвата пингвинска вода и отхвърча наляво. Другият щеше да ми прегризе гръкляна, ако точно тогава не бе нападнат от една камила.

Да, от съвсем истинска камила с естествени размери. Ако ви се струва объркващо, представете си само какво им е било на сфинксовете.

Откъде пък се е взела камила, ще попитате. Може и да съм ви споменавала за колекцията амулети на Уолт. Два от тях призоваваха гнусни камили. Вече ги бях срещала, затова не се зарадвах особено, когато пред очите ми се стрелна един тон камилска плът, която се устреми към сфинкса и се стовари върху него. Възмутен, сфинксът изръмжа и се опита да се отскубне. Камилата изсумтя и пръдна.

— Хинденбург — казах аз. Само една камила можеше да пърди така ужасно. — Защо, по дяволите, Уолт…

— Извинявай! — викна той. — Объркал съм амулетите!

При всички положения заклинанието даде резултат. Камилата не беше кой знае какъв боец, но си беше тежичка и тромава. Криосфинксът заръмжа и задраска по пода, докато се опитваше безуспешно да изтика камилата Хинденбург, която само се разкрачи, а после започна да надава тревожно крякане и да изпуска газове.

Отидох при Уолт и се постарах да се ориентирам в положението.

В помещението цареше пълен хаос — в буквалния смисъл на думата. Между експонатите на дъги се бяха извили назъбени светкавици. Подът се рушеше. Стените се напукваха. Изложените древни предмети оживяваха и нападаха приятелите ми.

Картър отблъсна другия криосфинкс, като го ръгаше с khopesh, чудовището обаче отбиваше с рога ударите му и бълваше огън.

Феликс попадна сред буря от съдини за вътрешности на мумии, които се стрелкаха към него от всички посоки, докато той ги отбиваше с жезъла си. Алиса беше заобиколена от цяло войнство мънички shabti и повтаряше отчаяна заклинания — използваше земната си магия, за да запази помещението цяло. Статуята на Анубис гонеше из залата храбрия ни песоглавец Хуфу, който стискаше златното ковчеже, и чупеше наред всичко с юмруци. Мощта на Хаоса наоколо ставаше все по-голяма. Усещах я в ушите си като надвиснала буря. С присъствието си Апоп клатеше целия музей.

Как можех да помогна на всичките си приятели едновременно, да опазя златното ковчеже и да направя така, че музеят да не се срути и да не ни затрупа?

— Сейди — подкани Уолт. — Какъв е планът?

Първият криосфинкс най-после свали от гърба си Хинденбург. Обърна се и блъвна огън към камилата, която пръдна за последно, смали се и отново се превърна в безобиден златен амулет. След това криосфинксът се обърна към мен. Не изглеждаше доволен.

— Уолт — казах аз, — пази ме.

— Разбира се. — Той огледа разколебан криосфинкса. — А ти какво ще правиш през това време?

Уместен въпрос, помислих си.

— Трябва да опазим ковчежето — отговорих аз. — То би трябвало да ни насочи. Трябва да възстановим Маат, иначе сградата ще се взриви и всички ще загинем.

— А как ще възстановим Маат?

Вместо да отговоря, се съсредоточих. Надзърнах в Дуат долу.

Трудно е да опиша какво е да виждаш света едновременно на няколко равнища — прилича малко на това да гледаш с очила за триизмерен филм и да виждаш около всичко размазани цветни аури с тази малка подробност, че аурите невинаги съответстват на предметите и образите не спират да мърдат. Магьосниците трябва да внимават, когато надзъртат в Дуат. В най-добрия случай ще започне да ви се гади леко. В най-лошия мозъкът ви ще се пръсне.

В Дуат помещението беше запълнено от навита на кълбо огромна червена змия: магията на Апоп малко по малко се разпростираше и обкръжаваше приятелите ми. Бях на път да изгубя концентрация, както и вечерята си.

— Изида! — извиках. — Малко помощ?

През мен се плисна мощта на богинята. Видях с изострените си сетива как брат ми се сражава с криосфинкса. На мястото на Картър стоеше богът воин Хор с меч, който сияеше от ярка светлина.

Съдините за вътрешностите на мумиите, които кръжаха около Феликс, бяха сърца на демони — сенки, които тракаха със зъби и се опитваха да стиснат с остри нокти малкия ни приятел. Той обаче имаше изненадващо силна аура в Дуат. Яркоморавото й сияние явно отблъскваше демоните.

Алиса бе заобиколена от пясъчна буря във вид на великан. Както напяваше заклинания, Геб, богът на Земята, вдигна ръце и започна да крепи тавана. Войнството shabti, обкръжило Алиса, пламтеше като горски пожар.

В Дуат Хуфу си изглеждаше същият, но докато подскачаше из помещението, за да се изплъзне на статуята на Анубис, златното ковчеже, което носеше, се отвори рязко. Вътре нямаше друго освен непрогледен мрак, сякаш ковчежето беше пълно с мастило на сепия.

И аз не знаех какво означава това, но точно тогава погледнах Уолт и ахнах.

В Дуат той беше омотан в трепкащи сиви ивици лен, каквито използват за мумиите. Плътта му беше прозрачна. Костите му светеха, сякаш бяха жива рентгенова снимка.

„Проклятието, тегнещо над него — помислих си аз. — Той е белязан да умре.“

И още по-страшно: криосфинксът, застанал пред Уолт, беше в епицентъра на бурята, която Хаосът бе вдигнал. От тялото му на дъги се бяха извили червени назъбени светкавици. Муцуната му като на овен се преобрази и се превърна в главата на Апоп с жълти змийски очи и остри зъби, от които капеше слюнка.

Криосфинксът се спусна към Уолт, но още преди да му се е нахвърлил, той хвърли един амулет. Пред муцуната на чудовището се пръснаха златни вериги, които се омотаха около зурлата му. Криосфинксът се препъна и се замята като куче с намордник.

— Всичко е наред, Сейди. — Гласът на Уолт прозвуча по-плътно и уверено, сякаш в Дуат момчето беше по-голямо. — Кажи заклинанието. Бързо.

Криосфинксът разкърши лапи. Златните вериги изтракаха. Другият криосфинкс беше заклещил Картър при стената. Феликс се беше свлякъл на колене и моравата му аура бе помръкнала от тъмните демони, които се въртяха на вихрушка около него. Алиса губеше битката с рушащата се зала и около нея се сипеха цели парчета от тавана. Статуята на Анубис сграбчи песоглавеца Хуфу за опашката и го вдигна с главата надолу, при което той ревна и стисна здраво златното ковчеже.

Сега или никога: трябваше да възстановя реда.

Насочих мощта на Изида и така впрегнах собствените си магически запаси, че усетих как душата ми пламва. Наложих си да се съсредоточа и изрекох най-мощната от всички божествени думи:

— Маат.

Пред мен запламтя йероглифът: дребен и ярък като мъничко слънце:

— Браво на теб! — каза Уолт. — Само така!

Беше успял да издърпа някак веригите и да стисне сфинкса за зурлата. Докато тварта се мъчеше с всички сили да се отскубне, странната сива аура на Уолт плъзна като зараза по тялото на чудовището. Криосфинксът изсъска и се загърчи. Усетих как ме лъхва миризма на тление, сякаш се е отворил гроб, и за малко да се разсея.

— Сейди — подкани Уолт, — не спирай със заклинанието!

Съсредоточих се върху йероглифа. Насочих цялата си енергия към символа за ред и съзидание. Думата засия по-ярко. Навитата на кълбо змия вече светеше по-слабо, като слънце в мъгла. Двата криосфинкса станаха на прах. Съдините за вътрешности на мумии паднаха и се натрошиха. Статуята на Анубис пусна Хуфу и той се приземи на глава. Войнството shabti застина около Алиса, а земната й магия обхвана цялото помещение, като запълни пукнатините и възстанови стените.

Усетих, че Апоп се оттегля с гневно съскане навътре в Дуат.

След миг се строполих.

— Казвах ли аз, че ще успее! — възкликна някой с добър глас.

С гласа на майка ми… но това, разбира се, беше невъзможно. Мама беше мъртва, което означаваше, че разговарям с нея само от време на време и само в Подземния свят.

Зрението ми се завърна, замъглено и мътно. Над мен се бяха надвесили две жени. Едната беше мама, русата й коса беше прихваната отзад с шнола, а наситеносините й очи искряха от гордост. Тя беше прозрачна като призрак, ала гласът й беше топъл и много жив.

— Това, Сейди, още не е краят. Трябва да продължиш.

До нея стоеше Изида в бялата си копринена рокля и с многоцветни като дъгата криле, които проблясваха отзад. Косата й беше лъскавочерна и в нея бяха вплетени нанизи диаманти. Лицето й беше красиво като на мама, но по-царствено, не така сърдечно.

Само не ме разбирайте погрешно. Ние с Изида си споделяхме мислите и благодарение на това знаех, че тя държи на мен по свой си начин, но боговете не са хора. Трудно им е да си представят, че сме нещо повече от полезни оръдия или мили домашни любимци. За боговете животът на човека е кратък почти колкото живота на малко мишле.

— Направо не мога да повярвам — заяви Изида. — Последният магьосник, призовал Маат, беше не друг, а самата Хатшепсут, и дори тя успя чак след като си сложи изкуствена брада.

Нямах представа какво означава това. Реших, че не искам да научавам.

Опитах да се размърдам, но не можах. Имах чувството, че се нося по дъното на пълна с топла вода вана и че лицата на двете жени, надвесили се над повърхността, са се нагънали от вълничките.

— Слушай ме внимателно, Сейди — подкани майка ми. — Не се обвинявай за загиналите. Когато измислиш плана, баща ти ще бъде против. Трябва да го убедиш. Кажи му, че само така ще успееш да спасиш душите на мъртвите. Кажи му… — Лицето й стана мрачно. — Кажи му, че само така той ще ме види отново. Трябва да успееш, скъпа.

Искаше ми се да попитам за какво ми говори, но бях като онемяла.

Изида ме докосна по челото. Пръстите й бяха студени като сняг.

— Да не я преуморяваме. Довиждане засега, Сейди. Бързо се приближава времето, когато ще се наложи отново да се обединим. Ти си силна. По-силна дори от майка си. С общи усилия ще управляваме света.

— По-точно, с общи усилия ще разгромите Апоп — поправи я майка ми.

— Разбира се — съгласи се Изида. — Имах предвид точно това.

Лицата им се размазаха и се сляха. Двете изрекоха в един глас:

— Обичам те.

Пред очите ми се носеше фъртуна. Всичко наоколо се промени и сега вече стоях на тъмни гробища заедно с Анубис. Не с миришещия на мухъл стар бог с глава на чакал, какъвто са го рисували по египетските гробници, а с Анубис, какъвто обикновено го виждах: тийнейджър с топли кафяви очи, разрошена черна коса и лице, което беше смехотворно, дразнещо красиво. В смисъл — ами да, все пак той си беше бог и колкото и да е несправедливо, имаше предимства. Можеше да изглежда както поиска. Защо трябваше всеки път да ми се явява точно в този вид, от който направо примирах?

— Прекрасно — успях да кажа. — Щом си тук, значи съм мъртва.

Анубис се усмихна.

— Не си мъртва, макар че ти се размина на косъм. Онова, което направи, си беше опасно.

Лицето ми пламна, после и вратът. И аз не знаех дали от смущение, дали от гняв или от радост, че виждам Анубис.

— Къде беше? — попитах го. — Половин година и нито дума.

Усмивката му угасна.

— Не ми даваха да те видя.

— Кой не ти е давал?

— Има си правила — уточни Анубис. — Наблюдават дори сега, но ти бе на крачка от смъртта и аз успях да се отскубна за няколко мига. Искам да ти кажа, че си на прав път. Виж какво липсва там. Само по този начин ще се спасиш.

— Добре — промърморих. — Благодаря ти, че не ми говориш с главоблъсканици.

Топлината, от която бяха пламнали лицето и вратът ми, достигна и до сърцето ми. То затуптя и изведнъж си дадох сметка, че откакто съм припаднала, не е било. Това едва ли беше на добре.

— Има още нещо, Сейди. — Гласът на Анубис изтъня. Образът му започна да помръква. — Трябва да ти кажа, че…

— Кажи ми го лично — подканих аз. — А не с тези привидения като за мъртъвци, тъпо е.

— Не мога. Няма да ми разрешат.

— Още говориш като малко дете. Нали уж си бог. Можеш да правиш каквото си искаш.

В очите му тлееше гняв. После той ме изненада, като се засмя.

— Бях забравил колко си дразнеща. Ще се постарая да дойда при теб… за кратко. Имаме да обсъждаме нещо. — Той се пресегна и ме докосна леко отстрани по лицето. — Вече идваш на себе си. Довиждане, Сейди.

— Не си отивай — сграбчих го аз за ръката и я притиснах до бузата си.

По тялото ми плъзна топлина. Анубис се изпари.

Отворих рязко очи.

— Не си отивай!

Обгорените ми ръце бяха в бинтове и аз стисках космата песоглавска лапа. Хуфу погледна доста объркан надолу към мен.

— Хррр?

О, страхотно! Флиртувала съм с маймуна.

Седнах, бях замаяна. Картър и приятелите ни се струпаха около мен. Залата не се беше срутила, но цялата изложба, посветена на Тутанкамон, беше в пълен хаос. Стори ми се, че скоро няма да ни поканят да се присъединим към Приятелите на Далаския музей.

— К-какво се е случило? — изпелтечих. — Колко съм била…

— Беше мъртва две минути — отговори с треперлив глас Картър. — В смисъл, че сърцето ти не биеше. Помислих си… Уплаших се, че…

Той се задави. Клетото момче. Без мен брат ми беше загубен.

/_Ох, Картър! Стига си ме щипал!_/

— Ти призова Маат — каза изумена Алиса. — Това си е направо… невъзможно.

Предполагам, че е било внушително. Трудно е с вълшебни думи да създаваш предмети и твари, например животно, стол или меч. Още по-сложно е да призоваваш стихии като огъня и водата. Но да призоваваш понятие — например Ред, — това вече е невъзможно. В онзи миг обаче ме болеше много и не ми беше до това да си се възхищавам колко съм изумителна. Чувствах се така, сякаш бях измагьосала наковалня и я бях изпуснала върху главата си.

— Успешен опит — казах. — А какво стана със златното ковчеже?

— Хррр! — Хуфу посочи гордо с ръка позлатеното сандъче наблизо, което си стоеше здраво и невредимо.

— Добър песоглавец — заявих аз. — Довечера ще получиш допълнително „Чирио“.

Уолт се смръщи.

— Но книгата „Как да се разгроми Апоп“ беше унищожена. Как ще ни помогне сандъчето? Спомена, че щяло да ни насочи…

Установих, че ми е трудно да гледам Уолт, без да изпитвам угризения на съвестта. От месеци сърцето ми се разкъсваше между него и Анубис и не беше честно Анубис да ми изниква такъв неотразим и безсмъртен в сънищата точно когато клетият Уолт излагаше на опасност живота си, за да ме защити, и от ден на ден крееше все повече. Спомних си как изглеждаше в Дуат с призрачните сиви ленени превръзки на мумия…

Не. Не можех да мисля за това. Наложих си да се съсредоточа върху златното ковчеже.

„Виж какво липсва там“, ме беше посъветвал Анубис.

Проклети богове с проклетите им главоблъсканици.

Лицето от стената — Чичо Вини — ми беше споменало, че сандъчето ще ни подскаже как да победим Апоп, стига да съм достатъчно схватлива, за да го разбера.

— Още не съм сигурна какво означава — признах си аз. — Ако тексасците ни разрешат да го вземем със себе си в Бруклинската къща… — Точно тогава се ужасих от една мисъл. Навън вече не се чуваха взривове. Само зловеща тишина. — Тексасците! — викнах. — Какво ли е станало с тях?

Феликс и Алиса се стрелнаха към изхода. Картър и Уолт ми помогнаха да стана на крака и тримата се завтекохме след тях.

Мъжете, които пазеха музея, бяха изчезнали от постовете си. Влязохме във фоайето и аз видях през стъклените стени, че в скулптурната градина се издигат стълбове бял пушек.

— Не — пророних. — Не, не.

Прекосихме на бегом улицата. Добре поддържаната морава се бе превърнала в кратер с размерите на олимпийски плувен басейн. Дъното беше осеяно с разтопени метални скулптури и натрошени камъни. Тунелите, които преди бяха водили към щабквартирата на Петдесет и първи ном, се бяха срутили като грамаден мравуняк, върху който е стъпил хулиган. По ръба на кратера се виждаха парчета официални дрехи, над които се виеше дим, натрошени чинии с царевични питки, счупени чаши за шампанско и магьоснически жезли, които се бяха превърнали в трески.

„Не се обвинявай за загиналите“, беше казала майка ми.

Зашеметена, се приближих до останките от вътрешния двор. Циментовата плоча се беше пропукала по средата и едната й половина се беше плъзнала в кратера. В кратера, до проблясващо парче сребро, се въргаляше овъглена цигулка.

Картър застана до мен.

— Не е… не е зле да претърсим — каза той. — Някой може да се е спасил.

Преглътнах, за да не се разридая. И аз не знам как, но разбрах с пълна убеденост каква е истината.

— Никой не се е спасил.

Магьосниците от Тексас ни бяха посрещнали радушно и ни бяха подкрепили. Дж. Д. Грисъм се беше ръкувал с мен и ми беше пожелал успех, а после беше хукнал да спасява жена си. Ние обаче бяхме виждали в други номове какво оставя след себе си Апоп. Картър беше предупредил Дж. Д. Грисъм: помагачите на Змея не оставят след себе си оцелели.

Приклекнах и вдигнах проблясващото парче сребро: полуразтопена тока за колан със Самотната звезда отгоре.

— Мъртви са — казах. — Всички.

3. Печелим сандъче, пълно с нищо

Картър

На тази щастлива нота Сейди ми връчва микрофона. /_Много съм ти признателен, сестричке._/

Иска ми се да кажа, че тя не е била права за Петдесет и първи ном. И че сме намерили всички магьосници от Тексас здрави и невредими. Но ние не ги намерихме. Не намерихме нищо освен останките от битка: изгорели вълшебни пръчки от слонова кост, няколко натрошени shabti парчета тлеещ лен и папирус. Точно както при нападенията в Торонто, Чикаго и Мексико Сити магьосниците просто бяха изчезнали сякаш вдън земя. Бяха се изпарили, бяха погълнати или изтребени по някакъв еднакво ужасен начин.

В тревата по края на кратера припламваше самотен йероглиф: Isfet, символът на Хаоса. Изпитах чувството, че Апоп го е оставил там като визитна картичка.

Всички бяхме в шок, но нямаше за кога да скърбим за другарите си. Не след дълго властите на обикновените простосмъртни щяха да дойдат на местопрестъплението, за да проверят какво е станало. Трябваше да поправим възможно най-добре щетите и да заличим всички следи от магия.

Не можехме да сторим много, за да махнем кратера. Местните хора просто щяха да решат, че е избухнала газовата инсталация. (Често причинявахме такива експлозии.)

Постарахме се да подредим в музея и да възстановим изложбата, посветена на Тутанкамон, но не беше чак толкова лесно, както да почистим магазина за сувенири. Магията действа само дотам. Затова, ако някой ден отидете да разгледате изложбата за Тутанкамон и забележите по експонатите пукнатини, следи от изгорено или може би статуя с глава, залепена на обратно… е, извинявайте. Сигурно сме виновни ние.

От полицията отцепиха улиците и оградиха с лента зоната на експлозията, а през това време групата ни се събра на покрива на музея. В по-добри времена сигурно щяхме да използваме някой артефакт, за да отворим портал и той да ни отведе у дома, но от няколко месеца, откакто Апоп бе станал по-силен, беше опасно да прибягваме до портали.

Затова свирнах — да повикам превозното ни средство. Грифонът Пъзльо се плъзна от покрива на близкия хотел „Феърмонт“ и дойде при нас.

Не е лесно да намериш място, където да скриеш грифон, особено пък ако той тегли и лодка. Не можеш просто да го паркираш до другите автомобили и да пуснеш в автомата няколко монети. А и Пъзльо се притеснява от непознати и ги изгълтва, затова го настаних на покрива на „Феърмонт“ заедно с кашонче замразени пуйки — да има с какво да се занимава. Пуйките задължително трябва да са замразени. Иначе грифонът ги излапва за нула време и започва да хълца.

(Сейди подканя да съм побързал с разказа. Твърди, че не сте се интересували от хранителните навици на грифоните. Е, извинявайте.)

Та грифонът дойде и се приземи върху покрива на музея. Беше красиво чудовище, ако си падате по лъвове психари с глави на соколи. Козинката му беше с ръждив цвят и докато той летеше, грамадните му криле като на колибри бръмчаха като нещо средно между електрическа пила и дудук.

— ПЪЪЪЗ — изграчи Пъзльо.

— Да, приятелче — съгласих се аз. — Хайде да се махаме оттук.

Лодката, която се влачеше след него, беше древноегипетски модел: с формата на голямо кану от навързана тръстика. Уолт я беше омагьосал, така че да не пада от въздуха, колкото и да е натоварена.

Първия път, когато летяхме с „Еър Пъзльо“, завързахме лодката под корема на грифона и тя не беше много устойчива. А няма как да се качиш на гърбината му, защото мощните му криле ще те накълцат на парченца. Затова нашето ново решение беше тази лодка шейна. Получаваше се страхотно, освен когато Феликс крещеше на простосмъртните долу:

— Йо-хо-хо, честито Рождество!

Повечето простосмъртни не виждат, разбира се, добре магиите, затова не съм сигурен какво са си мислели, че гледат, докато прелитахме над тях. Не се и съмнявам обаче, че мнозина са побързали да коригират дозата на лекарствата си.

Извисихме се в нощното небе, бяхме общо шестима плюс ковчежето. И досега не проумявах какво толкова е открила Сейди в златното сандъче, но й се доверявах достатъчно, за да смятам, че е важно.

Погледнах надолу към опустошената скулптурна градина. Пушещият кратер приличаше на разранена пищяща уста. Около него в периметър от червени и бели светлини се бяха наредили пожарни и полицейски автомобили. Колко ли магьосници бяха загинали при експлозията?

Грифонът набра скорост. Очите ми смъдяха, но не от вятъра. Извърнах се — да не ме видят приятелите.

„Обречен си като водач.“

Апоп можеше да каже всичко, само и само да ни хвърли в смут и да ни накара да се усъмним в каузата си. Въпреки това ме заболя много от думите му.

Не обичах да съм водач. Това ме задължаваше постоянно да съм самоуверен — заради другите, дори и да бях разколебан.

Липсваше ми татко, на когото да разчитам. Липсваше ми и чичо Еймъс, който беше отишъл в Кайро, за да оглави Дома на живота. Колкото до Сейди, властната ми сестра, тя винаги ме подкрепяше, но ми беше показала недвусмислено, че не иска да ръководи когото и да било. На хартия именно аз бях поел Бруклинската къща. На хартия именно аз командвах парада. Това според мен означаваше, че ако допуснехме грешка и целият ном бъдеше заличен от лицето на земята, именно аз щях да нося вината.

Е, да, Сейди не би ме обвинила никога за такова нещо, но аз го чувствах така.

„Ще рухне всичко, което се опита да съградиш…“

Струваше ми се невероятно, че не е минала и година, откакто ние със Сейди бяхме дошли в Бруклинската къща, без изобщо да подозираме за наследството и способностите си. Сега ние ръководехме къщата: обучавахме войнството млади магьосници как да се борят с Апоп, използвайки пътя на боговете и магия, каквато не беше правена от хилядолетия. Бяхме отбелязали голям напредък, но ако се съди от това как днес вечерта е завършила схватката ни с Апоп, усилията ни не бяха достатъчни.

„Ще изгубиш онези, които обичаш най-много…“

Вече бях изгубил толкова много хора. Мама беше починала, когато бях на седем години. Миналата година татко се беше жертвал, та Озирис да се всели в него. През лятото доста от съюзниците ни бяха станали жертви на Апоп или бяха издебнати от засада и бяха „изчезнали“ заради разбунтувалите се магьосници, които не приемаха чичо Еймъс за нов Главен лектор.

Кого още можех да загубя… Сейди?

Не, не ехиднича. Въпреки че сме израсли отделно — аз обикалях с татко света, а Сейди живееше при баба и дядо в Лондон, — тя пак си ми е сестра. През последната година се бяхме сближили. Колкото и да ме дразнеше, имах нужда от нея.

Ужас, колко потискащо.

(И както и очаквах, ме удариха по ръката. Ох.)

Или Апоп е имал предвид някой друг, например Зия Рашид…

Лодката ни се извиси над проблясващите предградия на Далас. Грифонът нададе предизвикателен писък и ни вкара в Дуат. Лодката беше погълната от мъгла. Температурата падна под нулата. Усетих позната болка в стомаха, сякаш се бях спуснал от върха на влакче на ужасите. В мъглата нашепваха призрачни гласове.

Тъкмо вече си мислех, че сме се загубили, когато замаяността ми отмина. Мъглата се вдигна. Бяхме се завърнали на Източното крайбрежие на САЩ и се носехме над Нюйоркското пристанище към нощните светлини на крайбрежната улица в Бруклин и дома.

Щабквартирата на Двайсет и първи ном беше кацнала край реката, недалеч от Уилямсбъргския мост. Обикновените простосмъртни нямаше да видят нищо друго освен огромен порутен склад насред промишлената зона, но за магьосниците Бруклинската къща привличаше погледа като фар: огромна пететажна сграда от късове варовик и стъкло, с метална дограма, която се издигаше върху покрива на склада и сияеше с жълтите и зелените си светлини.

Грифонът се приземи на покрива, където ни чакаше котката богиня Баст.

— Котенцата ми са живи!

Тя ме хвана за ръцете и ме огледа за рани, после направи същото и със Сейди. Зацъка неодобрително, докато се взираше в превързаните й с бинтове длани.

Светещите й котешки очи бяха малко притеснителни. Дългата й черна коса беше сплетена отзад на плитка, а акробатичното й трико се променяше при всяко нейно движение: беше ту на тигрови ивици, ту на леопардови петна, ту на пъстри щампи. Колкото и да обичах Баст, колкото и да й вярвах, тя ме изнервяше малко, когато се впускаше да прави инспекциите си на „майка котка“. Държеше в ръкавите си ножове: смъртоносни железни остриета, които, завъртеше ли Баст китки, се плъзгаха в ръцете й, и все се притеснявах да не сгреши, да ме потупа по бузата и накрая да вземе да ме обезглави. Пак добре че не се опитваше да ни вдига отзад за яките и да ни къпе.

— Какво се е случило? — попита Баст. — Всички ли са в безопасност?

Сейди си пое задъхано въздух.

— Ами…

Казахме й, че номът в Тексас е разрушен.

Баст изръмжа гърлено. Косата й настръхна, но плитката я държеше и главата й заприлича на нагорещен тиган с пуканки.

— Не беше зле да дойда и аз — заяви Баст. — Можех да помогна!

— Нямаше да можеш — възразих аз. — Музеят беше с подсилена охрана.

Във физическата си форма боговете рядко са в състояние да проникнат на територията на магьосниците. Хилядолетия наред те са създавали омагьосани пространства само и само да не допуснат боговете при себе си. Бяхме хвърлили доста усилия да направим така, че Баст да може да влиза в Бруклинската къща, без да ставаме уязвими за нападенията на богове, които не са така приятелски настроени.

Ако бяхме завели Баст в музея в Далас, това щеше да бъде равнозначно да се опитаме да прекараме през охраната на летището базука: не че беше невъзможно, но си беше трудно и изискваше много време. Пък и Баст беше последната ни отбранителна линия в Бруклинската къща. Имахме нужда тя да охранява базовия ни лагер — нашия дом и учениците в него. Вече на два пъти враговете ни бяха на косъм от това да разрушат къщата. Не искахме да има и трети.

Трикото на Баст стана съвсем черно, както всеки път, когато тя се натъжеше.

— Въпреки това нямаше да си простя никога, ако вие… — Баст погледна уморената ни уплашена група. — Е, поне се прибрахте живи. Каква е следващата стъпка?

Уолт се препъна. Алиса и Феликс го хванаха.

— Добре съм — настоя той, въпреки че очевидно не беше добре. — Ако искаш, Картър, мога да свикам всички. Събрание на терасата?

Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да припадне. Нямаше да си го признае никога, но главната ни лечителка Джаз ми беше казала, че сега вече болката, която Уолт изпитва, е почти непоносима. Държеше се на крака само благодарение на това, че Джаз отново и отново татуираше върху гърдите му йероглифи, притъпяващи болката, и му даваше отвари. Въпреки това го бях помолил да дойде заедно с нас в Далас — поредното решение, което ми тежеше на съвестта.

Останалите от групата също имаха нужда от сън. Очите на Феликс се бяха подули от плач. Алиса имаше вид на човек, изпаднал в шок.

Ако сега се съберяхме, нямаше да знам какво да кажа. Нямах план. Не можех да се изправя пред целия ном, без да рухна. Именно аз бях причината в Далас да загинат толкова много хора.

Погледнах Сейди. Споразумяхме се без думи.

— Ще се съберем утре — казах на другите. — Вие вървете да се наспите. Онова, което се случи с хората в Тексас… — Не успях да се доизкажа. — Вижте какво, знам какво ви е. И аз се чувствам по същия начин. Но вие нямате никаква вина.

Не съм сигурен, че се хванаха. Феликс избърса една сълза върху бузата си. Алиса го прегърна и го поведе към стълбището. Уолт погледна Сейди, но аз така и не разбрах дали тъжно, или със съжаление, после слезе след Алиса долу.

— Хрр? — потупа Хуфу с ръка по златното ковчеже.

— Да — отвърнах аз. — Занеси го, ако обичаш, в библиотеката.

Това беше най-безопасното помещение в къщата. След всички жертви не исках да излагам сандъчето на опасност. Хуфу излезе заедно с него.

Грифонът беше толкова уморен, че дори не успя да стигне до мястото под покрива, където спеше. Просто се сви на кълбо и захърка заедно с лодката, прикрепена към него. След пътуването в Дуат беше останал без сили.

Махнах хамута и го почесах по покритата с пера глава.

— Благодаря ти, приятелю. Сънувай големи тлъсти пуйки.

Грифонът изгука насън.

Аз се извърнах към Сейди и Баст.

— Трябва да поговорим.

Уж наближаваше полунощ, а в Голямата зала още кипеше бурна дейност. Джулиан, Пол и неколцина от другите момчета се бяха излегнали по канапетата и гледаха спортния канал. Хлапетиите (тримата най-малки ученици) оцветяваха на пода картинки. Масичката беше отрупана с пликчета от чипс и кутийки от безалкохолни напитки. По килима от змийска кожа бяха намятани обувки. В средата на помещението над нашите ученици се издигаше статуя с височина колкото два етажа — беше на Тот, бога на познанието, с глава на ибис, който държеше свитък и перо. Някой му беше нахлупил на главата едно от старите бомбета с тясна периферия на Еймъс и с него той приличаше на букмейкър, който събира залози за среща по американски футбол. Един от малчуганите беше оцветил с пастели ноктите на краката му от обсидиан в мораво и розово. Толкова за уважението, което проявявахме тук, в Бруклинската къща.

След като ние със Сейди слязохме по стълбището, момчетата станаха от канапетата.

— Какво стана? — попита Джулиан. — Уолт мина току-що от тук, но отказа да сподели…

— Не е пострадал никой от групата — отвърнах аз. — Петдесет и първи ном… не извади такъв късмет.

Джулиан се свъси. Беше достатъчно досетлив, за да не пита пред хлапетиите за подробности.

— Намерихте ли нещо, което да върши работа?

— Още не знаем — признах си аз.

Смятах с това да приключим, но най-малката ни ученичка, Шелби, дойде да ми покаже шедьовъра си, нарисуван с пастели.

— Убивам един змей — оповести момичето. — Мъртъв, мъртъв, мъртъв. Лош змей!

Беше нарисувала змея с няколко ножа, забити в гърба му, и с хиксове върху очите. Ако беше показала тази рисунка в училище, вероятно щяха да я пратят при училищния психолог, тук обаче и най-невръстните разбираха, че се случва нещо сериозно.

Шелби ми се усмихна широко, така че се видяха зъбите й, и разклати като копие пастела. Аз отстъпих назад. Момиченцето може и да беше за детска градина, но вече бе отлична магьосница. Понякога пастелите й се превръщаха в оръжие, а нещата, които Шелби рисуваше, имаха навика да се отлепват от листа като онзи червено-бяло-син еднорог, когото тя измагьоса за Четвърти юли[2].

— Страхотна рисунка, Шелби.

Имах чувството, че пристягат сърцето ми с ленени ивици, с каквито омотават мумиите. Като всички невръстни деца, и Шелби беше тук със съгласието на родителите си. Те осъзнаваха, че на карта е заложена съдбата на света. Знаеха, че Бруклинската къща е най-доброто и безопасно място за Шелби и че тук тя ще усъвършенства уменията си. Но какво детство беше това да направляваш магия, която би погубила повечето възрастни, и да научаваш за чудовища, от които всеки ще получи кошмари?

Джулиан разроши косата на Шелби.

— Ела, скъпа. Ще ми нарисуваш още нещо, нали?

Тя отвърна:

— Мъртво ли?

Той я поведе встрани. Ние със Сейди и Баст се отправихме към библиотеката.

Тежката дъбова врата водеше към стълбище, спускащо се в огромно цилиндрично помещение с вид на кладенец. Върху сводестия таван беше нарисувана богинята на небето, Нут, със сребърни съзвездия, проблясващи по тъмносиньото й тяло. Върху пода имаше мозайка с изображение на съпруга й Геб, бога на Земята, с тяло, покрито с реки, хълмове и пустини.

Въпреки че беше късно, Клио, която се беше самоназначила за библиотекарка, бе пришпорила четирите си shabti да се трудят. Глинените човечета се стрелкаха напред-назад, за да избършат прахта по лавиците, да пренаредят свитъците и да намерят мястото на книгите по отделенията като в пчелна пита върху стените. Самата Клио седеше на бюрото и си водеше записки върху свитък от папирус, като в същото време разговаряше с Хуфу, който, приклекнал върху писалището отпред, потупваше с ръка върху новото ни старинно ковчеже и мърмореше на песоглавски нещо от рода на:

— Ей, Клио, искаш ли да купиш едно златно сандъче?

Тя не беше от най-смелите, затова пък притежаваше невероятна памет. Знаеше шест езика, включително английски, родния си португалски (Клио беше бразилка), древноегипетски и някоя и друга дума песоглавски. Беше се нагърбила да състави пълен каталог на всичките ни свитъци и събираше други от цял свят, за да ни помогне да издирим информация за Апоп. Именно Клио откри връзката между неотдавнашните нападения на Змея и свитъците, написани от легендарния магьосник Сетне.

Помагаше ни много, макар и понякога да изпадаше в отчаяние, че трябва да освободи в библиотеката си място за учебните текстове, свързаните с интернет, компютри, големите артефакти и старите броеве на списание „Котешка мода“ на Баст.

Щом ни видя, че слизаме по стълбището, скочи на крака:

— Живи сте!

— Не се изненадвай толкова — промърмори Сейди.

Клио прехапа устна.

— Извинявайте, просто… просто се радвам. Хуфу дойде сам и се притесних. Опитваше се да ми обясни нещо за това златно сандъче тук, но то е празно. Намерихте ли книгата „Как да се разгроми Апоп“?

— Свитъкът изгоря — отвърнах аз. — Не успяхме да го спасим.

Клио изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да се разпищи.

— Но това беше последният препис! Как е възможно Апоп да унищожи нещо с такава стойност?

Понечих да й напомня, че Апоп се кани да унищожи целия свят, но знаех, че тя не обича да мисли за това. От страх направо се поболяваше.

По-лесно се справяше с възмущението си за свитъка. Само при мисълта, че някой може да съсипе книга, каквато и да е тя, на Клио й идеше да фрасне Апоп по лицето.

Една от глинените фигурки скочи от масата. Опита се да лепне на златното ковчеже етикет, но Клио я отпрати.

— Всички обратно по местата! — каза тя на shabti и плесна с ръце, при което фигурките се върнаха по пиедесталите си.

Превърнаха се в плътна глина, макар че едно от човечетата още беше с гумени ръкавици и държеше пера, с които да бърше прахта и с които изглеждаше малко странно.

Клио се наведе и се зае да разглежда златното сандъче.

— Вътре няма нищо. Защо сте го донесли?

— Точно това трябва да обсъдим със Сейди и Баст — обясних аз. — Ако нямаш нищо против, Клио.

— Нямам — заяви момичето и продължи да се взира в ковчежето. После усети, че всички я гледаме. — О… искаш да кажеш насаме. Разбира се. — Разстрои се малко, че сме я отпратили, но хвана Хуфу за ръката. — Идвай, песоглавко. Ще ти вземем нещо за закуска.

— Хррр — зарадва се Хуфу.

Обожаваше Клио — вероятно заради името. По неизвестни причини обичаше всичко, завършващо на „о“: авокадо, „Орио“ и…

След като Клио и Хуфу излязоха, ние със Сейди и Баст се събрахме около новата си придобивка.

По форма ковчежето приличаше на мъничко шкафче като в училище. Отвън беше златно, но нищо чудно дървото да бе покрито с тънък слой варак, защото сандъчето не беше тежко. Отстрани и отгоре беше с гравирани йероглифи и изображения на фараона и жена му. Отпред имаше двойна вратичка с ключалка и след като я отворихме, открихме… хм, не открихме почти нищо. В ковчежето имаше мъничък пиедестал със златни следи от стъпки, сякаш там навремето е стояла древноегипетска кукла Барби.

Сейди разгледа йероглифите отстрани на сандъчето.

— Пише само за Тутанкамон и царицата, има пожелания за щастлив задгробен живот, дрън-дрън-дрън. Има и рисунка на Тутанкамон по време на лов на патици. Ама наистина ли така си е представял рая?

— Обичам патици — вметна Баст.

Разклатих нагоре-надолу вратичките върху пантите.

— Кой знае защо, ми се струва, че патиците не са важни. Каквото и да е имало вътре, то вече липсва. Може би са го взели крадци на гробници или…

Баст се засмя.

— Взели са го крадци на гробници. Как ли не!

Погледнах я свъсен.

— Какво толкова му е смешното?

Тя озари с усмивка първо мен, после и Сейди и чак тогава явно се досети, че не сме разбрали шегата.

— О… ясно. Всъщност не знаете какво е това тук. Сигурно е логично. Не са оцелели много.

— Кое не е оцеляло? — попитах аз.

— Кутии със сенки.

Сейди сбърчи нос.

— Това не е ли училищно мероприятие? Веднъж го правихме в часа по английски. Да си умреш от скука.

— Не разбирам от училищни мероприятия — отвърна през смях Баст. — Звучи ми подозрително, като работа. Това тук обаче си е истинска кутия на сенките… кутия, в която да се държи сянката. — Не го каза като шега, но върви, че ги разбери котките. — И сега сянката си е вътре — настоя тя. — Не я ли виждате? Малка частица от Тутанкамон. Здравей, сянко на Тутанкамон! — Тя размърда пръсти към празното сандъче. — Затова се и засмях, когато казахте, че може би са я взели крадци на гробници. Доста сложно е да го направят.

Опитах се да се досетя какво ми обяснява.

— Но… слушал съм лекциите на татко за почти всички неща, останали от древните египтяни. Никога не съм го чувал да споменава кутии за сенки.

— Както вече ти казах, не са оцелели много — натърти Баст. — Кутията със сянката обикновено е заравяна много надалеч от мястото, където е погребана душата. Тутанкамон е постъпил доста глупаво, като е наредил да я сложат в гробницата му. Може би някой от жреците го е направил, като е нарушил заповедта му — от злоба.

Сега вече съвсем се обърках. За моя изненада, Сейди кимаше въодушевено.

— Анубис явно е имал предвид точно това — заяви тя. — „Виж какво липсва там.“ Когато погледнах в Дуат, видях в сандъчето мрак. Чичо Вини пък обясни, че ковчежето щяло да ни подскаже как да победим Апоп.

Направих й знак с ръка да спре за малко.

— Чакай, Сейди. Къде си видяла Анубис? И откога имаме чичо на име Вини?

Тя се посмути, но описа срещата си с лицето от стената, после виденията с мама, Изида и бог Анубис, който беше на път да й стане гадже. Знаех, че сестра ми си е доста разпиляна, но дори аз бях възхитен колко често се е отклонявала и колко мистични пътешествия е успяла да направи, докато просто се е разхождала из музея.

— Лицето върху стената може да е номер — предупредих я аз.

— Не е изключено… но се съмнявам. Лицето каза, че ще имаме нужда от помощта му и че разполагаме само с два дни, после щяло да му се случи нещо. Каза още, че сандъчето тук ще ни покаже онова, което ни трябва. Анубис намекна, че с решението да спася ковчежето съм на прав път. А мама… — Сейди се запъна. — Мама пък каза, че това е единственият начин да я видим отново. С духовете на мъртвите се случва нещо.

Изведнъж изпитах чувството, че отново съм в Дуат и ме обгръща вледеняваща мъгла. Взрях се в сандъчето, но пак не видях нищо.

— Как сенките са свързани с Апоп и с духовете на мъртвите?

Извърнах се към Баст. Тя заби нокти в масата и задраска по нея, както всеки път, когато е напрегната. А това беше често.

— Баст! — повика я тихо Сейди.

— Апоп и сенките — промълви замислена тя. — Никога не съм предполагала… — Баст поклати глава. — Това наистина са въпроси, които няма да е зле да зададете на Тот. Той знае много повече от мен.

В съзнанието ми изплува един спомен. Веднъж татко четеше лекция в един университет… май в Мюнхен. Студентите го попитаха как египтяните са си представяли душата, състояща се от няколко части, и татко спомена нещо за сенки.

„Като длан с пет пръста — обясни. — Една душа с пет части.“

Вдигнах пръстите си в опит да си спомня.

— Пет части на душата… Кои са те?

Баст продължи да мълчи. Изглеждаше доста смутена.

— Картър! — повика ме Сейди. — Какво общо има това с…

— Просто се сетих — отговорих аз. — Първата част се казва ba, нали? Нашата личност.

— Когато приемаме вид на пиле — вметна сестра ми.

Можете да сте сигурни, че Сейди ще даде на душата ми името на някоя птица, аз обаче знаех какво има предвид. Ba можеше да напуска тялото, докато сънуваме, след смъртта ни можеше и да се връща на земята като призрак. Направеше ли го, приемаше вид на голяма светеща птица с човешка глава.

— Да — казах аз. — Вид на пиле. Освен това съществува ka, жизнената сила, която напуска тялото след смъртта му. А също така ib, сърцето…

— Равносметката на добрите ни дела и на злодеянията — съгласи се Сейди. — Точно тази част мерят на везните на справедливостта в задгробния живот.

— И, четвърто… — продължих аз, но се поколебах.

— Ren — притече ми се на помощ Сейди. — Тайното ни име.

Бях много притеснен, за да я погледна. Миналата пролет сестра ми беше спасила живота ми, като бе изрекла тайното ми име, което всъщност й беше дало достъп до най-съкровените ми мисли и най-тъмните ми чувства. След това се държеше страхотно, сякаш нищо не е било, но все пак… Това не е коз, който си умираш от желание да дадеш на малката си сестричка.

Освен това ren бе онази част от душата, която приятелят ни Бес бе жертвал преди половин година, докато се надпреварвахме с бога на Луната — Хонсу. Сега Бес беше не бог, а куха обвивка и седеше в инвалидна количка в старческия дом за богове в Подземния свят.

— Точно така — казах аз. — Но петата част… — Погледнах Баст. — Това е сянката, нали?

Сейди се свъси.

— Сянката ли? Как една сянка може да бъде част от душата ти? Тя е просто силует, нали така? Зрителна измама, причинена от светлината. — Баст я хвана през масата за ръката. Пръстите й хвърлиха върху дървото смътна сянка.

— Невъзможно е да се освободиш от сянката си — от своята sheut. Имат я всички живи твари.

— Както и скалите, моливите и обувките — допълни сестра ми. — Това означава ли, че и те имат душа?

— Не се прави на ударена — скастри я Баст. — Живите твари се различават от скалите… е, повечето. Sheut не е просто физическа сянка. Тя е вълшебно отражение — силуетът на душата.

— Значи това сандъче… — подхванах аз. — Когато каза, че в него се пази сянката на фараона Тутанкамон…

— Имах предвид, че вътре е една пета от душата му — потвърди Баст. — Сандъчето съдържа sheut на фараона, така че той да не се загуби в задгробния живот.

Имах чувството, че мозъкът ми ще се пръсне. Знаех, че тези неща за сенките би трябвало да са важни, но не разбирах защо. Сякаш ми бяха дали плочка от пъзел, но не от този, който редях.

Не бяхме успели да опазим плочката, която ни трябваше — свитък, който не можеше да се възстанови и който сигурно щеше да ни помогне да победим Апоп, не бяхме успели и да спасим цял един ном с приятелски настроени магьосници. Единственото, което можехме да покажем след пътуването, беше празното ковчеже, украсено с рисунки на патици. Идеше ми да изритам през стаята кутията със сянката на фараона Тутанкамон.

— Изгубени сенки — промърморих аз. — Звучи като в „Питър Пан“.

Очите на Баст пламнаха като хартиени фенери.

— А какво според теб е вдъхновило историята за изгубената сянка на Питър Пан? От векове, Картър, има народни приказки за сенките и всички те са достигнали до нас още от дните на Египет.

— Но каква полза от това? — попитах настойчиво. — Книгата „Как да се разгроми Апоп“ вече няма да ни помогне. Унищожена е!

Добре де, изрекох го ядосано. Наистина бях ядосан.

Покрай спомена за лекциите на татко ми се прииска отново да съм малък и да обикалям с него по широкия свят. Двамата бяхме изживели някои премеждия, но въпреки това с татко винаги се бях чувствал защитен и в безопасност. Той винаги знаеше как да постъпи. Сега единственото, което ми беше останало от онези дни, беше куфарът, който събираше прах в гардероба ми горе.

Не беше честно. Но аз знаех какво ще каже татко: „Честно означава всеки да получи онова, от което се нуждае. А единственият начин да получиш онова, от което се нуждаеш, е самият ти да направиш така, че да го получиш.“

Страхотно, татко, няма що. Изправен съм пред невъзможен противник и току-що бе унищожено онова, от което имам нужда, за да разгромя този враг.

Сейди явно се досети по лицето ми какво ми минава през ума.

— Все ще измислим нещо, Картър — обеща тя. — Преди малко, Баст, искаше да кажеш нещо за Апоп и сенките.

— Не, не съм искала — пророни тя.

— Защо нервничиш толкова за тези сенки? — попитах я. — Боговете имате ли сенки? Апоп има ли? И ако имат, как се проявяват?

Баст драсна с нокти по масата няколко йероглифа. Бях почти сигурен, че е написала ОПАСНОСТ.

— Наистина, деца… това е въпрос за Тот. Да, боговете имаме сенки, разбира се. То оставаше да нямаме. Но… те не са нещо, за което би трябвало да говорим.

Рядко бях виждал Баст толкова развълнувана. Не знаех защо. Хилядолетия наред същата тази богиня се беше сражавала лице в лице с Апоп, беше се опълчвала в магическата тъмница с нокти срещу острите му зъби. Защо се страхуваше от сенки?

— Баст — подхванах аз, — ако не измислим по-добро решение, ще се наложи да прибегнем до план Б.

Богинята се смръщи. Сейди заби унило поглед в масата. Само ние с нея, Баст и Уолт бяхме обсъждали план Б. Другите ни ученици не знаеха за него. Не бяхме споменавали дори на чичо Еймъс. Толкова страшен беше той.

— Ще ми бъде… ще ми бъде много неприятно — заяви Баст. — Но, Картър, наистина не знам отговорите. Пък и започнеш ли да разпитваш за сенките, ще навлезеш в много опасни…

На вратата в библиотеката се почука. В горния край на стълбището се появиха Клио и Хуфу.

— Извинявайте, че ви прекъсваме — подхвана Клио. — Картър, Хуфу слезе току-що от стаята ти. Явно бърза да ти каже нещо.

— Хрр — настоя той.

Баст преведе от песоглавски:

— Каза, че те търсят в купичката за гадаене, Картър. По личен въпрос.

Сякаш вече не бях притеснен достатъчно! Имаше само един човек, който можеше да ми прати видение в купата за гадаене, и щом той ме търсеше толкова късно през нощта, новините със сигурност бяха лоши.

— Събранието се отлага — рекох аз на другите. — До утре сутринта.

4. Как се допитах до гълъба на войната

Картър

Бях влюбен в поилка за птици.

Повечето момчета си проверяваха телефоните за есемеси или следяха като обсебени какво са казали за тях момичетата в интернет. Аз пък не можех да се откача от купичката за гадаене.

Беше най-обикновена месингова чинийка на каменно столче, сложена на балкона на стаята ми. Но когато бях там, се хващах, че току поглеждам към нея и едва се сдържам да не се завтека на балкона, за да проверя дали няма да зърна Зия.

Най-странното бе, че дори не можех да я определя като своя приятелка. Как наричате момиче, след като сте се влюбили в shabti, който е нейно копие, а после спасявате истинското момиче, колкото да разберете, че чувствата ви не са споделени? А Сейди си въобразява, че нейните чувства били сложни.

От половин година, откакто Зия отиде да помага на чичо ми в Първи ном, единствената връзка, която имах с нея, бе чрез купичката. Бях прекарал толкова часове да се взирам в нея и да разговарям със Зия, че трудно си спомнях как изглежда, ако лицето й не е нагънато от омагьосания зехтин.

Докато стигна балкона, се задъхах. Зия ме погледна от повърхността на зехтина. Беше кръстосала ръце и се взираше ядосано с очи, които, още малко, и да ме подпалят. (Първата купа за гадаене, изработена от Уолт, наистина се подпали, но това е друга история.)

— Картър — каза тя. — Ще те удуша.

Беше красива, когато се заканваше да ме убие. През лятото беше оставила косата си да порасне дълга и сега тя се спускаше на лъскава черна вълна върху раменете й. Не беше shabti, в който се бях влюбил, но лицето й пак бе красиво, като изваяно: малък нос, пълни червени устни, изумителни кехлибарени очи. Кожата й сияеше като топъл съд, изваден току-що от грънчарската пещ.

— Чула си за Далас — предположих аз. — Зия, съжалявам…

— Картър, всички са чули за Далас. От един час другите номове изпращат на Еймъс ba, искат отговори. Чак в Куба магьосниците са усетили вълните в Дуат. Някои твърдят, че си вдигнал във въздуха половината Тексас. Други разправят, че бил унищожен целият Петдесет и първи ном. Има и такива, които казват… казват, че си мъртъв.

От загрижеността в гласа й настроението ми се пооправи, но и се почувствах по-гузен.

— Исках да ти съобщя предварително — отвърнах. — Но докато се усетим, че Апоп е взел на мушка Далас, трябваше да се изнесем незабавно.

Разказах й какво е станало с изложбата на Тутанкамон, включително за грешките ни и за жертвите, които сме дали.

Опитах се да разчета онова, което се бе изписало върху лицето на Зия. Дори след толкова месеци ми беше трудно да се досетя какво си мисли. Само при вида й мозъкът ми като че ли даваше на късо. Половината време дори не помнех как да довърша изреченията.

Накрая Зия промърмори нещо на арабски — сигурно проклятие.

— Радвам се, че си се спасил… но наистина ли Петдесет и първи ном е унищожен?… — Тя поклати невярващо глава. — Познавах Ан Грисъм. Когато бях малка, тя ми е преподавала лечебна магия.

Спомних си красивата руса жена, която беше свирила с оркестъра, и съсипаната цигулка в края на взрива.

— Бяха добри хора — отбелязах.

— Едни от последните ни съюзници — заяви Зия. — Бунтовниците вече обвиняват теб за смъртта им. Ако и други номове изоставят Еймъс…

Не се налагаше да си довършва мисълта. Миналата пролет най-големите злодеи в Дома на живота бяха създали отряд за бързо реагиране, който да унищожи Бруклинската къща. Бяхме ги разгромили. След като стана новият Главен лектор, Еймъс дори ги помилва. Но някои отказаха да го подкрепят. Размирниците още бяха на свобода — набираха мощ, настройваха срещу нас други магьосници. Сякаш ни трябваха още противници.

— Как така обвиняват мен? — изумих се аз. — Свързаха ли се с теб?

— По-лошо. Изпратиха съобщение, което да ти предам.

Зехтинът се нагъна. Видях друго лице: Сара Джейкъби, водачка на бунтовниците. Беше с млечнобяла кожа, щръкнала черна коса и тъмни очи, които сякаш през цялото време бяха стреснати и бяха очертани с прекалено много черен молив. С чисто бялата дреха Джейкъби приличаше на призрак от маскарада на Хелоуин.

Тя стоеше в помещение с мраморни колони от двете страни. Зад нея се бяха наредили петима-шестима смръщени магьосници — елитните й главорези. Разпознах синьото наметало и бръснатата глава на Куай, прогонен от Севернокорейския ном, след като убил свой събрат магьосник. До него стоеше Петрович, украинец с белег на лицето, който навремето работеше наемен убиец при стария ни враг Влад Меншиков.

Другите не познавах, но се съмнявах някой да е по-зъл от самата Сара Джейкъби. Преди Меншиков да я пусне на свобода, тя беше заточена на Антарктида заради цунамито, което предизвикала в Индийския океан и което погубило четвърт милион души.

— Картър Кейн! — кресна Сара Джейкъби.

Знаех, че е на запис, но пак подскочих от гласа й.

— Домът на живота настоява да се предадеш — заяви тя. — Няма прошка за престъпленията ти. Ще платиш с живота си.

Тъкмо ме присви под лъжичката, и по зехтина блеснаха поредица изображения с насилие и разруха. Видях как Розетският камък се пръсва на парчета в Британския музей — злополуката от миналата Коледа, при която Сет се беше отскубнал на свобода, а татко беше загинал. Как Джейкъби се беше добрала до записа? Видях и битката в Бруклинската къща от миналата пролет, когато ние със Сейди бяхме пристигнали с лодката на бога на Слънцето Ра, за да отблъснем отряда на Джейкъби. От образите, които тя ми показа, излизаше едва ли не че агресорите сме ние: тълпа хулигани с божествени способности, които скъсват от бой клетата Джейкъби и приятелите й.

— Ти пусна на свобода Сет и побратимите му — продължи Джейкъби. — Престъпи най-свещеното правило в магията и се сдуши с боговете. Така наруши равновесието на Маат и предизвика въздигането на Апоп.

— Лъжа! — възразих аз. — Апоп си се въздигаше и без мен.

Точно тогава се сетих, че крещя на видеозапис.

Сцените продължаваха да се сменят. Видях горящ небостъргач в токийския квартал „Шибуя“ — щабквартирата на Двеста трийсет и четвърти ном. Един летящ демон със самурайски меч вместо глава изхвърча през прозореца, понесъл магьосник, който пищеше.

Видях дома на предишния Главен лектор Мишел Дежарден: красива къща в Париж, на улица „Ле Пирамид“, сега в развалини. Покривът се беше срутил. Прозорците бяха счупени. Из мъртвата градина бяха разпилени разкъсани свитъци и подгизнали книги, на входната врата като дамга върху добиче тлееше йероглифът за Хаос.

— Именно ти причини всичко това — заяви Джейкъби. — Даде мантията на Главния лектор на един слуга на злото. Покваряваш невръстните магьосници, като ги тласкаш по пътя на боговете. Подкопа могъществото на Дома на живота и ни остави във властта на Апоп. Няма да търпим повече. Който те последва, ще бъде наказан.

Гледката се смени и пред мен изникна къщата със сфинкса в Лондон, щабквартира на Британския ном. Ние със Сейди бяхме ходили там през лятото и след дълги часове на преговори бяхме успели да постигнем примирие. Видях как Куай прекосява с гръм и трясък галерията, като събаря статуите на боговете и бута книгите от лавиците. Десетина британски магьосници стояха, оковани във вериги, пред поробителката си — Сара Джейкъби, която държеше лъскав черен нож. Водачът на нома, безобидно старче на име сър Лестър, беше принуден да падне на колене. Сара Джейкъби вдигна ножа. Острието се спусна и сцената изчезна.

Призрачното лице на Джейкъби се взря в мен от повърхността на зехтина. Очите й бяха тъмни като празните очни ябълки на череп.

— Кланът Кейн е истинска напаст — заяви Джейкъби. — Трябва да бъдете изтребени. Предайте се и ти, и другите от рода, за да бъдете екзекутирани. Ще пощадим последователите ви, стига те да се откажат от пътя на боговете. Не се домогвам до длъжността на Главния лектор, но за доброто на Египет трябва да се нагърбя и с нея. След като всички в клана Кейн бъдат мъртви, отново ще бъдем силни и сплотени. Ще заличим щетите, които нанесохте, и ще пратим обратно в Дуат боговете и Апоп. Справедливостта ще възтържествува бързо, Картър Кейн. Това е единственото предупреждение, което ще получиш.

Образът на Сара Джейкъби се разтвори в зехтина и аз отново останах насаме с отражението на Зия.

— Да — казах с треперлив глас. — За човек, избил толкова хора, тя говори доста убедително.

Зия кимна.

— Джейкъби вече е привлякла или разгромила повечето ни съюзници в Европа и Азия. Много от нападенията в последно време — против Париж, Токио, Мадрид — са дело именно на Джейкъби. Тя обаче прехвърля вината върху Апоп… или върху Бруклинската къща.

— Това е нелепо.

— Ние с теб го знаем — съгласи се Зия. — Но магьосниците са уплашени. Джейкъби им втълпява, че ако всички в клана Кейн бъдат избити, Апоп ще се прибере в Дуат и нещата ще се оправят. Иска им се да вярват в това. Джейкъби им внушава, че ако те подкрепят, подписват смъртната си присъда. След разрушаването на Далас…

— Разбрах — троснах се аз.

Не беше честно да си го изкарвам на Зия, но се чувствах напълно безпомощен. Каквото и да направехме, то се оказваше погрешно. Представих си как Апоп се смее в Подземния свят. Може би точно заради това още не бе нападнал с цялата си мощ Дома на живота. Забавляваше се неописуемо, докато наблюдаваше как се разкъсваме помежду си.

— Защо Джейкъби не е изпратила съобщението на Еймъс? — попитах аз. — Нали той е Главен лектор.

Зия извърна поглед, сякаш проверяваше нещо. Не виждах къде точно се намира, но явно не беше в стаята в Първи ном, където нощуваше, или в Залата на епохите.

— Както каза и Джейкъби, те смятат Еймъс за слуга на злото. Не желаят да разговарят с него.

— Защото навремето в Еймъс се всели Сет — предположих аз. — Той нямаше вина за това. Беше излекуван. Сега е добре.

Зия се свъси.

— Какво? — попитах я. — Добре е, нали?

— Сложно е, Картър. Виж какво, най-големият проблем е Джейкъби. Превзела е старата база на Меншиков в Санкт Петербург. Превърнала я е в крепост почти като Първи ном. Не знаем какво е намислила и с колко магьосници разполага. Не знаем къде и кога ще нападне. Но това ще стане скоро.

„Справедливостта ще възтържествува бързо, Картър Кейн. Това е единственото предупреждение, което ще получиш.“

Нещо ми подсказваше, че Джейкъби няма да тръгне отново срещу Бруклинската къща — заради униженията от последния път. Но щом искаше да сложи ръка върху Дома на живота и да изтреби клана Кейн, накъде ли щеше да насочи усилията си?

Вперих очи в Зия и разбрах какво си мисли тя.

— Не — казах. — Никога няма да нападнат Първи ном. Това ще бъде равнозначно на самоубийство. Той е оцелял в продължение на пет хилядолетия.

— Картър… по-слаби сме, отколкото смяташ. Никога не сме разполагали с достатъчно хора. Някои от най-добрите ни магьосници изчезнаха — вероятно защото са се прехвърлили в противниковия лагер. Останали са ни няколко старци и шепа изплашени деца плюс Еймъс и мен. — Тя разпери отчаяна ръце. — И през половината време не мога да мръдна оттук…

— Чакай — спрях я. — Къде се намираш?

Някъде откъм лявата й страна се чу немощен мъжки глас:

— Здрастиии!

Зия въздъхна.

— Страхотно. Станал е от сън.

В купата за гадаене надзърна старче. То се ухили и се видя, че са му останали всичко на всичко два зъба. С голата сбръчкана глава мъжът приличаше на грохнало бебе.

— Зебрите са тук!

Старецът отвори уста и се опита да изсмуче зехтина в купата, от което повърхността й се нагъна на вълнички.

— Господи, не! — издърпа го Зия назад. — Не можеш да пиеш от омагьосания зехтин. Вече говорихме за това. Ето ти курабийка.

— Курабийки! — изписка дядката. — Ухааа! — затанцува той с вкусното лакомство в ръце.

Изкуфелият дядо на Зия? Не. Това беше Ра, бог на Слънцето, пръв божествен фараон на Египет и заклет враг на Апоп. Миналата пролет бяхме тръгнали да го търсим и да го върнем към живот от непробудния му сън с надеждата, че той ще се въздигне в цялата си слава и вместо нас ще надделее над змията на Хаоса.

А се оказа, че Ра се е събудил изкуфял и побъркан. Нямаше равен в това да яде бисквити, да точи лиги и да пее безсмислени песни. А в битката с Апоп? Това вече беше друго.

— Пак ли си болногледачка? — попитах аз.

Зия сви рамене.

— Слънцето тук вече изгря. Хор и Изида обикновено го наглеждат нощем, докато е в лодката на Слънцето. Но през деня… е, Ра се разстройва, ако не намина да го видя, а никой от другите богове не иска да седи с него. Всъщност, Картър… — Тя сниши глас. — Не ми се мисли какво могат да направят, ако оставя Ра насаме с тях. Дотяга ми от него.

— Ухааа! — каза някъде в дъното Ра.

Сърцето ми се сви. Поредното нещо, за което да се чувствам гузен: бях натоварил Зия и със задълженията на болногледачка на бога на Слънцето. Ден след ден тя не можеше да мръдне от тронната зала на боговете, освен това помагаше на Еймъс да ръководи нощем Първи ном и почти нямаше време за сън, камо ли пък за срещи… в случай че все пак съберях смелост да я поканя.

Това, разбира се, нямаше да има никакво значение, ако Апоп разрушеше света или Сара Джейкъби и нейните главорези магьосници се доберяха до мен. За миг се запитах дали Джейкъби не е права — дали светът не бе тръгнал към гибелта си заради семейство Кейн и дали нямаше да е по-добре без нас.

Почувствах се толкова безпомощен, че за малко ми се прииска да призова могъществото на Хор. Щеше да ми дойде добре да почувствам смелостта и самоувереността на бога. Но подозирах, че е за предпочитане да не обединявам мислите си с мислите на Хор. Бездруго изпитвах смесени чувства, само това оставаше — да чувам наум още един глас, който да ме обърка още повече.

— Виждам по лицето ти какво изпитваш — скастри ме Зия. — Не се вини, Картър. Ако не бяхте вие със Сейди, Апоп щеше вече да е унищожил света. Още има надежда.

План Б, помислих си аз. Ако не разгадаехме загадката със сенките и как да ги използваме, за да се преборим с Апоп, щяхме да опрем до план Б, но дори и той да се увенчаеше с успех, ние със Сейди пак бяхме обречени на сигурна смърт. Аз обаче нямах намерение да го споделям със Зия. Не й трябваха още потискащи новини.

— Права си — рекох. — Все ще измислим нещо.

— Довечера се връщам в Първи ном. Свържи се с мен тогава, чу ли? Не е зле да обсъдим…

Зад нея се чу тътен, сякаш някой стържеше с каменна плоча по пода.

— Тук е Собек — пошушна тя. — Как само го мразя този тип. Ще поговорим по-късно.

— Чакай, Зия — спрях я аз. — За какво ще говорим?

Но зехтинът потъмня и тя изчезна.

Имах нужда да поспя. Вместо това засновах напред-назад из стаята си в Бруклинската къща.

Тя беше страхотна: удобни легла, HD телевизори, бърз безжичен интернет и хладилничета, които се зареждаха с магия. Цяло войнство омагьосани метли, парцали и кърпи за прах поддържаха идеална чистота. Гардеробите винаги бяха пълни с чисти дрехи точно по мярка.

Въпреки това се чувствах в стаята си като в клетка. Може би защото я делях с песоглавец. Хуфу не се свърташе за дълго тук (обикновено стоеше долу с Клио или се оставяше малчуганите да го пощят), но върху леглото му имаше вдлъбнатинка във вид на песоглавец, на нощното шкафче беше оставена кутия „Чирио“ и в ъгъла беше окачена люлка от автомобилна гума. Сейди я беше сложила на шега, но Хуфу си я харесваше много и сърце не ми даваше да я махна. Истината беше, че бях свикнал с присъствието на песоглавеца. Сега той прекарваше повечето време с дечковците и затова ми липсваше. Колкото и да ме дразнеше, ми беше скъп на сърцето и аз се бях привързал към него — точно както към сестра си.

/_Да, Сейди. Знаеше, че ще се стигне дотук._/

По монитора на лаптопа се носеха картинките на скрийнсейвъра. На тях се виждаше татко на разкопки в Египет — изглеждаше спокоен и личеше, че той тук ръководи нещата, беше облечен в бежова униформа като на военните, беше запретнал ръкави и показваше счупената каменна глава на статуята на някакъв фараон, която държеше с тъмни мускулести ръце. С голата глава и козята брадичка приличаше малко на дявол.

На друга снимка беше чичо Еймъс, който свиреше на саксофон от сцената на джазов клуб. Беше с кръгли тъмни очила, синьо бомбе с тясна периферия и копринен костюм в същия цвят, както винаги, с безупречна кройка. В плитките му бяха втъкнати сапфири. Всъщност не съм го виждал никога да свири на сцена, но харесвах тази снимка, защото на нея чичо Еймъс изглеждаше много енергичен и щастлив — за разлика от последно време, когато върху плещите му тежеше бремето да ръководи цял ном. За съжаление, снимката ми напомняше и за Ан Грисъм, цигуларката от Тексас, която по-рано днес вечерта се бе забавлявала толкова, а после беше загинала.

Изображението върху екрана се смени. Видях как мама ме люшка върху коляното си, когато съм бил бебе. Сейди все се заяжда заради това. На снимката съм по сини ританки с петна от пюре отпред. Държа се за палците на мама и изглеждам уплашен, сякаш казвам на мама, която ме дундурка: „Свали ме от това влакче на ужасите!“. Тя, както винаги, е красива дори по старата тениска и дънки, с коса, овързана в кърпа. Усмихва ми се, сякаш съм най-прекрасното нещо в живота й.

Болеше ме, докато гледах снимката, а аз не извръщах очи.

Спомних си какво ми е казала Сейди — че нещо се случва с духовете на мъртвите и ако не разберем какво, нищо чудно да не видим никога повече мама.

Поех си дълбоко въздух. Татко, чичо, мама — все могъщи магьосници. Всички бяха жертвали много, за да възстановят Дома на живота.

Бяха по-възрастни, по-мъдри и силни от мен. Десетилетия наред бяха правили магии. Докато ние със Сейди го умеехме едва от девет месеца. А от нас се искаше да извършим нещо, което не бе постигал никой магьосник: да разгромим не друг, а Апоп.

Отидох при гардероба и извадих стария си куфар. По-скоро не куфар, а сак от черна кожа като милион други, които ще видите по летищата. Дълги години го разнасях по света, докато пътувах с татко. Той ме беше научил да живея само с вещите, които мога да пренеса.

Отворих сака. Беше празен, вътре имаше само едно нещо: статуетка на навита на кълбо змия, изсечена от червен гранит с йероглифи отгоре. Името Апоп беше зачеркнато и върху него бяха написани мощни възпиращи заклинания, но въпреки това статуетката беше най-опасният предмет в цялата къща: изобразяваше врага.

Ние със Сейди и Уолт я бяхме направили тайно (въпреки яростните възражения на Баст). Доверихме се само на Уолт, защото не можехме без умението му да изработва амулети. Дори Еймъс нямаше да одобри такъв опасен експеримент. Една грешка, едно направено не както трябва заклинание, и статуята щеше да се превърне от оръжие срещу Апоп във вход, откъдето той да проникне в Бруклинската къща. Но нямахме избор, трябваше да рискуваме. Освен ако не намерехме друг начин да разгромим Змея, ние със Сейди щяхме да бъдем принудени да използваме статуята за план Б.

— Налудничава идея — каза някой от балкона.

На перилата беше кацнал гълъб. В погледа му имаше нещо много негълъбово. Той изглеждаше безстрашен, почти опасен, а аз познах гласа, по-мъжествен и войнствен, отколкото очакваш от представител на гълъбовото племе.

— Хор? — попитах аз.

Гълъбът понаклони глава.

— Може ли да вляза?

Знаех, че пита не просто от любезност. На къщата бяха направени силни магии срещу нежелани напасти във вид на гризачи, термити и египетски богове.

— Давам ти разрешение да влезеш — отвърнах тържествено. — Хор във вид на… хм… на гълъб.

— Благодаря ти.

Гълъбът скочи от перилата и влезе с клатушкане в стаята.

— Защо? — полюбопитствах.

Хор настръхна.

— Е, потърсих сокол, но в Ню Йорк не се срещат под път и над път. Исках нещо крилато, затова гълъбът ми се стори най-подходящ. Те са пригодени добре към градовете, не се страхуват от хората. Благородни птици, нали?

— Благородни — съгласих се аз. — Това е първата дума, която ми хрумва, ако си мисля за гълъби.

— Наистина — рече Хор.

Както личи, сарказмът не съществувал в Древен Египет, защото Хор все не го забелязваше. Литна на леглото и клъвна от „Чирио“-то, останал от обяда на Хуфу.

— Ей, ако вземеш да ми се изакаш върху одеялата… — предупредих аз.

— Ама моля ти се. Боговете на войната не акат по одеяла. Е, ако не броим един път, когато…

— Забрави, че съм казал нещо.

Хор кацна в края на куфара. Надзърна надолу към статуетката на Апоп.

— Опасно — каза. — Прекалено опасно, Картър.

Не му бях споменавал за план Б, но не се изненадах, че знае. Ние с Хор прекалено често бяхме споделяли един и същ разум. Колкото повече се учех да направлявам мощта му, толкова повече се разбирахме помежду си. Неприятната страна на божествената магия бе, че невинаги успявах да прекъсна тази връзка.

— Резервен план при непредвидени обстоятелства — обясних аз. — Опитваме се да намерим и друг начин.

— Тръгнахте да търсите онзи свитък — припомни си той. — Чийто последен препис изгоря днес вечерта в Далас.

Едвам се удържах да не боцна с нещо гълъба.

— Да. Но Сейди намери кутията със сянката. Според нея тя ще ни насочи. Случайно да знаеш как се използват сенки срещу Апоп?

Гълъбът извърна глава встрани.

— Всъщност не. Аз разбирам магията по-скоро буквално. Пронизваш враговете с меч и те умират. Ако възкръснат, пак ги пронизваш. И при необходимост повтаряш. Със Сет се получи.

— След колко години на битки?

Гълъбът се взря в мен.

— За какво намекваш?

Реших да избегна спора. Хор беше бог на войната. Обичаше да се сражава, но му бяха необходими години, за да победи бога на злото Сет. А Сет си беше детска залъгалка в сравнение с Апоп, първичната сила на Хаоса. И да фраснехме с меча Апоп, нямаше да се получи нищо.

Сетих се какво каза преди малко Баст в библиотеката.

— Тот дали знае повече за сенките? — попитах аз.

— Вероятно — промърмори Хор. — Тот не го бива за друго, освен да изучава стари плесенясали свитъци. — Той се взря във фигурката на змията. — Странно… Току-що си спомних нещо. Преди време египтяните употребяваха една и съща дума за „статуя“ и „сянка“, защото и двете са по-малки копия на предмета. Наричаха ги sheut.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

Гълъбът настръхна.

— Нищо. Просто ми хрумна, докато гледах статуята, а ти ми говореше за сенки.

Усетих как ме побиват ледени тръпки.

Сенки… статуи.

Миналата пролет ние със Сейди бяхме видели как предишният Главен лектор Дежарден прави заклинание за проклятие над Апоп. Такива заклинания са опасни дори срещу по-незначителни демони. Трябва да счупиш статуетка на онова, което си решил да унищожиш, и така да заличиш и него, да го премахнеш от лицето на земята. Само при една грешка се взривяват различни неща, включително самият магьосник, направил заклинанието.

Долу, в Подземния свят, Главният лектор Дежарден беше използвал направена набързо фигурка на Апоп. Беше загинал, а единственото, което бе постигнал, бе да изтласка Апоп малко по-навътре в Дуат.

Двамата със Сейди се надявахме, че ако заедно работим с по-могъща магическа статуя, ще успеем да унищожим напълно Апоп или поне ще го запратим толкова навътре в Дуат, че той няма да се завърне никога.

Това беше план Б. Знаехме обаче, че такова силно заклинание ще ни отнеме силите и ще ни струва живота. Освен ако не намерехме друг начин.

Статуите като сенки, сенките като статуи.

В съзнанието ми започна да се избистря план В: мисъл, толкова налудничава, че не исках да я изразявам с думи.

— Хор — подхванах предпазливо, — Апоп има ли сянка?

Гълъбът примига с червени очи.

— Що за въпрос! Откъде-накъде ще… — Той погледна надолу към червената статуя. — О… А! Всъщност много умно. Доказуемо налудничаво, но умно. Смяташ, че във версията на книгата „Как да се разгроми Апоп“, която е написана от Сетне и която Змеят е решил да унищожи на всяка цена… смяташ, че в нея е имало тайно заклинание за…

— Нямам представа — признах си. — Струва си да попитаме Тот. Той може би знае нещо.

— Може би — отвърна от немай-къде Хор. — Но пак си мисля, че е най-добре да го нападнем фронтално.

— Не се и съмнявам.

Гълъбът заклати глава.

— Ние, аз и ти, сме достатъчно силни. Не е зле да се обединим, Картър. Нека се вселя в теб, както онзи път. Можем да поведем армиите на боговете и на хората и да разгромим Змея. Ще владеем заедно света.

Тази мисъл сигурно щеше да ми се стори по-примамлива, ако не гледах охранена птица с трошици „Чирио“ по перата. Не ми се виждаше много уместно да допускам един гълъб да владее света.

— Ще го обсъдим по-късно — казах аз. — Първо трябва да поговоря с Тот.

— Ба! — Хор изпляска с криле. — Той е още в Мемфис, на онзи свой смехотворен стадион. Но ако смяташ да се виждаш с него, няма да те чакам дълго.

— Защо?

— Точно това съм дошъл да ти кажа — отговори Хор. — Отношенията между боговете се усложняват. Апоп сее раздори между нас, напада ни един по един, точно както прави и с магьосниците. Пръв пострада Тот.

— Пострадал ли… как?

Гълъбът настръхна. От клюна му се изви дим.

— О, ужас. Птицата, в която съм се вселил, се самоунищожава. Не може да задържи още за дълго духа ми. Побързай, Картър. Трудно ми е да правя така, че боговете да са единни, а онова старче Ра не влияе добре на бойния ни дух. Ако ние с теб не поведем скоро войските си, може и да не ни останат такива.

— Но…

Гълъбът хлъцна и от човката му пак се изви дим.

— Трябва да тръгвам. Успех.

Хор излетя през прозореца, оставяйки ме сам със статуетката на Апоп и с няколко сиви пера.

Спал съм като мумия. Това беше хубавата част. Лошата бе, че Баст ме беше оставила в леглото чак до следобед.

— Защо не си ме събудила? — възмутих се аз. — Имам да върша разни неща!

Баст разпери ръце.

— Сейди настоя. Снощи си имал тежка вечер. Тя каза, че си се нуждаел от почивка. Аз съм котка. Отнасям се с уважение към свещения сън.

Още бях ядосан, но дълбоко в себе си знаех, че Сейди е права. Снощи бях изразходвал много магическа енергия и си бях легнал наистина късно. Не беше изключено — наистина не беше изключено — Сейди да ми мисли само доброто.

(Току-що я видях да ми прави физиономии, значи все пак е изключено.)

Взех си душ и се облякох. Когато другите деца се върнаха от училище, вече се чувствах отново почти човек.

Да, казах „училище“, най-обикновено старовремско училище. Миналата година бяхме обучавали всички в Бруклинската къща, но в началото на есенния срок Баст реши, че на малчуганите ще им дойде добре една доза живот като най-обикновени простосмъртни. Сега през деня те ходеха в съседната академия в Бруклин, а магията усвояваха надвечер и в почивните дни.

Само аз си стоях у дома. Винаги съм учил вкъщи. Идваше ми много, освен да ръководя Двайсет и първи ном, и да се занимавам с училищни шкафчета, програми, учебници и закуски в бюфета.

Сигурно си мислите, че другите деца, и най-вече Сейди, са негодували. Всъщност обаче те нямаха нищо против да ходят на училище. Момичетата се радваха, че имат повече приятели (и, както твърдяха, по-малко откачени момчета, с които да флиртуват). Момчетата пък можеха да спортуват с истински отбори, а не само с Хуфу и с баскетболни кошове, приспособени върху египетски статуи. Колкото до Баст, тя се радваше, че в къщата е тихо и може да си се излежава на пода и да се препича на слънце.

Та когато другите се прибраха, бях разсъждавал дълго за разговорите си със Зия и Хор. Планът, който бях измислил снощи, пак ми се виждаше налудничав, но аз реших, че той вероятно е най-доброто, до което можем да прибегнем. След като го изложих накратко на Сейди и Баст, които (ужас!) се съгласиха с мен, тримата стигнахме до заключението, че е време да кажем и на останалите си приятели.

Събрахме се да вечеряме на голямата тераса. Там е приятно да се храниш, има невидими прегради срещу вятъра и страхотна гледка към река Ист и Манхатън. Храната се доставяше с магия и винаги беше вкусна. Въпреки това се притеснявах да ям там. От девет месеца провеждахме всичките си важни срещи именно на терасата. Бях започнал да свързвам тези вечери с някакви бедствия.

Напълнихме чиниите си на шведската маса, докато нашият пазач — крокодилът албинос Филип Македонски — се плискаше щастлив в плувния си басейн. Трябваше да мине малко време, докато свикна да се храня до шестметров крокодил, но Филип беше добре обучен. Ядеше само бекон, по някоя и друга водна птица и от време на време чудовища, дошли да ни нападат.

Баст се беше разположила на челно място с купичка котешка храна „Пурина за пируващи котки“. Ние със Сейди седяхме точно срещу нея. Хуфу се бе вживял в ролята на бавачка на малчуганите, а някои от привлечените наскоро деца бяха вътре в къщата — пишеха си домашните или наваксваха с магиите, но иначе присъстваха повечето от най-важните хора — десетина от големите ученици.

Ако отчетем колко неприятно бе завършила предната вечер, всички изглеждаха в странно добро настроение. В известен смисъл се радвах, че още не знаят за видеозаписа, на който Сара Джейкъби ме заплашваше със смърт. Джулиан току подскачаше на стола и се усмихваше без особена причина. Клио и Джаз си шушукаха и се кикотеха. Дори Феликс явно се бе възстановил след шока в Далас. Правеше от картофено пюре мънички shabti във вид на пингвини и ги съживяваше.

Само Уолт изглеждаше мрачен. В чинията на едрото момче нямаше нищо друго освен три моркова и парченце желиран сладкиш „Джел-О“. (Хуфу твърдеше, че бил с невероятни лечебни свойства.) Ако се съди от напрежението около очите на Уолт и скованите му движения, явно го болеше много повече от снощи.

Аз се извърнах към Сейди.

— Какво става тук? Всички ми се виждат… разсеяни.

Тя се взря в мен.

— Все забравям, че не ходиш на училище. Довечера е първата танцова забава, Картър. Ще дойдат деца от три други училища. Нали можем да свършим по-бързо със събранието?

— Ти шегуваш ли се! — възкликнах аз. — Чудя се какъв план да измисля за края на света, а тя, моля ви се, се притеснява дали няма да закъснее за танците.

— Споменавала съм ти поне десетина пъти — настоя сестра ми. — Пък и имаме нужда от нещо, което да ни повдигне настроението. Хайде, съобщи на всички какъв е планът ти. Някои още не са решили какво да облекат.

Понечих да възразя, но останалите ме гледаха с очакване. Прокашлях се.

— Добре тогава. Знам, че има танцова забава, но…

— В седем — прекъсна ме Джаз. — Ще дойдеш, нали?

Тя ми се усмихна. Ама че работа… дали не флиртуваше?

(Сейди ме нарече току-що тъп. Ей, имам да мисля за други неща.)

— Хм… както и да е — смотолевих аз. — Трябва да обсъдим случилото се в Далас и онова, което ни предстои от тук нататък.

Това понижи настроението. Усмивките помръкнаха. Приятелите ми заслушаха, докато разказвах накратко за задачата ни в Петдесет и първи ном, за унищожената книга „Как да се разгроми Апоп“ и за кутията със сянката, която сме взели. Споделих и как Сара Джейкъби е поискала да се предам, а Хор е споделил, че сред боговете цари смут.

Включи се и Сейди. Тя обясни за странната си среща с лицето от стената, за двамата богове и за призрака на майка ни. Сподели и как имала чувството, че вероятността да победим Апоп е свързана по някакъв начин със сенките.

Клио вдигна ръка.

— Така значи… разбунтувалите се магьосници са взели решение да те убият. Боговете не са в състояние да ни помогнат. Апоп може да се въздигне всеки момент, а последният свитък, който е могъл да ни помогне да го победим, е унищожен. Но ние да не се притесняваме, защото разполагаме с празна кутия и смътен намек за сенките.

— Леле, Клио! — ахна възхитена Баст. — В теб има нещо котешко.

Аз долепих длани до масата. Искаха се съвсем малко усилия да призова могъществото на Хор и да я направя на трески. Но се съмнявах, че това ще допринесе за славата ми на спокоен водач, който се владее.

— Не е просто смътен намек — възразих аз. — Вижте какво, всички сте учили за проклятията за унищожение, нали?

Нашият крокодил Филип изсумтя. Удари с опашка по басейна и върху вечерята ни се изсипа дъжд. Магическите същества реагират донякъде болезнено на думата „проклятие“.

Джулиан попи водата по препечения си сандвич със сирене.

— Няма как да прокълнеш Апоп, приятелю. Той е огромен. Дежарден опита и това го уби.

— Знам — уверих го аз. — При такива заклинания обикновено унищожаваш статуя, която въплъщава врага. Но какво ще се получи, ако успееш да направиш магия на по-могъщо въплъщение — на нещо, което е по-тясно свързано с Апоп?

Както седеше, Уолт се наведе напред, изведнъж му беше станало интересно.

— На неговата сянка ли?

Феликс се стресна и изпусна лъжицата, която натроши един от пингвините му от картофено пюре.

— Я чакай, какво?

— Подсказа ми го Хор — обясних аз. — Спомена, че в древността са наричали статуите сенки.

— Но само в преносен смисъл — включи се и Алиса. — Нали?

Баст остави празната купичка. Както личеше, още бе притеснена от темата за сенките, но след като й обясних, че или ще прибегнем до тях, или ние със Сейди ще умрем, тя склони да ни подкрепи.

— Може би не — отговори богинята котка. — Имайте предвид, че не съм спец по проклятията. Гадна работа. Но е напълно възможно статуята, използвана за проклятията, първоначално да е олицетворявала сянката на онова, което искаш да унищожиш — тя е важна част от душата.

— И така — заяви Сейди, — можем да прокълнем със заклинание Апоп, но вместо да унищожаваме статуя, ще заличим истинската му сянка. Блестящо, а?

— Пълна дивотия — отсече Джулиан. — Как се заличава сянка?

Уолт изгони един пингвин от картофено пюре, който се бе доближил до желирания му сладкиш, и добави:

— Не са дивотии. При имитативната магия използваш малко копие, за да манипулираш онова, което искаш да унищожиш. Напълно възможно е в някакъв момент цялата традиция за изработка на статуетки, които изобразяват хора и богове, да се е свеждала до представата, че тези статуи наистина съдържат тяхната sheut. Има множество предания, според които душите на боговете са се вселили в статуи. Ако сянката е вместена вътре в статуята, човек би могъл да я унищожи.

— И ти ще успееш ли да направиш такава статуя? — попита Алиса. — Нещо, което да хване като в капан сянката… не на друг, а на самия Апоп?

— Може би. — Уолт ме погледна. Повечето хора около масата не знаеха, че вече сме изработили статуя на змията, която може би щеше да свърши работа. — Дори да успея, трябва да намерим сянката. След това ще се наложи да приложим доста сложни магии, за да я заловим и унищожим.

— Как така да намерим сянката? — усмихна се Феликс притеснен, сякаш се надяваше, че се шегуваме. — Тя не е ли точно под Апоп? И как се лови сянка? Като стъпиш върху нея ли? Или я осветиш?

— По-сложно е — отговорих аз. — Древният магьосник Сетне, човекът, написал своя версия на книгата „Как да се разгроми Апоп“… мисля, че той може би е разработил заклинание, с което да хванеш сянката и да я унищожиш. Точно по тази причина Апоп е направил всичко възможно да изгори свидетелствата. Това е тайното му слабо място.

— Но свитъка вече го няма — напомни Клио.

— Затова пък можем да попитаме Тот — напомни Уолт. — Ако някой знае отговорите, то това е именно той.

Напрежението около масата като че ли се поразсея. Ако не друго, поне бяхме дали на учениците някаква надежда, колкото и слаба да беше тя. Бях признателен, че Уолт е на наша страна. Умението му да изработва амулети може би бе единствената ни надежда да прикрепим сянката към статуята, освен това вотът му на доверие имаше тежест сред другите деца.

— Трябва незабавно да посетим Тот — заявих аз. — Още днес вечерта.

— Да — съгласи се Сейди. — Веднага след танците.

Аз я изгледах лошо.

— Не говориш сериозно.

— О, говоря си съвсем сериозно, скъпи ми братко. — Тя се усмихна дяволито и за секунда се притесних да не вземе да призове тайното ми име и да ме принуди да й се подчиня. — Днес вечерта ще ходим на танци. И ти ще дойдеш с нас.

5. Танц със смъртта

Сейди

Браво на теб, Картър. Поне имаш благоразумието да ми даваш микрофона за важните неща.

Така де, само си повтаря какви планове имал за Апокалипсиса, а не прави никакви планове за танцовата забава в училище. Степенува по важност нещата, както му дойде.

Не смятам, че съм постъпила егоистично, като съм поискала да отида на танците. Имахме, разбира се, сериозни задачи. Точно заради това настоях първо да се позабавляваме. Учениците ни имаха нужда от нещо, което да повдигне бойния им дух. Имаха нужда от възможността да са деца като всички останали, да имат приятели и живот извън Бруклинската къща: нещо, заради което да си заслужава да се бият. Дори войската се сражава на бойното поле по-добре, когато е имала почивка, за да се позабавлява. Сигурна съм, че го е казал някакъв пълководец.

По залез-слънце бях готова да поведа в битка войската си. Бях избрала доста хубава черна рокля без презрамки, бях сложила в русата си коса черни изкуствени кичури и бях с тъмен грим, създаващ впечатлението, че току-що съм станала от гроба. За да ми е лесно да танцувам, бях с обувки без ток (каквото и да разправя Картър, не ходя с кубинки непрекъснато, само деветдесет на сто от времето), бях си сложила сребърния амулет tyet от кутийката с бижутата на мама и медальон с египетския символ за вечност shen, който Уолт ми беше подарил за последния рожден ден.

В колекцията си от талисмани той имаше същия и така в спешни случаи двамата можехме да се свързваме чрез магия и да се призоваваме един друг.

За съжаление, амулетите shen не означаваха, че ходим само по любовни срещи. И че изобщо ходим по срещи. Мисля, че ако Уолт ме беше поканил, нямаше да откажа. Беше направо невероятен, всъщност по свой си начин съвършен. Ако го бях насърчила малко, може би щях да се влюбя в него и да успея да забравя другото момче, бога.

Но Уолт беше в предсмъртна агония. Кой знае защо, беше решил, че при тези обстоятелства не е честно спрямо мен да започваме връзка. Сякаш това щеше да ме спре. И така, бяхме в нещо като задънена улица, която направо ме влудяваше: флиртувахме, говорехме си с часове, няколко пъти дори свалихме гарда и се целунахме, накрая обаче Уолт неизменно се затваряше в себе си и ме отпращаше.

Защо не можеше всичко да е по-просто?

Отварям дума за това, защото буквално се сблъсках с Уолт, докато слизах по стълбите.

— О! — възкликнах. Точно тогава забелязах, че Уолт още е по старата тениска без ръкав и по дънки и че е без обувки. — Още ли не си готов?

— Няма да дойда — оповести той.

Зяпнах го от изумление.

— Моля? Защо?

— Сейди… Вие с Картър ще имате нужда от мен, когато отидете при Тот. Ако искам да издържа, трябва да си почина.

— Но…

Наложих си да млъкна. Не беше хубаво да го притискам. Не ми трябваше магия, за да видя, че наистина го боли.

Разполагахме с вековни познания за лечебните магии, но каквото и да опитвахме, като че ли нищо не помагаше на Уолт. Питам ви: за какво ти е да си магьосница, ако не можеш да махнеш с вълшебната пръчка и да направиш така, че хората, които обичаш, да се почувстват по-добре?

— Хубаво — рекох. — Аз… просто се надявах, че…

Каквото и да кажех, щеше да прозвучи невъзпитано. Исках да танцувам с Уолт. Богове на Египет, бях се облякла така заради него. Обикновените момчета в училище сигурно бяха свестни, но в сравнение с Уолт (да, да, добре, или с Анубис) изглеждаха доста повърхностни. Колкото до другите момчета от Бруклинската къща, сигурно щях да се почувствам странно, ако тръгнех да танцувам с тях — все едно да танцуваш с братовчедите си.

— Мога да остана — предложих, но сигурно не съм го казала много убедено.

Уолт успя да се усмихне едва-едва.

— Не, върви, Сейди. Наистина. Сигурен съм, че когато се върнете, ще се чувствам по-добре. Забавлявай се.

Той мина покрай мен и тръгна да се качва по стълбите.

Аз си поех няколко пъти дълбоко въздух. Искаше ми се да остана и да се грижа за Уолт. Струваше ми се, че няма да постъпя хубаво, ако отида без него.

Точно тогава погледнах надолу към Голямата зала. Децата от по-горните класове се шегуваха и си говореха, бяха готови да тръгваме. Ако не отидех, и те сигурно щяха да се почувстват длъжни да останат.

Изпитах чувството, че съм глътнала мокър цимент. Изведнъж се изпариха цялата радост и вълнението от вечерта. От месеци се мъчех да свикна с живота в Ню Йорк след толкова години в Лондон. Бях принудена да търся равновесие между живота си на млада магьосница и предизвикателствата на това да съм най-обикновена ученичка. Сега, точно когато танцовата забава като че ли ми даваше възможността да съчетая двата свята и да се позабавлявам навън, надеждите ми бяха попарени. Пак щеше да се наложи да отида и да се преструвам, че ми е забавно. Но щях да го правя единствено по задължение, така че другите да се почувстват по-добре.

Запитах се дали така се чувстваш и когато пораснеш. Ужас!

Единственото, което ме развеселяваше, беше Картър. Той изникна от стаята си, облечен като млад учител: в костюм, риза с копченца на яката и вратовръзка. Клетото момче — не беше ходило, разбира се, на танцови забави, както не бе ходило и на училище. Нямаше никаква представа.

— Изглеждаш… страхотно. — Постарах се лицето ми да е сериозно. — Даваш ли си сметка, че не отиваме на погребение?

— Млъквай! — промърмори той. — Хайде да приключваме по-бързо.

Учехме в Бруклинската академия за надарени деца. Всички я наричахме БАНДА. Постоянно го обръщахме на шега. Учениците бяха бандитите. Хубавелките с пластични операции на носовете и ботокс в устните бяха пластмасовите бандитки. Абитуриентите бяха дъртите бандити. А класната ни, госпожа Леърд, беше, разбира се, Баш бандитката.

Въпреки името, училището се ядваше. Всички ученици имаха една или друга художествена, музикална или театрална дарба. Програмата беше гъвкава, с много време за самостоятелни занятия, което за нас, магьосниците, беше само добре дошло. Ако се наложеше, можехме да хукнем да се бием с чудовища и, нали бяхме магьосници, не ни беше трудно да се покажем надарени. Алиса използваше земната си магия, за да вае скулптури. Уолт се беше специализирал в накитите. Клио пишеше изумително и можеше да преразказва отдавна забравени древноегипетски предания. Колкото до мен, не ми трябваше магия. Аз си бях родена актриса.

/_Стига си се смял, Картър._/

Сигурно не очаквате, че насред Бруклин има такова нещо, но училището ни беше с парк с много декари зелени морави, добре поддържани дървета и живи плетове, дори с езерце с патици и лебеди.

Танцовата забава беше в павилиона пред административната сграда. В беседката свиреше оркестър. По дърветата светеха лампички. Учителите обикаляха, за да ни държат под око, да не би някой от по-големите ученици да се шмугне в храстите.

Опитвах се да не мисля за това, но покрай музиката и множеството се сетих за предната вечер в Далас — съвсем различно празненство, завършило зле. Спомних си как Дж. Д. Грисъм стисна ръката ми и ми пожела успех, а после хукна да спасява жена си.

В мен се надигнаха ужасни угризения. Постарах се да ги притъпя. Нямаше да помогна на семейство Грисъм, ако се разплачех насред танцовата забава. Нямаше да помогна и на приятелите си, само щях да им разваля купона.

След като групата ни се разпръсна из тълпата, аз се обърнах към Картър, който си наместваше вратовръзката.

— Точно така — казах му. — Добре ще ти дойде да потанцуваш.

Той ме погледна ужасен.

— Моля?

Повиках една от приятелките си — обикновена простосмъртна, мило момиче на име Лейси. Беше една година по-малка от мен, затова ми подражаваше много. (Знам, трудно е да не ми се подражава.) Беше с прелестни руси плитки, уста, пълна с брекети, и вероятно беше единственият човек на забавата, който се притесняваше повече от брат ми. Но го беше виждала на снимки и явно го смяташе за неотразим. Не й се сърдех. В повечето други неща проявяваше отличен вкус.

— Лейси… Картър — запознах ги аз.

— Изглеждаш като на снимките — усмихна се Лейси.

Ластичетата по брекетите й се редуваха: едно бяло, едно розово — като роклята.

Картър каза:

— Ъъъ…

— Не знае да танцува — обясних на Лейси. — Ще ти бъда много признателна, ако го научиш.

— Ама разбира се! — изписка тя.

Сграбчи брат ми за ръката и го затегли нанякъде.

Почувствах се по-добре. Може би все пак щях да се позабавлявам днес вечерта.

Точно тогава се обърнах и се озовах лице в лице с една от обикновените простосмъртни, която не ми беше особено симпатична: Дрю Танака, главатарка на най-ухажваните момичета, заедно с взвода си супермоделки.

— Сейди! — прегърна ме тя. Парфюмът й миришеше на нещо средно между рози и сълзотворен газ. — Много се радвам, че си тук, скъпа. Ако знаех, че ще дойдеш, можеше да се качиш с нас на лимузината!

Приятелките й започнаха да охкат състрадателно и се ухилиха, да не би да не забележа, че изобщо не са искрени. Бяха облечени, общо взето, еднакво, в най-новите копринени дизайнерски тоалети, които родителите им бяха поръчали по време на последната седмица на модата. Дрю беше най-висока и бе издокарана най-лъскаво (употребявам думата като обида), беше си сложила ужасна розова линия за очи, косата й беше на ситни черни къдрички — явно свидетелство, че Дрю е тръгнала на свой си кръстоносен поход, за да върне студеното къдрене от осемдесетте години на XX век. Носеше медальон — проблясващо платинено Д с диаманти отгоре, вероятно първата буква на името й или може би средната й оценка[3].

Усмихнах й се със стиснати устни.

— Лимузина, лелеее! Благодаря. Но едва ли е щяло да остане място, след като в нея сте се качили вие с приятелките ти и с раздутото ви его.

Дрю се нацупи.

— Бива ли да говориш така, скъпа! Къде е Уолт? Още ли е болно клетото бебче?

Някои от момичетата зад нея се прокашляха в шепа — имитираха Уолт.

Идеше ми да издърпам от Дуат жезъла и да ги превърна всичките в червеи за патиците. Бях почти сигурна, че ще се справя, и се съмнявах след това те да липсват на някого, но се сдържах.

Още първия учебен ден Лейси ме беше предупредила за Дрю. Доколкото разбрах, двете бяха ходили заедно на летен лагер — и така нататък, всъщност не съм слушала подробностите — и там Дрю също беше показала, че е голяма тиранка.

Това обаче не означаваше, че може да ми важничи и на мен.

— Уолт си е вкъщи — заявих аз. — Казах му, че ще бъдеш тук. Странно, но това не го запали особено.

— Колко жалко — въздъхна Дрю. — Знаеш ли, може пък да не е наистина болен. Ами ако има алергия към теб, скъпа? Случва се понякога. Дали да не му занеса у тях малко пилешка супа? Къде живее?

Тя се усмихна мило. Не знаех дали наистина си пада по Уолт, или се преструва, защото мразеше мен. При всички положения ми се прииска още повече да я превърна в земен червей.

Но преди да съм направила нещо необмислено, чух зад себе си познат глас:

— Здрасти, Сейди.

Другите момичета ахнаха дружно. Пулсът ми се ускори стократно. Обърнах се и видях, че на забавата ни наистина е дошъл не друг, а бог Анубис.

Имаше наглостта да изглежда, както обикновено, ослепително. Толкова е дразнещ. Беше в тесен черен панталон, черни кожени ботуши, тениска на Arcade Fire[4] и отгоре байкерско яке. Тъмната му коса си беше по рождение разрошена, сякаш той се беше събудил току-що, и аз едвам се сдържах да не прокарам пръсти през нея. Кафявите му очи проблясваха развеселено. Той или се радваше да ме види, или му беше забавно, че съм се смутила.

— О… боже… мой — изхлипа Дрю. — Кой…

Анубис не й обърна никакво внимание (жив и здрав да е) и ми протегна ръка така, че да го хвана под мишница, мил старовремски жест.

— Мога ли да те поканя на този танц?

— Защо не — отвърнах възможно най-нехайно.

Хванах го под ръка и ние оставихме пластмасовите бандитки, които продължиха да пелтечат:

— О, боже мой! О, боже мой!

Идеше ми да кажа: „Той е моят изумително мил бог. Намерете си ваш!“

Заради неравните плочи дансингът си беше доста опасен. Децата наоколо все се препъваха. Анубис усложни нещата още повече, защото всички момичета го зяпаха, докато той ме превеждаше през навалицата.

Пак добре че ме държеше за ръка. В душата ми цареше пълен смут, виеше ми се свят. Бях нелепо щастлива, че Анубис е тук. Чувствах се смазващо виновна, задето клетият Уолт стои сам-самичък вкъщи, докато аз се разхождам под ръка с Анубис. Но ми олекна, че двамата не са се засекли тук. Тогава вече щеше да стане страшно. Заради облекчението се почувствах още по-виновна и така нататък. Богове на Египет, бях жалка гледка.

Точно когато отидохме в средата на дансинга, оркестърът най-неочаквано смени бързата музика с любовна балада.

— Ти ли го направи? — попитах аз Анубис.

Той се усмихна — и това ако е отговор! Хвана ме за хълбока и стисна другата ми ръка като истински кавалер. Започнахме да танцуваме бавно.

Чувала съм за танци във въздуха, но трябваше да направя няколко крачки, докато забележа, че наистина левитираме — само на няколко милиметра от земята, недостатъчни, та другите да видят, но все пак за разлика от останалите, не се препъвахме в камъните, а се плъзгахме по тях.

На няколко метра от нас Картър изглеждаше доста непохватен, докато Лейси му показваше как се танцува блус. /_Наистина, Картър, това не е квантова физика._/

Взрях се в топлите кафяви очи и в красивите устни на Анубис. Беше ме целунал веднъж — на рождения ми ден миналата пролет — и аз още не можех да го забравя. Човек би си помислил, че богът на смъртта е със студени устни, но случаят изобщо не беше такъв.

Постарах се да избистря мислите си. Знаех, че все има причина Анубис да е тук, но ми беше ужасно трудно да се съсредоточа.

— Мислех, че… Хм.

Преглътнах и за малко да се задавя.

„О, страхотно, Сейди — помислих си. — Хайде да опиташ поне веднъж да довършиш изречението, а?“

— Смятах, че се появяваш само на места, свързани със смъртта — заявих.

Анубис се засмя тихо.

— Това място, Сейди, е свързано със смъртта. Битката за Бруклинските хълмове, 1776 година. Точно тук, където танцуваме, са загинали стотици американски и британски войници.

— Колко романтично — промърморих аз. — Значи танцуваме върху гробовете им?

Анубис поклати глава.

— Повечето изобщо не са погребани, както подобава. Именно заради това реших да те посетя тук. Точно като учениците ти, и тези призраци имат нужда от малко развлечения.

Изневиделица около нас на вихрушка се завъртяха духове: светещи привидения в дрехи от осемнайсети век. Виждаха се червените униформи на редници от британската войска. Други бяха облечени в дрипавите дрехи на доброволци. Правеха пируети с призраци на жени в обикновени селски рокли или скъпа коприна. Някои от най-богатите жени бяха с цели къдели къдрава коса, на която щеше да завиди дори Дрю. Призраците явно танцуваха на друга песен. Напрегнах слух и долових смътно звуците на цигулки и виолончело.

Никой от обикновените простосмъртни явно не забелязваше нашествието на призраците. Дори приятелите ми от Бруклинската къща тънеха в блажено неведение. Загледах как една двойка привидения минава право през Картър и Лейси. Докато ние с Анубис танцувахме, Бруклинската академия сякаш помръкна и призраците станаха като истински.

Един от войниците беше с рана от мускет върху гърдите. От напудрената перука на някакъв британски офицер стърчеше томахавка. Танцувахме между световете, въртяхме се с валсова стъпка заедно със зловещо съсечени усмихнати фантоми. Анубис определено знаеше как да развесели едно момиче.

— Пак го правиш — заявих аз. — Изваждаш ме от фазата, или както там се нарича.

— Само малко — призна си той. — Трябва да се усамотим, за да поговорим. Обещах да те посетя в човешкия си вид…

— И го направи.

— Но ще си навлека неприятности. Това вероятно е последният път, когато мога да те видя. Мърморят заради нашето положение.

Аз присвих очи. Нима богът на мъртвите се беше изчервил?

— Нашето положение — повторих.

— За нас.

От думата ушите ми забучаха. Постарах се да говоря спокойно.

— Доколкото ми е известно, няма официално „нас“. От къде на къде това е последният път, когато можем да разговаряме?

Сега вече Анубис със сигурност се изчерви.

— Много те моля, просто ме изслушай. Трябва да ти кажа много неща. Брат ти се е сетил хубаво. Можете да се надявате най-вече на сянката на Апоп, но само един човек знае магията, от която се нуждаете. Тот сигурно ще ви насочи, ала се съмнявам да разкрие тайните заклинания. Прекалено опасно е.

— Чакай, чакай.

Още ми вреше и кипеше заради онова „нас“. И мисълта, че това може би беше последният път, когато виждах Анубис… При нея мозъчните ми клетки изпаднаха в паника и из черепа ми затичаха хиляди мънички Сейди-та, които пищяха и кършеха ръце.

Опитах да се съсредоточа.

— Искаш да кажеш, че Апоп има сянка, така ли? И тя може да се използва в прок…

— Много те моля, не употребявай тази дума — свъси се Анубис. — Иначе, да, всички мислещи същества имат душа, затова всички, дори Апоп, имат и сянка. Нали съм водач на мъртвите и ако не друго, знам поне това. Волю-неволю се занимавам с души. Дали сянката му може да се използва срещу него? На теория, да. Но има много опасности.

— Естествено.

Анубис ме завъртя през два призрака от времето на колониите. Другите ученици ни гледаха как танцуваме и си шушукаха, но гласовете им долитаха изкривени от много далеч, сякаш те стояха откъм противоположната страна на водопад.

Анубис се взря в мен с нещо като разнежено съжаление.

— Ако имаше друг начин, Сейди, не бих те пратил по този път. Не искам да умираш.

— Съгласна съм — отвърнах аз.

— Забранено е дори да говорим за такъв вид магия — предупреди той. — Но ти трябва да си наясно с какво се захващаш. Sheut е онази част от душата, за която знаем най-малко. Тя е… как ли да ти обясня… душа за крайни случаи, отглас от жизнените сили на човека. Чувала си, че в Залата на Съдилището унищожават душите на нечестивите…

— След като Амит погълне сърцата им — казах аз.

— Да — Анубис сниши глас. — Ние казваме, че това унищожава напълно душата. А не е вярно. Остава сянката. Не често, но се е случвало Озирис да реши да преразгледа някоя присъда. Ако някой е признат за виновен, но са се появили нови доказателства, има начин душата да бъде върната от забвение.

Опитах се да го осмисля. Точно като краката ми, и моите мисли се носеха из въздуха и не можеха да почувстват твърда почва отдолу.

— И така… казваш, че сянката може да се използва, така че душата да се рестартира? Като компютърен бекъп драйвър?

Анубис ме изгледа странно.

— Хм, извинявай — въздъхнах аз. — Прекарвам прекалено много време с онзи сухар, брат ми. Той говори като компютър.

— Не, не — възрази Анубис. — Сравнението всъщност е добро. Просто никога не съм го възприемал по този начин. Да, докато сянката не бъде унищожена, душата също не е докрай унищожена, затова в крайни случаи, ако направиш съответната магия, можеш да рестартираш с sheut душата. И обратното, ако решиш да унищожиш сянката на някой бог, дори на Апоп, за да направиш заклинание за прок… — за заклинанието, което спомена.

— Sheut е много по-могъща от обикновена статуя — предположих аз. — Може би ще успеем да унищожим Апоп, без да унищожаваме и себе си.

Анубис се огледа притеснен.

— Да, но сама разбираш защо този вид магия е строго поверителен. Боговете биха дали всичко само и само тези познания да не попадат в ръцете на магьосник, обикновен простосмъртен. Точно заради това винаги си крием сенките. Ако магьосник успее да улови sheut на някой бог и я използва, за да ни заплашва…

— Точно така. — Устата ми беше пресъхнала. — Но аз съм на ваша страна. Ще използвам заклинанието само срещу Апоп. Тот със сигурност ще го разбере.

— Може би. — От начина, по който го каза, не пролича да е убеден. — Най-малкото започнете с Тот. Дано той проумее, че трябва да ви съдейства. Пак се опасявам обаче, че ще ви е нужно по-добро… по-опасно насочване.

Аз простенах.

— Спомена, че само един човек може да ни научи на магията. Кой?

— Единственият магьосник, проявил някога неблагоразумието да проучва това заклинание. Ще го съдят утре по залез-слънце. Налага се дотогава да посетиш баща си.

— Чакай. Какво?

През павилиона задуха вятър. Анубис стисна по-здраво ръката ми.

— Трябва да побързаме — подкани той. — Трябва да ти кажа и друго. С духовете на мъртвите се случва нещо. Те… Виж, виж — ей там!

Той засочи два призрака наблизо. Жената танцуваше боса, беше по най-обикновена бяла памучна рокля. Мъжът беше облечен в брич и редингот, като фермерите в колониите, но шията му беше извита под странен ъгъл, сякаш го бяха обесили. Около краката му като бръшлян се виеше черна мъгла. Тя го погълна напълно, след като мъжът направи още три валсови стъпки. Мътните струи го повалиха на земята и той изчезна. Жената в бяло продължи да танцува сама, явно не бе и забелязала, че кавалерът й е бил сграбчен от злодейските пръсти на смога.

— Какво… какво беше това? — попитах аз.

— Не знаем — призна си Анубис. — Апоп става по-силен и заради това такива неща се случват по-често. Изчезват души на мъртви, изтласквани са по-навътре в Дуат. Не знаем къде отиват.

За малко да се препъна.

— Майка ми. Тя добре ли е?

Анубис ме погледна измъчено и аз разбрах какъв е отговорът. Мама ме беше предупредила — може и да не я видим никога повече, ако не намерим начин да разгромим Апоп. Беше ми съобщила това и ме бе приканила да открия сянката на Змея. Нямаше начин това да не е свързано някак с безпътицата, в която се беше озовала.

— Изчезнала е безследно — предположих. Сърцето ми затуптя лудешки в гръдния кош. — Свързано е някак с тази история със сенките, нали?

— Де да знаех, Сейди. Баща ти… прави всичко възможно да издиря майка ти, но…

Вятърът го прекъсна.

Протягали ли сте някога ръка през прозореца на движещ се автомобил, усещали ли сте как въздухът ви бута? Приличаше малко на това, но десеторно по-силно. Някой раздели със сила мен и Анубис. Аз залитнах назад, краката ми вече не левитираха.

— Сейди…

Анубис се пресегна, но вятърът го изтика още по-надалеч.

— Престани! — изписка между нас някой. — Няма да показваш пред всички пристрастията си, още повече когато те наблюдавам!

Въздухът прие вид на човек. В началото беше едва очертан силует. После той стана по-плътен и шарен. Пред мен стоеше мъж с кожена каска, големи очила, шал и бомбер като на летците по снимките на Кралските военновъздушни сили от Втората световна война, които съм виждала. Само че мъжът не беше от плът и кръв. Очертанията му се въртяха и се променяха. Забелязах, че всъщност е направен от вдигнати от вятъра боклуци: от буци пръст, късчета хартия и семена от глухарче, изсъхнали листа, които се носеха на шеметна вихрушка и същевременно сякаш бяха прихванати от вятъра на здрав колаж, затова отдалеч човекът можеше да мине и за обикновен простосмъртен.

Той се закани с пръст на Анубис.

— Няма да търпя повече обиди, момче! — изсъска така, сякаш излизаше въздух от балон. — Многократно си бил предупреждаван.

— Я чакай! — намесих се аз. — Ти кой си? И Анубис не е никакво момче. На пет хиляди години е.

— Именно — тросна се военният летец. — Някакво си хлапе. И не съм ти давал разрешение да говориш, момиче.

Летецът се пръсна на парчета. Взривът беше толкова мощен, че чак ми запукаха ушите и аз паднах на задните си части. Другите простосмъртни наоколо: приятелите ми, учителите и всички ученици, направо се строполиха на земята. Анубис и призраците не пострадаха. Военният летец изникна отново и ме изгледа лошо.

Изправих се с усилие и се опитах да призова от Дуат жезъла си. Къде ти такъв късмет!

— Какво направи? — подвикнах.

— Няма страшно, Сейди — намеси се Анубис. — Приятелите ти просто изгубиха съзнание. Шу само намали налягането.

— Какъв Шу? — попитах.

Анубис притисна пръсти до слепоочията си.

— Това, Сейди, е Шу… прадядо ми.

Чак тогава проумях: Шу беше едно от смехотворните имена на богове, които бях чувала. Помъчих се да се сетя на кого.

— А, да. Богът на… на джапанките. Не, чакай. На спуканите балони. Не…

— На въздуха — изсъска Шу. — Богът на въздуха!

Тялото му се разпадна на смерч от отломъци. Когато се появи отново, мъжът беше по древноегипетско облекло: с голи гърди, бяла препаска и грамадно щраусово перо, забучено в наплетената му лента за глава.

После Шу отново изникна в облекло като на летец от Кралските военновъздушни сили.

— Стой си с тези дрехи — посъветвах го аз. — Щраусовото перо наистина не ти отива.

Той изфуча недружелюбно.

— А, не, мерси, предпочитам да съм невидим. Но вие, простосмъртните, замърсихте въздуха толкова много, че става все по-трудно и трудно. Ужас, какво само направихте през последните няколко хилядолетия! Абе, хора, не сте ли чували за дните „Да пощадим въздуха“? Толкова ли не можете да се возите по няколко души на кола? С хибриден двигател? Да не говорим пък за кравите. Знаеш ли, че не минава ден кравата да не се оригне и да не пръдне така, че във въздуха да се отдели близо половин кубически метър метан? По света има един и половина милиарда крави. Имаш ли представа как влияе това на дихателната ми система?

— Ъъъ…

Шу извади от джоба на якето инхалатор и си пръсна малко.

— Ужас!

Погледнах с вдигната вежда Анубис, който явно беше притеснен до смърт (или може би до безсмъртие).

— Шу — подхвана той. — Тъкмо разговаряхме. Дали да не ни оставиш да довършим…

— А, разговаряли били! — ревна Шу, при което безспорно пусна във въздуха своята си порция метан. — Докато танцувате, хванати за ръце, и изобщо се държите упадъчно. Не ми се прави на вода ненапита, момче. И друг път съм наглеждал младежи, наясно съм. Държах цяла вечност баба ти и дядо ти разделени.

Изведнъж си спомних историята на Нут и Геб, Небето и Земята. Ра заповядал на бащата на Нут — Шу, да държи двамата влюбени разделени, така че те да нямат никога деца, които някой ден да го изместят от престола. Тази стратегия беше ударила на камък, но както личеше, Шу не се отказваше от опитите.

Богът на въздуха махна с ръка, отвратен от изпадналите в безсъзнание простосмъртни, някои от които тъкмо бяха започнали да стенат и да мърдат.

— А сега, Анубис, те заварвам в това свърталище на произвола, в това тресавище на съмнително поведение, в това… в това…

— Училище ли? — притекох му се аз на помощ.

— Да! — закима Шу толкова силно, че главата му се разпадна на облак листа. — Чу, момче, указа на боговете. Сближил си се прекалено много с тази простосмъртна. Затова от тук нататък ти е забранено да общуваш с нея!

— Моля? — креснах аз. — Я не ставай за смях! Кой издава такива укази?

Шу се разфуча със звук, сякаш се беше спукала автомобилна гума. Или се смееше, или ми сумтеше.

— Целият съвет, момиче. Оглавяван от господаря Хор и господарката Изида!

Стори ми се, че и аз се разпадам на боклуци.

Изида и Хор ли? Направо не можех да повярвам. Уж ми бяха приятели, а ми бяха забили нож в гърба. Щях да си поговоря хубаво с Изида.

Обърнах се към Анубис с надеждата да ми каже, че е лъжа. Нещастен, той вдигна ръце.

— Опитвах се да ти обясня, Сейди. На боговете не им е разрешено да… да влизат в преки отношения с простосмъртните. Това е възможно само когато богът се всели в някой човек, а… а ти знаеш, че аз не го правя никога.

Стиснах зъби. Искаше ми се да му напомня, че не му трябва да се вселява в никого и си изглежда точно като човек, но той често ми беше обяснявал, че може да се явява само насън или на места, свързани със смъртта. За разлика от другите богове, не се вселявал никога в хора.

Беше ужасно нечестно. Дори не бяхме ходили на истински срещи. Една целувка преди половин година, и сега му забраняваха за вечни времена да се вижда с мен?

— Сигурно се шегуваш. — И аз не знам кой ме ядоса повече, дали придирчивият бог на въздуха, дошъл да наглежда Анубис, или самият Анубис. — Нали няма да допуснеш да ти нареждат така?

— Няма друг избор! — викна Шу. От усилието се закашля силно и гърдите му се разпаднаха на семена от глухарче. Шу си пръсна още веднъж с инхалатора. — Равнището на озона в Бруклин — пълна трагедия! Вече се разбрахме с теб, Анубис. Няма да общуваш повече с тази простосмъртна. Не е редно. А ти, момиче, само да си посмяло да припариш до него! Имаш да вършиш по-важни неща.

— О, така ли? — отвърнах аз. — Ами ти, господин Боклук Смерчов? Готвим се за война, а най-важното, което си в състояние да свършиш, е да пречиш на хората да танцуват валс.

Атмосферното налягане скочи рязко. В главата ми нахлу кръв.

— Виж какво, момиче — изръмжа Шу. — Вече съм ти помогнал повече, отколкото заслужаваш. Изпълних молитвата на онова русначе. Доведох го чак от Санкт Петербург, за да поговори с теб. Затова — млък!

Вятърът ме изтласка назад. Призраците отлетяха като дим. Изпадналите в безсъзнание простосмъртни се размърдаха и закриха лицата си — да не ги ударят отломъците.

— Русначе ли? — креснах, за да надвикам бурния вятър. — За какво изобщо ми говориш?

Шу се разпадна на отпадъци и се понесе на вихрушка около Анубис, после го вдигна от земята.

— Сейди! — Той се опита да се отскубне и да дойде при мен, но бурята беше много силна. — Шу, остави ме, поне да й кажа за Уолт! Тя има право да знае!

Почти не го чувах от вятъра.

— Уолт ли каза? — креснах. — Какво за него?

Анубис ми отговори, но не разбрах какво. Накрая вихрушката от отломъци го скри напълно.

След като вятърът утихна, и двамата богове бяха изчезнали. Аз стоях сама на дансинга, заобиколена от десетки деца и възрастни, които започваха да идват на себе си.

Смятах да изтичам при Картър, за да се уверя, че е добре. /_Да, Картър, наистина._/

После в светлината в края на павилиона изникна младеж.

Беше във военна униформа: вълнен шинел, прекалено дебел за топлата септемврийска нощ. Фуражката сякаш се държеше единствено на огромните му уши. Младежът носеше на рамо пушка. Едва ли беше на повече от седемнайсет години и макар да не беше от училищата, дошли на танцовата забава, ми се стори смътно познат.

„Санкт Петербург“, беше казал Шу.

Точно така. Бях се срещнала за кратко с момчето миналата пролет. Ние с Картър бягахме от Ермитажа. Това момче се бе опитало да ни спре. Беше предрешено като човек от охраната, но разкри, че е магьосник от Руския ном — един от слугите на онзи злодей, Влад Меншиков.

Посегнах към Дуат да грабна жезъла — този път успях.

Момчето вдигна ръце, сякаш се предаваше.

— Нет[5]? — примоли се. После каза с паузи на английски: — Сейди Кейн. Трябва… да… поговорим.

6. Еймъс си играе с фигурки

Сейди

Казваше се Леонид и двамата се споразумяхме да не се убиваме един друг.

Седнахме на стълбите при беседката и започнахме да си говорим, докато учениците и учителите наоколо се опитваха да дойдат на себе си.

Английският на Леонид не беше добър. Моят руски пък изобщо не съществуваше, но въпреки това аз разбрах достатъчно от разказа му, за да се разтревожа. Леонид беше избягал от Руския ном и някак беше убедил Шу да го пренесе тук, за да ме намери. Помнеше ме от нахлуването ни в Ермитажа. Явно бях направила на младежа силно впечатление. Не се изненадвам. Трудно ме забравят хората.

/_О, стига си се смял, Картър._/

С думи, жестове и звукови ефекти Леонид се постара да ми обясни какво се е случило след смъртта на Влад Меншиков в Санкт Петербург. Не схванах всичко, но някои неща ги разбрах: Куай, Джейкъби, Апоп, Първи ном, много загинали, скоро, съвсем скоро.

Учителите започнаха да отвеждат учениците и да се свързват по телефона с родителите. Явно се притесняваха, че всички са припаднали дружно заради некачествен пунш или някакъв вреден газ (може би парфюма на Дрю), и бяха решили да евакуират района. Подозирах, че не след дълго на мястото ще се появят полицаи и линейки. Исках да се махна преди това.

Затеглих Леонид — да го запозная с брат си, който вървеше, залитайки, и търкаше очи.

— Какво се случи? — попита той. Погледна смръщен Леонид. — Кой е този?…

Дадох му едноминутната версия за посещението на Анубис, за намесата на Шу и появата на руснака.

— Леонид разполага с информация, че се подготвя скорошно нападение срещу Първи ном — обясних. — Бунтовниците ще тръгнат да издирват Леонид.

Картър се почеса по главата.

— Искаш да го скриеш в Бруклинската къща ли?

— Не — отвърнах. — Трябва незабавно да го отведа при Еймъс.

Руснакът се задави.

— При Еймъс? Той превръща се в Сет… яде лице?

— Еймъс няма да ти изяде лицето — успокоих го аз. — Джейкъби ти е разказвала небивалици.

Леонид още си изглеждаше притеснен.

— Еймъс няма да стане Сет?

Как да му обясня, без да го уплаша още повече? Не знаех как точно да кажа на руски: „Сет се беше вселил в Еймъс, но Еймъс няма никаква вина за това и сега е много по-добре“.

— Няма Сет — отсякох. — Еймъс добър.

Картър започна да разглежда руснака. Угрижен, се извърна към мен.

— Ами ако е капан, Сейди? Вярваш ли му на този тук?

— О, все ще се справя с Леонид. Той не иска да го превръщам в гол охлюв, нали, Леониде?

— Нет — потвърди сериозно той. — Не гол охлюв.

— Ето, видя ли?

— Дали да не посетим Тот? — попита брат ми. — Не търпи отлагане.

Видях тревогата в очите му. Представих си, че мисли същото като мен: мама е в беда. Духовете на мъртвите изчезваха и това беше свързано някак със сянката на Апоп. Трябваше да открием как.

— Ти отиди при Тот — подканих аз. — Вземи със себе си Уолт. И… хм, дръж го под око, чу ли? Анубис искаше да ми каже нещо за него, но нямаше време. А в Далас, когато погледнах Уолт в Дуат…

Не намерих сили да довърша. Просълзих се само при мисълта за Уолт, омотан в ленени ивици като мумия.

Добре че Картър явно схвана най-общо за какво става въпрос.

— Ще го държа в безопасност — обеща той. — Как ще се добереш до Египет?

Замислих се. Леонид очевидно беше долетял в авиокомпания „Шу“, но аз се съмнявах, че онзи сприхав бог военен летец ще пожелае да ми помогне, а не исках да питам.

— Ще рискуваме с портал — отвърнах. — Знам, че не са много надеждни, но какво толкова, просто ще скочим бързо. Какво може да се обърка?

— Можеш да се озовеш вътре в някоя стена — напомни Картър. — Или накрая да се пръснеш на милион парчета из Дуат.

— Брей, ти, Картър, си държал на мен! Но наистина, с нас всичко ще бъде наред. А и нямаме голям избор.

Прегърнах го набързо — знам, ужасно сантиментално, но исках да проявя солидарност. После, докато не съм се отказала, хванах Леонид за ръката и хукнах през училищния парк.

Още ми се виеше свят от разговора с Анубис. Как смееха Изида и Хор да ни държат разделени, при положение че дори не бяхме заедно! И какво искаше да ми каже Анубис за Уолт? Може би е смятал да сложи край на злощастната ни връзка и да ми даде благословията си да се срещам с Уолт. (Тъпо.) Или пък да ми се обясни в безусловна любов и да се пребори с Уолт за любовта ми. (Почти изключено, пък и нямаше да ми бъде приятно да се борят за мен, все едно съм баскетболна топка.) Или може би — най-вероятно — е искал да ми съобщи някаква лоша новина.

Доколкото знаех, Анубис беше посещавал няколко пъти Уолт. И двамата не бяха особено словоохотливи какво са обсъждали, но Анубис все пак направляваше мъртвите и затова реших, че той подготвя Уолт за смъртта. Може би е искал да ме предупреди, че вече е дошло време, сякаш се нуждаех да ми се напомня още веднъж.

Анубис: недостъпен. Уолт: пред прага на смъртта. Ако загубех и двете момчета, които харесвах, хм… какъв смисъл имаше да спасявам света?

Е, малко преувеличавах. Но само малко.

На всичкото отгоре и мама беше в беда, а бунтовниците на Сара Джейкъби смятаха да осъществят ужасно нападение срещу щабквартирата на чичо.

Защо тогава се чувствах толкова… обнадеждена?

Хрумна ми нещо… една възможност, която вдъхваше слаба надежда. Не само вероятността да намерим начин да разгромим Змея. В съзнанието ми отново и отново изникваха думите на Анубис, че сянката остава. И че би трябвало да има начин душата да се върне от забвение.

Щом сянката можеше да се използва, за да се върне душа на обикновен простосмъртен, която е била унищожена, дали това не важеше и за боговете?

Бях погълната от мислите си и за малко да не забележа, че сме стигнали при сградата с класните стаи по изящни изкуства. Спря ме Леонид.

— Това за портал? — посочи той парче изсечен варовик в двора.

— Да — отвърнах аз. — Благодаря.

Накратко казано: когато започнах да посещавам Бруклинската академия за надарени деца, отсъдих, че няма да бъде зле наблизо да има египетска реликва — за спешни случаи. Затова направих логичното нещо: взех от Бруклинския музей наблизо парче от варовиков фриз. Ами да, в музея има колкото щете камъни. Надали този щеше да им липсва.

Замених го с копие и накарах Алиса да покаже истинския египетски фриз на учителя си по рисуване — все едно го е направила за домашно и се е опитала да пресътвори древно произведение на изкуството. Учителят останал във възторг. Сложил „творбата“ на Алиса в двора пред класната стая. Върху фриза бяха изобразени опечалените на погребение, което според мен си беше много подходящо за едно училище.

Фризът не беше значимо или въздействено произведение на изкуството, но всички древноегипетски реликви съдържат в себе си някаква сила — като вълшебни батерии. Стига да е обучен добре, магьосникът може да ги използва, за да направи заклинания, които иначе щяха да бъдат невъзможни, например заклинания за отваряне на портал.

Бях станала доста добра точно в тази магия. Леонид стоеше зад мен, когато започнах да напявам.

Повечето магьосници изчакват „благоприятни моменти“, за да отварят входове. Години наред запаметяват датите на важни годишнини, например по кое време на деня се е родил един или друг бог, положението на звездите и какво ли още не. Сигурно трябваше да се притеснявам за такива неща, а на мен ми беше все едно. Египетската история обхващаше доста хилядолетия и в нея имаше толкова много благоприятни моменти, че аз просто повтарях заклинанието, докато уцелех някой. Е, надявах се порталът да не се отвори в неблагоприятен момент. Това можеше да породи най-различни неприятни странични ефекти… но какво е животът, ако от време на време не поемаш рискове?

(Картър клати глава и мърмори. Нямам и понятие защо.)

Въздухът пред нас се нагъна на вълнички. Появи се кръгла врата — шеметна вихрушка златен пясък — и ние с Леонид скочихме в нея.

Иска ми се да кажа, че заклинанието се е получило отлично и сме се озовали в Първи ном. За съжаление, не улучих точно целта.

Порталът ни изхвърли приблизително на стотина метра над Кайро. Видях, че падам в прохладния нощен въздух право към светлините на града долу.

Не се паникьосах. Можех да направя най-различни магии, за да изляза от това положение. Можех дори да приема вид на каня, макар че това не беше любимият ми начин да пътешествам. Още преди да реша какъв е планът за действие, Леонид ме сграбчи за ръката.

Посоката на вятъра се смени. Най-неочаквано се заплъзгахме към града така, сякаш направлявахме спускането. Направихме меко кацане в пустинята точно в края на града, при развалини, които от опит знаех, че прикриват входа на Първи ном.

Погледнах изумена Леонид.

— Призовал си мощта на Шу!

— Шу — повтори той мрачно. — Да. Наложило се. Правя… забранено.

Усмихнах се радостно.

— Умно момче! Сам ли си усвоил пътя на боговете? Знаех си аз, че има причина да не те превръщам в гол охлюв.

Очите на Леонид се разшириха.

— Не гол охлюв! Моля!

— Това беше комплимент, глупчо такъв — казах аз. — Забранено е добре! Сейди харесва забранено! А сега ела. Трябва да се запознаеш с чичо ми.

Не се и съмнявам, че Картър ще се впусне да описва подземния град до най-малките мъчителни подробности, с точните размери на всяко помещение, скучната история на всяка статуя и йероглиф и всички неща, свързани със строежа на вълшебната щабквартира в Дома на живота.

Аз ще ви спестя изтезанието.

Градът е голям. Пълен е с магия. Подземен е.

Готово. Изяснихме нещата.

В долния край на входния тунел минахме по каменен мост над бездна, където пред мен изникна ba. Светещият дух във вид на птица (и с глава на известен египтянин, когото вероятно би трябвало да знам) ми зададе въпрос:

— Какви на цвят са очите на Анубис?

Кафяви. Пфу. Сигурно искаше да ме изиграе с такъв лесен въпрос.

Ba ни пусна да влезем в самия град. Не бях го посещавала от половин година и натъжена видях колко малко магьосници има наоколо. В Първи ном никога не е било оживено. През вековете египетската магия беше закърняла, защото все по-малко посветени усвояваха това изкуство. Но сега повечето магазини в централната пещера бяха затворени. По сергиите на пазара никой не се пазареше за цената на ankh и на отрова от скорпион. Един отегчен търговец се зарадва, когато се приближихме, и пак се умърлуши, защото го подминахме.

Стъпките ни отекваха из тихите тунели. Прекосихме една от подземните реки, после се промушихме през библиотеката и Залата с птиците.

(Картър твърди, че трябвало да ви обясня защо се казва така. Това е пещера, пълна с какви ли не птици. Още веднъж: пфу) /_Картър, защо си блъскаш главата в масата?_/

Поведох руския си приятел по дълъг коридор, покрай запечатан тунел, който навремето е извеждал при Големия сфинкс в Гиза, и накрая излязохме при бронзовата порта в Залата на епохите. Сега тук беше залата на чичо, затова аз си влязох направо.

Дали е внушителна? Със сигурност. Ако я напълниш с вода, в нея преспокойно могат да живеят цял пасаж китове. Точно по средата имаше дълъг син килим, който проблясваше като река Нил. От двете страни имаше шествие от наредени колони, между които блещукаха светещи завеси със сцени от миналото на Египет: какви ли не ужасни, прекрасни, сърцераздирателни събития.

Постарах се да не ги гледам. От опит знаех, че тези образи могат да те погълнат опасно. Веднъж допуснах грешката да докосна светлините и от това мозъкът ми за малко да стане на каша от овесени ядки.

Първата част от светлината беше златиста: Епохата на боговете. Старото царство по-нататък проблясваше в сребристо, после Средното царство в меднокафяво и така нататък.

Докато вървяхме, няколко пъти се наложи да издърпвам Леонид от сцени, привлекли погледа му. Да си призная, и аз не се държах по-мъжки.

Просълзих се, когато пред мен изникна видение с Бес, който развличаше другите богове, като правеше цигански колела по препаска. (Разплаках се, защото не можех да го видя толкова изпълнен с живот, макар че е достатъчно да зърнеш Бес по препаска, за да ти се обърне сърцето.)

Минахме и покрай завеса от бронзовата светлина за Новото царство. Най-неочаквано спрях. В трепкащия мираж някакъв слаб мъж в одежди на жрец държеше над черен бик вълшебна пръчка и нож. Нашепваше нещо, сякаш благославяше животното. Не можех да кажа много за сцената, но познах лицето на мъжа: орлов нос, високо чело, тънки устни, извити в злобна усмивка, докато той прокарваше ножа по гърлото на клетото добиче.

— Това е той — пророних аз.

Тръгнах към завесата от светлина.

— Нет — сграбчи ме Леонид за ръката. — Каза, че светлините са лоши, не ходи там.

— Ти… ти си прав — признах аз. — Но това е Чичо Вини.

Бях сигурна, че е същото лице, появило се върху стената в Далаския музей, но как изобщо беше възможно? Сцената, която наблюдавах, явно се беше разиграла преди хилядолетия.

— Не Вини — възрази Леонид. — Хемвасет.

— Моля? — Не бях сигурна, че съм го чула добре и дори на какъв език го е казал. — Това име ли е?

— Той е… — Леонид продължи на руски, после въздъхна отчаян. — Трудно е за обясняване. Нека се видим с Еймъс, който няма да ми изяде лицето.

Наложих си да извърна очи от образа.

— Добра идея. Да продължаваме нататък.

В дъното на коридора завесата червена светлина за Съвременната епоха стана наситеноморава. Смяташе се, че това бележи началото на нова ера, макар че никой от нас не знаеше какво точно ще представлява тя. Предполагах, че ако Апоп унищожи света, това ще бъде Епохата на изключително краткия живот.

Очаквах Еймъс да седи пред престола на фараона. Там по традиция беше мястото на Главния лектор, олицетворяващо ролята на най-доверения съветник на фараона. Е, да, напоследък фараоните нямаха особена нужда от съвети, понеже бяха мъртви от няколко хилядолетия.

На подиума нямаше никого.

Това ме стъписа. Никога не се бях замисляла къде стои Главният лектор, когато не е пред очите на всички. Дали си нямаше гримьорна, може би с табелка и звездичка върху вратата?

— Ето там — посочи Леонид.

И този път умният ми приятел руснак се оказа прав. При пода до стената в дъното, зад престола, едва-едва проблясваше черта: светлина, процеждаща се под врата.

— Страшен таен вход — казах аз. — Браво на теб, Леониде.

Зад вратата намерихме военна зала. В двата края на голяма маса с пъстра карта на света отгоре седяха Еймъс и млада жена в камуфлажни дрехи. Върху масата бяха наредени какви ли не фигурки — оцветени корабчета, чудовища, магьосници, автомобили и жалони с йероглифи.

Еймъс и камуфлажното момиче бяха погълнати от онова, което правеха — местеха фигурките по картата, и в началото не ни забелязаха.

Еймъс беше в традиционната ленена роба. Нали беше с тяло като бъчва, приличаше малко на монаха Тък[6], само дето беше по-мургав и с по-гъста коса. Сплетените му къдрици бяха украсени със златни топчета. Кръглите му очи проблясваха, докато той разглеждаше картата. Беше заметнат с леопардовата кожа на Главен лектор.

Колкото до младата жена… о, богове на Египет. Това беше Зия.

Никога дотогава не я бях виждала в съвременни дрехи. Тя беше в камуфлажен панталон с джобове отстрани, туристически обувки и потник в масленозелен цвят, който отиваше много на медната й кожа. Черната й коса беше по-дълга, отколкото я помнех. Зия изглеждаше много по-пораснала и хубава, отколкото преди половин година, и аз се радвах, че Картър не е дошъл с нас. Щеше да зяпне от изумление и после щеше да му бъде трудно да си затвори устата.

/_Да, Картър, наистина щеше да ти бъде трудно. Зия изглеждаше направо неотразимо, като момиче командос._/

Еймъс премести една от фигурките върху картата.

— Така — обясни той на Зия.

— Добре — отвърна тя. — Но Париж ще остане незащитен.

Аз се прокашлях.

— Прекъсваме ли ви?

Еймъс се обърна и грейна в усмивка.

— Сейди!

Притисна ме в обятията си, после разроши с обич косата ми.

— Ау — възкликнах аз.

Той прихна.

— Извинявай. Просто се радвам много да те видя. — Чичо погледна Леонид. — А това е…

Зия изруга. Застана между Еймъс и младежа.

— Той е от руснаците! Защо е тук?

— Успокой се — казах й аз. — Приятел е.

Обясних как Леонид се е появил на танците. Той се опита да помогне, но не се сдържаше и пак започваше да говори на руски.

— Чакай — спря го Еймъс. — Нека улесним нещата. — Докосна Леонид по челото: — Med-wah!

Във въздуха над нас в червено запламтя йероглифът за „Говори!“:

— Готово — възкликна чичо. — Това би трябвало да помогне.

Веждите на Леонид се изстреляха нагоре.

— Знаеш руски?

Еймъс се усмихна.

— Всъщност следващите няколко минути ще говорим на древноегипетски, но на всички ще им звучи като родния им език.

— Страхотно — рекох аз. — Възползвай се максимално, Леонид.

Той свали фуражката и започна да си играе с козирката.

— Сара Джейкъби и заместникът й, Куай… искат да ви нападнат.

— Знаем — отвърна хладно Еймъс.

— Не, вие не разбирате — възрази руснакът с глас, разтреперан от страх. — Те са злодеи! Сдушили са се с Апоп!

Може би беше съвпадение, но когато той изрече името, няколко от фигурките по картата заискриха и се стопиха. Сърцето ми сякаш последва примера им.

— Чакайте — казах аз. — Откъде знаеш, Леониде?

Ушите му порозовяха.

— След смъртта на Меншиков в нома ни дойдоха Джейкъби и Куай. Ние им дадохме убежище. Не след дълго Джейкъби взе властта в свои ръце, а другарите ми не възразиха. Те… такова… мразят до смърт всички от семейство Кейн. — Той ме погледна гузно. — След като миналата година проникнахте в щабквартирата ни… хм, другите руснаци ви обвиняват за смъртта на Меншиков и възхода на Апоп. Обвиняват ви за всичко.

— Свикнала съм — отвърнах аз. — А ти не изпитваше ли същото?

Леонид стисна фуражката.

— Видях какви способности притежавате. Разгромихте чудовището tjesu-heru. Можехте да унищожите и мен, но не го направихте. Не ми приличахте на злодеи.

— Благодаря.

— След като се запознахме, ми стана любопитно. Започнах да чета стари свитъци, да се уча да направлявам мощта на бог Шу. Открай време съм добър с магиите, свързани със стихията въздух.

Еймъс изсумтя.

— Искало се е храброст, Леониде. Да изучаваш пътя на боговете самостоятелно, в сърцето на Руския ном? Бил си доста смел.

— Бях безразсъден. — Челото на руснака беше влажно от избилата по него пот. — Джейкъби е убивала магьосници и за по-дребни престъпления. Веднъж един мой приятел, старец на име Михаил, допусна грешката да заяви, че може би не всички в рода Кейн са лоши. Джейкъби го задържа под стража за измяна. Предаде го на Куай, който прави магии със… със светкавици… ужасни неща. Чух как Михаил пищя в тъмницата три нощи, преди да умре.

Еймъс и Зия се спогледаха угрижено. Останах с чувството, че това не е първият път, когато чуват за инквизиторския подход на Куай.

— Ужасно съжалявам — каза чичо. — Но откъде си сигурен, че Джейкъби и Куай са се сработили с Апоп?

Младият руснак ме погледна — да му вдъхна увереност.

— Можеш да се довериш на Еймъс — отсякох аз. — Той ще те защитава.

Леонид загриза устна.

— Вчера бях в едно от помещенията дълбоко под Ермитажа, място, за което мислех, че е тайно. Изучавах свитък с указания как да призоваваме Шу — много забранена магия. Чух, че Джейкъби и Куай се приближават, затова се скрих. Подслушах какво си казаха, въпреки че гласовете им бяха… като размножени. Не знам как да го обясня.

— В тях се е бил вселил някой ли? — попита Зия.

— По-страшно — отговори Леонид. — Всеки направляваше по десетина гласа. Беше нещо като съвещание на щабквартира. Чух много чудовища и демони. И на събранието най-силно кънтеше един глас, по-гърлен и по-силен от останалите. Никога не бях чувал такова нещо, сякаш говореше мракът.

— Апоп — каза Еймъс.

Леонид пребледня изведнъж.

— Моля ви, разберете, повечето магьосници в Санкт Петербург не са злодеи. Само се изплашени и са готови на всичко, за да оцелеят. Джейкъби ги убеди, че ще ги спаси именно тя. Измами ги с лъжи. Твърди, че всички в семейство Кейн са демони. Но чудовищата всъщност… са те с Куай. Вече не са хора. Направили са лагер в Абу Симбел[7]. Оттам ще поведат бунтовниците срещу Първи ном.

Еймъс се извърна към картата. Прокара пръст на юг по река Нил до малко езерце.

— Не чувствам нищо в Абу Симбел. Ако наистина са там, значи са успели да се скрият така, че да не ги засича никаква магия.

— Там са — заяви Леонид.

Зия се смръщи.

— Под носа ни, на разстояние, от което лесно могат да ни нападнат. Трябваше да изтребим размирниците още в Бруклинската къща, докато имахме тази възможност.

Еймъс поклати глава.

— Ние сме слуги на Маат — на реда и справедливостта. Не избиваме враговете си за неща, които биха могли да извършат в бъдеще.

— И сега враговете ни ще избият нас — тросна се Зия.

Още две от фигурките по картата — върху Испания — припламнаха и се стопиха. Край бреговете на Япония пък едно мъничко корабче се разпадна на съставните си части.

Еймъс се свъси.

— Поредните загуби.

Той избра фигурка на кобра, поставена върху Корея, и я приплъзна към кораба, който беше претърпял корабокрушение. Махна от Испания разтопените магьосници.

— Каква е тази карта? — попитах аз.

Зия премести от Германия във Франция талисман във вид на йероглиф.

— Военната карта на Искандар. Както вече съм ти казвала, той разбираше много от магии с фигурки.

Спомних си. Някогашният Главен лектор е бил толкова добър, че е направил копие на самата Зия… но реших да не отварям дума за това.

— Фигурите са реални сили — предположих.

— Да — потвърди Еймъс. — Картата показва придвижването на врага, поне в общи линии. Освен това ни дава възможност да пратим частите си там, където има нужда от тях.

— Е… хм, как се справяме?

От лицето му разбрах всичко, което трябваше да знам.

— Редиците ни са оредели — обясни чичо. — Последователите на Джейкъби нанасят удари там, където сме най-слаби. Апоп праща демоните си да тероризират съюзниците ни. Нападенията изглеждат съгласувани.

— Изглеждат, защото са — намеси се Леонид. — Куай и Джейкъби са във властта на Змея.

Поклатих невярващо глава.

— Как може Куай и Джейкъби да са толкова глупави? Не разбират ли, че Апоп ще унищожи света?

— Хаосът е изкусителен — отвърна Еймъс. — Не се и съмнявам, че Апоп им е обещал власт. Нашепва им в ушите, убеждава ги, че могат да сътворят нов свят, по-добър от стария, и че промяната си заслужава цената — дори да бъдат изтребени всички до крак.

Не проумявах как е възможно някой да се заблуждава толкова, но Еймъс обясняваше така, сякаш разбираше. Е, да, той бе преминал през всичко това. Сет, богът на злото и на Хаоса, се беше вселил в него. В сравнение с Апоп той беше дразнещо джудже, но пак бе успял да превърне в безпомощна марионетка чичо, един от най-могъщите магьосници по земята. Ако ние с Картър не бяхме разгромили Сет и не го бяхме принудили да се завърне в Дуат… хм, последиците нямаше да бъдат от най-приятните.

Зия взе една фигурка на сокол. Премести я при Абу Симбел, но статуетката започна да пуши. Зия се видя принудена да я пусне.

— Сложили са могъща защита — обясни. — Няма да можем да подслушваме.

— Ще нападнат след три дни — намеси се Леонид. — В същото време Апоп ще се въздигне… по изгрев-слънце в деня на есенното равноденствие.

— Пак ли равноденствие! — промърморих аз. — Нали последният ужас се разигра именно в един от дните на равноденствието? Вие, египтяните, сте нездравословно обсебени от равноденствието.

Еймъс ме погледна угрижено.

— Сигурен съм, Сейди. Знаеш, че равноденствието е време от голямо магическо значение, защото тогава денят е равен на нощта. Пък и есенното равноденствие е последният ден, преди мракът да надделее над светлината. Тогава е годишнината от деня, когато Ра се е оттеглил на небето. Страхувах се, че Апоп ще нападне точно тогава. Денят е крайно неблагоприятен.

— Неблагоприятен ли? — свъсих се аз. — Но това е лошо. Защо ще тръгнат да… о!

Дадох си сметка, че дните, които са лоши за нас, би трябвало да са добри за силите на Хаоса. Това означаваше, че те вероятно разполагат с много добри дни.

Еймъс се подпря на жезъла си. Имах чувството, че косата му побелява направо пред очите ми. Спомних си последния Главен лектор Мишел Дежарден и колко бързо е остарял той. Изтръпвах само при мисълта, че същото може да сполети и Еймъс.

— Нямаме силата да победим враговете си — сподели той. — Налага се да прибягна до други средства.

— Недей, Еймъс — намеси се и Зия. — Много те моля.

Не знаех за какво говорят. Зия го каза ужасена, аз обаче не исках да научавам какво я плаши.

— Всъщност ние с Картър имаме план — заявих.

Разказах им как ни е хрумнало да използваме срещу Апоп собствената му сянка. Сигурно беше безразсъдно да го съобщавам пред Леонид, но той бе изложил на опасност живота си, за да ни предупреди за намеренията на Сара Джейкъби. Беше ми се доверил. Ако не друго, можех поне да му върна услугата.

След като приключих с обясненията, Еймъс се взря в картата.

— Никога не съм чувал за такава магия. Дори и да е възможна…

— Възможна е — настоях аз. — Защо Апоп ще протака с нападението, което ще сложи край на света, ако не за да издири всички свитъци на този Сетне и да ги унищожи? Страхува се, че ще разберем какво е заклинанието и ще го спрем.

Зия кръстоса ръце.

— Но вие не можете да го спрете. Нали току-що каза, че всички преписи са унищожени.

— Ще помолим Тот да ни помогне — казах аз. — Картър вече тръгна към него. А през това време… Трябва да свърша едно нещо. Вероятно ще имам възможност да проверя предположенията ни за сенките.

— Как? — попита Еймъс.

Казах му какво съм намислила.

Той май искаше да възрази, но явно видя предизвикателния блясък в очите ми. Все пак сме свързани. Еймъс знае колко упорити са всички в семейство Кейн, ако са решили да направят нещо.

— Чудесно — рече чичо. — Но първо хапни и си почини. Можеш да потеглиш по изгрев-слънце. Искам да отидеш с нея, Зия.

Тя се стресна.

— Кой, аз ли? Но мога да… в смисъл, разумно ли е?

И този път останах с чувството, че съм пропуснала важен разговор. Какво ли бяха обсъждали Еймъс и Зия?

— Всичко ще бъде наред — увери я чичо. — Сейди има нужда от помощта ти. А аз ще уредя някой друг да наглежда през деня Ра.

Тя изглеждаше доста притеснена, което не беше в неин стил. В миналото двете със Зия бяхме имали различия, но тя никога не бе проявявала недоверие към мен. Сега направо се тревожех за нея.

— По-бодро — казах й. — Ще бъде забавно. Бързо пътешествие до Небитието, до Огненото езеро на гибелта. Какво толкова може да се обърка?

7. Как един стар приятел започна да ме души

Картър

И така, да.

Сейди тръгна с един тип на нейното си приключение и остави на мен скучната работа да измисля как да спася света. Защо ли ми звучи познато? Ами, да. Такава си е Сейди. Ако трябва да се придвижите напред, можете да разчитате, че тя ще тръгне настрани по някаква си своя налудничава допирателна.

/_Защо ми благодариш, Сейди? Не беше комплимент._/

След танците в Бруклинската академия се бях вкиснал много. Не стига че ме принудиха да танцувам блус с приятелката на Сейди — Лейси, ами съм и припаднал на дансинга и когато дойдох на себе си, Лейси похъркваше, сгушена под мишницата ми, и аз бях пропуснал посещенията на двама богове — как да не се пръснеш от яд?

След като Сейди и руснакът потеглиха, върнах групата в Бруклинската къща. Уолт се обърка, когато ни видя да се прибираме толкова бързо. Отведох ги с Баст встрани — за бързо съвещание на терасата. Обясних какво ми е разказала Сейди за Шу, Анубис и онзи руснак, Леонид.

— Ще заведа грифона Пъзльо в Мемфис — заявих. — Ще се върна веднага след като поговоря с Тот.

— Идвам с теб — отсече Уолт.

Сейди ми беше казала, разбира се, да взема и него, но сега, докато го гледах, се разколебах. Страните му бяха хлътнали. Очите му бяха изцъклени. Разтревожих се: в сравнение с вчера, Уолт изглеждаше много по-зле. Знам, ужасно е, но неволно си спомних погребалните обреди в Египет — как там тъпчат тялото със соли за балсамиране, така че то да изсъхне отвътре. Уолт изглеждаше така, сякаш това вече бе започнало.

— Виж какво, мой човек — рекох му, — Сейди ме помоли да те държа в безопасност. Притеснява се за теб. Аз също.

Той стисна зъби.

— Ако смятате да използвате за проклятието сянка, ще се наложи да я заловите с фигурката. Трябва ви sau, а аз съм най-добър в това.

За съжаление, беше прав. Нито Сейди, нито аз притежавахме умението да ловим сенки, ако това изобщо беше възможно. Само Уолт имаше дарбата да прави амулети.

— Добре тогава — промърморих. — Все пак… по-кротката. Не искам сестра ми да ми фучи после.

Баст побутна ръката на Уолт, както котка побутва буболечка — да види дали още е жива. Подуши въздуха.

— Аурата ти е слаба — заяви Баст, — но не би трябвало да има проблеми с пътуването. Постарай се да не се преуморяваш. Никакви магии, ако наистина не е абсолютно наложително.

Уолт завъртя очи.

— Добре, мамо.

На Баст това явно й хареса.

— Ще наглеждам другите котета — обеща тя. — Учениците де. Вие двамата внимавайте. Не си умирам от любов към Тот, но не искам да се забъркате в проблемите му.

— Какви проблеми? — поинтересувах се аз.

— Ще видиш. Просто се върнете при мен. Заради задължението да наглеждам другите ще си разваля сладката дрямка.

Тя ни побутна към навеса на грифона и заслиза по стълбите, като мърмореше нещо за някаква си коча билка.

Привързахме лодката. Грифонът Пъзльо изписука и размаха криле, готов да потегли. Явно си беше починал добре. Пък и знаеше, че ако тръгне на път, ще му дадат още замразени пуйки.

Не след дълго вече летяхме над река Ист.

По време на пътуването ни през Дуат май друсаше повече от обикновено, както в самолет при турбуленция, само че с призрачен вой и гъста мъгла. Пак добре че на вечеря бях хапнал малко. Пригади ми се.

Лодката се разклати — Пъзльо ни беше извел от Дуат. Под нас се разпростря различен нощен пейзаж: светлините на Мемфис, щата Тенеси, извили се по бреговете на река Мисисипи.

Край водата се издигаше черна стъклена пирамида — изоставена спортна арена, на която Тот беше сложил ръка и я бе превърнал в свой дом. Небето беше осеяно с избухваща многоцветна светлина с отражения, които се гънеха по пирамидата. В началото си помислих, че Тот я е дал като терен за изложение на фойерверки. После разбрах, че пирамидата е под нападение.

По стените й се катереха какви ли не зловещи демони с вид на хора, но с крака на пилета и на насекоми или с лапи. Някои бяха с козина. Други с люспи или коруби като на костенурка. Вместо глави много имаха оръжия или сечива, подали се от вратовете им: чукове, мечове, брадви, електрически триони, дори няколко отвертки.

Към върха се изкачваха най-малко сто демона, които забиваха нокти в процепите между стъклото. Някои се опитваха да го счупят, за да проникнат вътре, но където и да удареха, пирамидата примигваше със синя светлина и отбиваше атаките им. Из въздуха се въртяха крилати демони, които пищяха и пикираха към малката групичка защитници.

На върха стоеше Тот. Приличаше на размъкнат университетски лаборант в бяла медицинска престилка, дънки и тениска, с еднодневна брада и чорлава коса като на Айнщайн, което не звучи много страшно, но да го бяхте видели по време на битката! Мяташе като гранати пламтящи многобагрени йероглифи, които се пръсваха във всички посоки. През това време помощниците му, взвод песоглавци и дългоклюни ибиси, отклоняваха вниманието на противника. Песоглавците замерваха с баскетболни топки демоните, които отхвърчаха назад и се свличаха по пирамидата. Ибисите пък тичаха между краката на чудовищата и ги кълвяха по най-чувствителните места, които намереха.

Когато се приближихме, сведох очи към Дуат. Гледката там беше още по-страховита. Демоните бяха свързани към намотана на червено кълбо енергия, образуваща огромна полупрозрачна змия. Чудовището се бе увило около цялата пирамида. На върха Тот сияеше в древния си вид: великан по бяла поличка с глава на ибис, който мяташе по враговете си светкавици.

Уолт подсвирна.

— Как е възможно простосмъртните да не забелязват такава битка?

Не бях съвсем сигурен, но си спомних някои от новините за неотдавнашни бедствия. По цялото течение на река Мисисипи, включително тук, в Мемфис, се извиваха силни бури, предизвикващи наводнения. Стотици хора се бяха изселили. Магьосниците сигурно можеха да видят какво се случва, но обикновените простосмъртни, останали в града, вероятно си мислеха, че просто пак е излязла голяма гръмотевична буря.

— Ще помогна на Тот — казах аз. — Ти стой в лодката.

— Не — възрази Уолт. — Баст каза да правя магии само в краен случай. Какъв по-краен от този!

Знаех, че Сейди ще ме убие, ако допуснех Уолт да пострада. От друга страна, от гласа му разбрах, че няма намерение да кротува. Решеше ли, Уолт можеше да е точно толкова вироглав, колкото сестра ми.

— Добре тогава — съгласих се. — Дръж се.

Преди година, ако се изправех пред такава битка, щях да се свия на кълбо и да се постарая да се скрия. Дори сражението ни при червената пирамида миналата Коледа изглеждаше незначително, в сравнение с това да обстрелвам цяло войнство демони без други подкрепления освен едно болно момче и един тромав грифон.

Но през последната година се бяха случили много неща. Днес просто беше поредният лош ден в живота на семейство Кейн.

Грифонът се спусна с писък от нощното небе и зави рязко надясно, към пирамидата. Повали някои от по-дребните демони, а по-големите направи на парчета с крилете си като триони. Някои от спасилите се бяха прегазени от лодката ни.

Когато Пъзльо започна да се изкачва отново, ние с Уолт скочихме и се опитахме да се закрепим върху наклонената стъклена стена. Уолт хвърли един амулет. Блесна светкавица и от нея изникна златен сфинкс с тяло на лъв и глава на жена. След онова, което бяхме изживели в Далаския музей, не си падах много по сфинксове, този обаче беше на наша страна.

Уолт го яхна и го пришпори към битката. Сфинксът се озъби и се метна към един демон с вид на влечуго, когото разкъса на парченца. Другите чудовища се пръснаха. Не ги винях. Страшно си е да се изправиш и пред голям златен лъв, а този тук беше още по-ужасен със свъсената женска глава, с безпощадните изумрудени очи, лъскавата египетска корона и устата с остри зъби и с прекалено много червило.

Колкото до мен, аз се пресегнах към Дуат и взех khopesh. Призовах мощта на Хор и около мен се образува светещият син аватар на бога на войната. Не след дълго бях обгърнат от привидение, високо шест метра, с глава на ястреб.

Пристъпих напред. Аватарът повтори като огледало движенията ми. Замахнах с меча към демоните най-близо, а тежкото светещо острие на аватара ги повали като кегли за боулинг. Две от чудовищата всъщност бяха с кегли вместо глави, така че си бе съвсем уместно.

Песоглавците и ибисите напредваха бавно срещу талаза на демоните. Грифонът кръжеше около пирамидата, сваляше на земята крилатите демони или ги удряше с лодката.

Тот продължаваше да мята йероглифи като гранати.

— Издуй се.

Във въздуха блесна съответният йероглиф, който се блъсна в гърдите на един демон и се разпадна на искри. Демонът тутакси се изду като воден балон и се затъркаля с писъци надолу по пирамидата.

— Сплескай го! — извика Тот и повали друг демон, който се свлече и се сви на изтривалка с вид на чудовище. — Болки в стомаха! — продължи Тот.

Клетият покосен демон — след тези думи той позеленя и се преви надве.

Тръгнах сред чудовищата, като ги изтиквах встрани и ги превръщах на пепел. Всичко се развиваше добре, докато един крилат демон не пикира като камикадзе към гърдите ми. Строполих се назад и се ударих в пирамидата толкова силно, че се разсеях. Вълшебната ми броня се разпадна. Щях да се претърколя чак в основата на пирамидата, ако демонът не ме беше сграбчил за врата и не ме беше задържал.

— Картър Кейн — изсъска той. — Глупаво упорит си.

Познах лицето — като на труп в час по анатомия, с мускули и сухожилия, но без кожа. Очите му без клепачи светеха в червено. Зъбите му бяха оголени в убийствена усмивка.

— Ти — промърморих.

— Да — изхили се демонът и затегна хватката около врата ми. — Аз.

Ужасноликия — заместникът на Сет от червената пирамида и таен говорител на Апоп. Бяхме го убили в сянката на Паметника на Вашингтон, но това явно не означаваше нищо. Сега той се беше завърнал и ако се съди от пресипналия глас и светещите червени очи, в него пак се беше вселила най-нелюбимата ми змия.

Не помнех да знае да лети, но на раменете му бяха пораснали кожести прилепови криле. Той ме яхна с пилешките си крачка и впи ръце в гръкляна ми. Дъхът му миришеше на прокиснал сок и секрет от скункс.

— Можех досега да те убия много пъти — заяви демонът. — Но ти, Картър, представляваш интерес за мен.

Опитах да се отскубна. Ръцете ми сякаш се бяха напълнили с олово. Едвам държах меча.

Звуците на битката наоколо се приглушиха. Грифонът Пъзльо кръжеше горе, но крилете му се движеха мудно, направо си ги виждах. Избухна йероглиф — бавно, като боя във вода. Апоп ме теглеше навътре в Дуат.

— Усещам какъв смут цари в душата ти — заяви демонът. — Защо водиш тази отчаяна битка? Толкова ли не осъзнаваш какво ще се случи?

В главата ми с шеметна скорост изникнаха образи.

Видях местност с местещи се хълмове и огнени гейзери. В небето с дъх на сяра прелитаха крилати демони. По хълмовете притичваха духове на мъртъвци, които виеха отчаяно и се мъчеха да се хванат някъде. Всички ги теглеше в една посока: към тъмното петно на хоризонта. Каквото и да беше то, всмукваше всичко като черна дупка. Придърпваше духовете, теглеше към себе си баирите и шлейфовете огън. Дори демоните във въздуха едвам се удържаха.

Под един зъбер се беше сгушила жена, по-точно светещите й бели очертания, която също се мъчеше да устои на тъмното течение. Доплака ми се. Това беше майка ми. Покрай нея прелитаха други духове, които хлипаха безпомощно. Мама се опита да ги хване, но не успя да ги спаси.

Гледката се промени. Видях под изпепеляващото слънце египетската пустиня край Кайро. Не щеш ли, пясъкът се взриви. От Подземния свят изникна грамаден червен змей. Стрелна се към небето и, колкото и невероятно да звучи, глътна наведнъж слънцето. Светът потъна в мрак. По дюните плъзна скреж. Всичко наоколо се разпадна. Цели квартали в Кайро хлътнаха в бездната. От Нил се разпростря червеният океан на Хаоса, който потопи града и пустинята и отнесе пирамиди, издигали се хилядолетия наред. Не след дълго под черното беззвездно небе не беше останало нищо освен кипнало море.

— Боговете не могат да те спасят, Картър — заяви почти състрадателно Апоп. — Тази участ е отредена още откакто свят светува. Предай се и аз ще се смиля над теб и над онези, които обичаш. Ще обикаляш на воля Морето на Хаоса. Сам ще бъдеш господар на съдбата си.

Видях, че насред разбунения океан се носи остров: малка педя зелена земя като оазис. На този остров можех да се събера с всички от семейството си. Можехме да се спасим. Можехме да получим всичко само като си го представим. Смъртта нямаше да значи нищо.

— Единственото, което искам, е да проявиш добра воля — подкани Апоп. — Дай ми Ра. Знам, че го мразиш. Той олицетворява всичко сбъркано в твоя свят на обикновените простосмъртни. Изкуфял е, изнемощял е, скапал се е, не става за нищо. Дай ми го. И ще те пощадя. Помисли, Картър Кейн. Боговете обещавали ли са ти нещо, което да е толкова справедливо?

Виденията помръкнаха. Ужасноликия ми се ухили, но изведнъж лицето му се сгърчи от болка. Челото му беше прогорено от огнен йероглиф, символ за „изсушавам“, и демонът се разпадна на пепел.

Помъчих се да си поема въздух. Имах чувството, че в гърлото ми са напъхали горещи въглени.

Над мен се беше надвесил Тот, изглеждаше мрачен и уморен. Цветът на очите му се променяше непрекъснато, като калейдоскоп, като портал за друг свят.

— Картър Кейн — протегна ми той ръка и ми помогна да стана.

Всички други демони бяха изчезнали. Уолт стоеше на върха на пирамидата заедно с песоглавците и ибисите, които се катереха по жената с вид на златен сфинкс, сякаш е животинка на въртележка. Грифонът кръжеше наблизо със заситен вид, явно щастлив, че е излапал толкова много демони.

— Не биваше да идваш — укори ме Тот. Изтръска демонската прах по тениската си, върху която пламтеше сърце с думите ДОМ НА ТЪГАТА. — Прекалено опасно е, особено за Уолт.

— Винаги на твое разположение — отвърнах дрезгаво. — Стори ми се, че имаш нужда от помощ.

— Демоните ли? — Тот махна пренебрежително с ръка. — Ще се върнат точно преди изгрев-слънце. От една седмица ме нападат на всеки шест часа. Доста дразнещо.

— Как така на шест часа?

Опитах се да си го представя. Ако Тот наистина отблъскваше на няколко часа вече от седмица такова войнство… направо не си представях как дори един бог може да има толкова много сили.

— Къде са другите богове? — попитах. — Не трябва ли да ти помагат?

Тот сбърчи нос, сякаш надушил демон със стомашно разстройство.

— Дали вие с Уолт да не влезете вътре? Така и така сте тук, имаме да обсъждаме много неща.

Не мога да не му го призная на Тот. Знаеше как да украси една пирамида.

Някогашното баскетболно игрище още си беше на стадиона безспорно заради песоглавците. (Те обичат да играят баскетбол.) От тавана пак си висеше джъмботронът, по който проблясваха древноегипетски йероглифи от рода на ХАЙДЕ, НАШТЕ, ПРЕМИНИ В ЗАЩИТА и ТОТ — ДЕМОНИ: 25 НА 0.

Седалките на стадиона бяха заменени с няколко балкона, наредени амфитеатрално. На някои бяха наслагани редици компютри, наподобяващи диспечерска зала в космически център. На други имаше лабораторни маси, отрупани с колби, горелки, епруветки с някаква слуз, над която се виеше дим, стъкленици с органи и още по-странни неща. Най-горната част беше заделена за рафтове със свитъци — библиотека, която със сигурност бе не по-малка от библиотеката в Първи ном. А зад лявото светлинно табло се издигаше бял билборд с височина колкото три етажа, запълнен с изчисления и йероглифи.

От гредите висяха не знамена от шампионата и образи на спортисти, оттеглили се от състезателна дейност, а черни гоблени със заклинания, написани със златни букви.

Тот се беше настанил да живее отстрани на игрището: кухненски бокс като за чревоугодници, скъпи канапета и фотьойли, купчини книги, кофички с лего и други конструктори, десетина телевизионни приемника с плоски екрани, включени на различни новинарски емисии и програми с документални филми, и малка гора от електрически китари и усилватели — всичко, от което един разсеян бог има нужда, за да може да върши двайсет неща едновременно.

Песоглавците на Тот отведоха грифона в съблекалнята, за да го изкъпят и да го оставят да си почине. Според мен се притесняваха да не вземе да изяде ибисите, понеже те приличаха малко на пуйки.

Тот се извърна към нас с Уолт и ни огледа критично.

— Имате нужда от почивка. После ще ви приготвя вечеря.

— Нямаме време — възразих аз. — Трябва да…

— Картър Кейн — скара ми се той. — Току-що си се сражавал с Апоп, Хор беше изтръгнат от теб, после те влачиха през Дуат и за малко да те удушат. Не ставаш за нищо, докато не поспиш малко.

Понечих да възроптая, но Тот долепи длан до челото ми. Усетих, че едвам се държа на крака.

— Почини си — настоя той.

Свлякох се на най-близкото канапе.

Не знам колко съм спал, но Уолт е станал преди мен. Когато се събудих, те двамата с Тот бяха погълнати от разговор.

— Не — рече Тот. — Не е правено никога. И се притеснявам, че нямаш време… — Той млъкна, щом забеляза, че съм седнал. — А! Чудесно, Картър. Събудил си се.

— Какво пропуснах?

— Нищо — отвърна той прекалено бодро. — Ела да хапнеш.

Кухненският му плот беше отрупан с току-що нарязани пушени гърди, наденица, ребърца и царевичен хляб, имаше и кана със студен чай, която беше с промишлени размери. Веднъж Тот ми беше казал, че барбекюто си е истинска магия, и според мен беше прав. От миризмата на храна забравих за малко неприятностите си.

Изгълтах един сандвич с пушени гърди и изпих две чаши чай. Уолт глозгаше свински ребърца, но явно не му се ядеше особено.

През това време Тот взе една китара „Гибсън“. Изкара мощен акорд, от който подът в арената се разтресе. Беше станал по-добър в сравнение с последния път, когато го бях чувал. Акордът си звучеше като акорд, а не като планински козел, който изтезават.

Показах наоколо с филията царевичен хляб.

— Мястото изглежда добре.

Тот се засмя.

— По-добре от последната ми щабквартира, а?

Първия път, когато ние със Сейди се бяхме сблъскали с бога на познанието, той се беше заврял в едно местно студентско градче. Беше ни подложил на изпитание, като ни беше пратил да вдигнем във въздуха къщата на Елвис Пресли (дълго е за обясняване), но се надявах да сме отминали етапа на проверките. Предпочитах да си седя до игрището и да похапвам скара.

Точно тогава си спомних виденията, които ми беше показал Ужасноликия: мама в опасност, мрак, който поглъща душите на мъртвите, светът, залят от морето на Хаоса, по чиито вълни се носи само малък остров. Споменът направо ми уби апетита.

— И така — рекох и изтиках чинията. — Разкажи ми за нападенията на демоните. И какво обясняваше на Уолт?

Уолт погледна недояденото свинско ребро.

Тот изсвири кратък акорд.

— Откъде да започна?… Първото нападение беше преди седем дни. Откъснат съм от другите богове. Те не ми се притекоха на помощ, защото, предполагам, имат сходни неприятности. Разделяй и владей — Апоп разбира този основен военен принцип. Дори събратята ми да са могли да ми помогнат… е, и те си имат неотложни задачи. Както сигурно си спомняш, Ра беше върнат наскоро. — Тот ме погледна съсредоточено, сякаш съм уравнение, което не можеше да реши. — По време на нощното си пътуване богът на Слънцето трябва да бъде охраняван. Това отнема доста от силите на боговете.

Раменете ми се смъкнаха. Не ми трябваше още нещо, за което да се чувствам виновен. Освен това смятах, че не е честно Тот да е толкова критичен към мен. Общо взето, беше на наша страна, когато решихме да върнем бога на Слънцето. Може би след седемдневните нападения на демоните си беше променил мнението.

— Не можеш ли просто да се махнеш оттук? — попитах аз.

Той поклати глава.

— Ти сигурно не виждаш толкова навътре в Дуат, но пирамидата е обкръжена отвсякъде от силите на Апоп. Хванат съм като в капан.

Взрях се в тавана на арената, който изведнъж ми се стори много по-нисък.

— Това означава ли… че и ние сме хванати като в капан?

Тот побърза да ме успокои.

— Вие би трябвало да успеете да минете. Мрежата на Змея е направена така, че да хваща богове. Вие с Уолт не сте толкова големи и важни, едва ли ще ви улови.

Запитах се дали наистина е така и дали Апоп не ме пуска нарочно да влизам и да излизам — за да имам възможността да му предам Ра.

„Ти, Картър, представляваш интерес за мен — ми беше казал. — Предай се и аз ще те пощадя.“

Поех си дълбоко въздух.

— Но, Тот, ако останеш съвсем сам… колко още ще издържиш?

Богът изтръска лабораторната си престилка, която беше покрита с драсканици на десетина езика. От ръкава му запърха думата „време“. Тот я хвана и в дланта му се появи златен джобен часовник, който той погледна.

— Я да видим. Ако се съди от това, че защитата на пирамидата отслабва и изразходвам твърде бързо силите си, бих казал, че ще издържа на още девет нападения, или само още два дни, което ще рече до равноденствието. Ха! Не може да е съвпадение.

— А после? — попита Уолт.

— После ще проникнат в пирамидата. Помощниците ми ще бъдат убити. Всъщност според мен ще настъпи краят на света. Есенното равноденствие е подходящо време за възхода на Апоп. Той вероятно ще ме бутне в бездната, не е изключено и да разбие същността ми и да я пръсне на милиард парчета из вселената. Хмм… физиката на смъртта на един бог. — Джобният часовник се превърна в химикалка. Тот драсна нещо върху грифа на китарата си. — От това ще излезе отличен научен доклад.

— Тот — подкани Уолт. — Повтори на Картър онова, което ми каза — защо са те взели на мушка.

— Мислех, че е очевидно — заяви богът. — Апоп иска да отклони вниманието ми, за да не ви помогна. Дошли сте за това, нали? За да разберете за сянката на Змея.

За миг бях толкова изумен, че не можах да кажа нищо.

— Откъде знаеш?

— Я стига! — Тот изсвири един риф на Джими Хендрикс, после остави китарата. — Все пак съм бог на познанието. Знаех, че рано или късно ще стигнеш до извода, че можете да се надявате на победа само ако направите проклятие на сянката.

— Проклятие на сянката — повторих аз. — Това истинска магия с истинско име ли е? Която действа?

— На теория.

— А ти не си ни съобщил… защо?

Тот изсумтя.

— Никое познание не може да се даде. Трябва да се стремиш към него и да го заслужиш. Сега, Картър, самият ти преподаваш. Би трябвало да си наясно.

Не знаех дали да го удуша, или да го прегърна.

— Е, аз се стремя към познанието. Стремя се да го заслужа. Как да разгромя Апоп?

— Радвам се много, че попита! — Тот ме озари с усмивка в пъстроцветните си очи. — За съжаление, не мога да ти кажа.

Погледнах Уолт.

— Ти ли искаш да го убиеш, или да го направя аз?

— Е, сега! — каза Тот. — Мога да ви насоча малко. Но дето е думата, ще се наложи сами да свържете луничките.

— Точките — поправих го аз.

— Да, да, точките — заяви той. — На прав път сте. Можеш да използваш sheut, за да убиеш някой бог, дори самия Апоп. И да, като всички разумни същества, и Апоп си има сянка, макар и да държи тази част от душата си добре скрита и добре охранявана.

— И къде е тя? — полюбопитствах аз. — Как да я използваме?

Тот разпери ръце.

— Не мога да отговоря на втория въпрос. А на първия не ми е разрешено.

Уолт избута чинията.

— Опитвам се да изтръгна от него отговора, Картър. За бог на познанието не е много отзивчив.

— Хайде, Тот — подканих аз. — Не можеш ли да ни пратиш отново да свършим нещо? Например да вдигнем още веднъж във въздуха къщата на Елвис?

— Примамливо — сподели богът. — Но разберете, смята се за тежко престъпление да съобщиш на обикновен простосмъртен къде се намира някоя безсмъртна сянка, пък била тя и на Апоп. Другите богове вече ме мислят за продажник. През столетията съм разкрил прекалено много тайни пред хората. Научих ви на изкуството да пишете. Научих ви да правите магии и основах Дома на живота.

— Именно заради това магьосниците те уважават и досега — напомних аз. — Хайде, помогни ни още веднъж.

— И да дам на хората познание, което те могат да използват, за да унищожат боговете? — Тот въздъхна. — Разбирате ли защо събратята ми биха могли да възразят срещу такова нещо?

Стиснах юмруци. Спомних си духа на мама, който се беше сгушил под зъбера и се опитваше да се задържи на едно място. Тъмната сила нямаше какво друго да е освен сянката на Апоп. Той ми беше показал това видение, за да ме хвърли в отчаяние. Ставаше все по-могъщ, а с това растеше и силата на сянката му. Притегляше духовете на мъртвите, за да ги погълне.

Предполагах, че сянката на Апоп е някъде в Дуат, но това не ми помагаше особено. Все едно да кажеш „някъде в Тихия океан“. Дуат беше огромен.

Взрях се в Тот.

— Другата възможност е да не ни помогнеш и да оставиш Апоп да унищожи света.

— Точно така си е — призна той. — Именно заради това още разговарям с вас. Наистина има начин да откриете къде точно е сянката. Преди много време, когато още бях млад и наивен, написах книга — нещо като изследване — със заглавието „Книгата на Тот“.

— Веднага привлича вниманието — промърмори Уолт.

— И аз бях на същото мнение — заяви Тот. — Та в нея са описани всички форми, които боговете могат да приемат, начините да се дегизират, най-тайните им скривалища — все притеснителни подробности.

— И как да намериш сенките им ли? — полюбопитствах аз.

— Няма да ти кажа пък. При всички положения изобщо не съм имал намерение книгата да се чете от хора, но в дълбока древност тя бе открадната от един хитър магьосник.

— Къде е сега? — попитах аз. После вдигнах ръце. — Чакай… нека се досетя. Не можеш да ми кажеш.

— Честно, не знам — отговори Тот. — Хитрият магьосник скри някъде книгата. Добре че умря, преди да се е възползвал докрай от нея, но все пак с познанията от книгата разработи няколко магии, включително проклятие за изтребление. Записа мислите си в свой си специален вариант на книгата „Как да се разгроми Апоп“.

— Сетне — казах аз. — Той е магьосникът, за когото ми говориш.

— Точно така. Магията му, разбира се, бе само теоретична. Дори аз не съм притежавал никога това познание. А както знаеш, сега вече са унищожени всички преписи на свитъка.

— Значи е безнадеждно — отсъдих аз. — Задънена улица.

— О, не — възрази Тот. — Можеш да попиташ самия Сетне. Нали той е написал заклинанието. Скрил е „Книгата на Тот“, в която, хм, може да се казва къде е сянката, а може и да не се казва. Ако има желание, той може и да ви помогне.

— Но нали Сетне е мъртъв от хилядолетия?

Тот се усмихна.

— Да. И това е само първата трудност.

Той ни разказа за Сетне, който очевидно е бил много известен в Древен Египет — обединявал е в себе си Робин Худ, Мерлин и предводителя на хуните Атила. Колкото повече слушах за него, толкова по-малко ми се искаше да го срещам.

— Беше патологичен лъжец — предупреди Тот. — Мошеник, предател, крадец и блестящ магьосник. Гордееше се, че задига книги със знания, включително моята. Сражаваше се с чудовища, не се страхуваше да тръгне на пътешествие из Дуат, побеждаваше богове и проникваше в свещени гробници. Разработваше проклятия, които не можеха да се развалят, и се докопваше до тайни, които би трябвало да останат дълбоко заровени. Беше си направо зъл гений.

Уолт подръпна амулетите си.

— Казваш го така, сякаш му се възхищаваш.

Богът му се усмихна дяволито.

— Е, ценях Сетне за това, че се стремеше към познания, но не можех да приема подхода му. Той не се спираше пред нищо само и само да притежава тайните на вселената. Разбираш ли, искаше да бъде бог, а не божие око. Истински безсмъртен.

— Което е невъзможно — предположих аз.

— Не невъзможно, а трудно — поправи ме Тот. — Имхотеп, първият магьосник сред простосмъртните, след смъртта си е бил превърнат в бог. — Тот се извърна към компютрите. — Покрай това се сетих, че не съм виждал Имхотеп от хилядолетия. Какво ли е намислил? Дали да не проверя в Гугъл…

— Тот — спря го Уолт, — съсредоточи се.

— Правилно. И така, Сетне. Той разработи заклинание, с което може да се унищожи всеки, дори бог. Не можех да приема такова познание да попадне в ръцете на простосмъртен, но хипотетично казано, щом заклинанието ви трябва, за да разгромите Апоп, вероятно ще успеете да убедите Сетне да ви научи на него и да ви отведе при сянката на Змея.

— С тази малка подробност, че Сетне е мъртъв — напомних аз. — Все се връщаме към това.

Уолт изправи гръб.

— Освен… ако не намекваш, че трябва да намерим духа му в Подземния свят. Но щом Сетне е бил такъв злодей, нима Озирис не го е осъдил в Залата на Съдилището? Амит сигурно му е изяла сърцето и Сетне е престанал да съществува.

— Обикновено да — потвърди Тот. — Но Сетне е особен случай. Той е доста… убедителен. Още преди съда в Подземния свят успя да, ох, да манипулира съдебната система. Озирис го е осъждал многократно на забвение, той обаче все успяваше да избегне наказанието. Получаваше по-лека присъда, споразумяваше се със съда или просто духваше. През всички тези хилядолетия успяваше да се спаси… най-малкото като дух.

Тот насочи към мен въртящите си очи.

— Наскоро обаче, Картър Кейн, баща ти стана Озирис. Притиска разбунтувалите се призраци, опитва се да възстанови Маат в Подземния свят. За следващия път, когато слънцето залезе, приблизително след четиринайсет часа, е насрочено ново съдебно заседание срещу Сетне. Той ще се изправи пред баща ти. И този път…

— Татко няма да го пусне току-така.

Изпитах чувството, че демонът отново ме стиска за врата.

Баща ми беше справедлив, но строг. Не приемаше от никого оправдания. През всичките години, когато пътешествахме заедно, никога не ми се е разминавало, задето ризата ми не е загащена. Ако Сетне наистина бе такъв злодей, какъвто го описваше Тот, баща ми нямаше да прояви към него никакво снизхождение. Щеше да метне на Амит Поглъщачката сърцето на този тип, сякаш е кучешка бисквитка.

Очите на Уолт заблестяха от вълнение. Отдавна не го бях виждал такъв.

— Можем да се примолим на баща ти — каза той. — Можем да уредим да отложат делото срещу Сетне или в замяна на помощта му да поискаме да смекчат присъдата. Законите на Подземния свят го позволяват.

Аз се свъсих.

— Откъде знаеш толкова много за съда над мъртвите?

Веднага съжалих, че съм го казал. Осъзнах, че Уолт сигурно се готви да застане пред съда. Може би беше обсъждал преди малко точно това с Тот.

„И се притеснявам, че нямаш време“, бе казал той.

— Извинявай, приятелю — рекох му.

— Няма страшно — отвърна той. — Но трябва да опитаме. Ако успеем да убедим баща ти да пощади Сетне…

Тот се засмя.

— Ще бъде забавно, нали? Ако и този път Сетне се измъкне, защото не особено похвалният му подход е единственият начин да се спаси света.

— Весело — съгласих се аз. Сандвичът с пушените гърди вече ми тежеше на стомаха. — Значи, предлагаш да отидем в съда на баща ми и да се опитаме да спасим призрака на един зъл магьосник психар. После молим същия призрак да ни отведе при сянката на Апоп и да ни научи как да я унищожим и в същото време се надяваме, че той няма да избяга, да ни убие или да ни предаде на врага.

Тот закима въодушевено:

— Трябва да си луд! Наистина се надявам да си.

Поех си дълбоко въздух.

— Сигурно съм луд.

— Отлично! — ободри се Тот. — И още нещо, Картър. За да се получи, се нуждаеш от помощта на Уолт, но той не разполага с много време. Единственият му шанс е…

— Не се притеснявай — тросна се Уолт. — Сам ще му кажа.

Още преди да съм попитал какво има предвид, по високоговорителите в арената гръмна звънец — за изтекло време.

— Скоро ще се зазори — предупреди Тот. — Вие двамата не е зле да тръгвате, докато демоните не са се върнали. Успех. И при всички положения да поздравите от мен Сетне — ако доживеете да го видите де.

8. Сестра ми, саксията

Картър

На връщане пътуването не бе от най-забавните.

Ние с Уолт се държахме за лодката, а зъбите ни тракаха и очите ни се въртяха. Вълшебната мъгла беше придобила цвят на кръв. Призрачни гласове нашепваха гневно, сякаш бяха решили да се вдигнат на бунт и да плячкосат света на сенките.

Грифонът Пъзльо излезе с усилие от Дуат по-бързо, отколкото бях очаквал. Озовахме се над доковете на Ню Джърси, а зад лодката ни се влачеше пара, тъй като грифонът едвам се движеше във въздуха. От изгрева очертанията на Манхатън в далечината блестяха като злато.

По време на пътуването с Уолт не бяхме разговаряли. Дуат заглушава всички гласове. Сега Уолт ме гледаше плахо.

— Не е зле да ти обясня някои неща — рече ми.

Не мога да кажа, че не ми беше любопитно. С напредването на болестта Уолт ставаше все по-потаен. За какво ли си беше говорил с Тот?

Но това не ми влизаше в работата. След като миналата пролет Сейди научи тайното ми име и си направи безплатна екскурзия из най-съкровените ми мисли, бях започнал да уважавам правото на всеки на личен живот.

— Виж какво, Уолт, това са си твои неща — казах аз. — Ако не искаш да ми казваш…

— Не са само мои. Трябва да знаеш какво става. Няма да бъда с вас още… още дълго.

Погледнах надолу към пристанището, под нас мина Статуята на свободата. От месеци знаех, че Уолт умира. Не ми беше станало по-лесно да го приема. Спомних си какво е казал Апоп в Далаския музей: болестта ще погуби Уолт още преди края на света.

— Сигурен ли си? — попитах аз. — Няма ли начин?…

— Анубис е сигурен — отговори той. — Разполагам с времето най-много до утре по залез-слънце.

Не ми се слушаха и други невъзможни крайни срокове. Днес до залез-слънце трябваше да спасим призрака на един магьосник злодей. Утре по залез-слънце Уолт щеше да умре. А по изгрев вдругиден при повечко късмет можехме да очакваме края на света.

Открай време не обичах да ми създават спънки. Усетех ли, че нещо е невъзможно, обикновено се опитвах още по-усърдно да го направя — от чист инат.

В този момент обаче имах чувството, че Апоп се скъсва от смях на мой гръб.

„О, не си от хората, които се отказват, така ли? — сякаш ме питаше. — А сега? Ами ако ти възложим още няколко невъзможни задачи? Сега ще се откажеш ли?“

От гняв в гърлото ми беше заседнала буца. Изритах отстрани лодката и за малко да си счупя крака.

Уолт примигна.

— Картър, всичко е…

— Само не ми казвай, че всичко е наред — сопнах се. — Не е.

Не му се ядосвах на него. Ядосвах се колко несправедливо е тъпото проклятие, колко често подвеждам хората, зависещи от мен. Родителите ми бяха загинали, за да дадат на нас със Сейди възможността да спасим света, а ето че ние бяхме на път да се издъним. В Далас десетки добри магьосници бяха загинали, защото се бяха опитали да ми помогнат. Сега щяхме да изгубим и Уолт.

Той, разбира се, беше важен за Сейди. Но и аз разчитах не по-малко на него. Уолт беше негласният ми заместник в Бруклинската къща. Другите деца го слушаха. В критични ситуации Уолт внасяше спокойствие, именно негов беше решаващият глас във всеки спор. Можех да му доверя всяка тайна — дори за изработката на статуя, с която Апоп да бъде прокълнат, нещо, което не можех да кажа на чичо. Ако Уолт умреше…

— Няма да го допусна — отсякох. — Отказвам.

В главата ми препускаха налудничави мисли: ами ако Анубис лъжеше Уолт, че му предстои да умре, за да го откъсне от Сейди? (Е, малко вероятно е. Сейди не беше чак толкова безценна.)

/_Да, Сейди, наистина го казах. Колкото да проверя дали внимаваш._/

Уолт може би щеше да се спаси — въпреки всичко. Имаше хора, оздравели като по чудо от рак. Защо същото да не важи и за древни проклятия? Дали, докато намерим противоотрова, да не го приспим и да го заместим с фигурка, както Искандар беше направил със Зия? Е, да, семейството му търсеше безуспешно от векове някакъв лек. Джаз, най-добрата ни знахарка, бе опитвала какво ли не — не помагаше нищо. Но ние може би бяхме пропуснали нещо.

— Картър — каза Уолт. — Ще ме оставиш ли да довърша? Трябва да съставим план.

— Как изобщо е възможно да си толкова спокоен? — удивих се аз.

Уолт докосна с пръсти закачения на врата му shen, същия като онзи, който беше дал на Сейди.

— От години знам, че над мен тегне проклятие. Няма да допусна то да ме спре и да не направя каквото се иска от мен. По един или друг начин ще помогна да победите Апоп.

— Как? — попитах аз. — Току-що ми каза, че…

— На Анубис му е хрумнало нещо — отвърна Уолт. — Той ми помага да осмисля силата си.

— По-точно?…

Погледнах ръцете на Уолт. Неведнъж и два пъти бях виждал как превръща в пепел предмети, като само ги докосва, например онзи криосфинкс в Далас. Тази сила не идваше от магическите му вещи. Никой от нас не я разбираше, а с напредването на болестта си Уолт явно губеше все повече способността да я направлява и именно заради това се замислих хубаво дали да го шляпна по дланта — в знак на съгласие.

Уолт разкърши пръсти.

— Анубис смята, че разбира защо притежавам тези способности. И не само това. Смята, че може би има начин животът ми да се удължи.

Новината беше толкова добра, че не се сдържах и се засмях с треперлив глас.

— Защо си мълчал досега? Той може да те излекува, така ли?

— Не — възрази Уолт. — Не да ме излекува. И е опасно. Не е правено никога досега.

— Това ли обсъждаше с Тот?

Той кимна.

— Дори и планът на Анубис да успее, може да има… странични ефекти. Които вероятно няма да ти харесат. — Уолт сниши глас. — Може да не се харесат и на Сейди.

За беда, имах развихрено въображение. Представих си, че Уолт се превръща в твар на ръба между живота и смъртта: в сбръчкана мумия, призрачна ba или в обезобразен демон. В египетската митология страничните ефекти понякога са доста крайни.

Постарах се чувствата ми да не проличат.

— Искаме да живееш. Не се притеснявай за Сейди.

Виждах от очите му, че се тревожи много за нея. Наистина, какво толкова намираше в сестра ми?

/_Стига си ме удряла, Сейди. Просто съм откровен._/

Уолт разкърши пръсти. Може би само ми се стори, но от дланите му като че ли започнаха да излизат нагънати струйки сива пара, сякаш само разговорът за странните му способности вече ги задействаше.

— Още няма да взимам решение — заяви Уолт. — Ще го направя чак с последния си дъх. Първо искам да поговоря със Сейди, за да й обясня…

Той отпусна ръка отстрани на лодката. Това беше грешка. От допира му преплетената тръстика посивя.

— Престани, Уолт! — извиках аз.

Той отдръпна ръка, но вече беше късно. Лодката стана на прах.

Стрелнахме се към въжетата. Добре че те не се разпаднаха — може би защото сега Уолт внимаваше повече. След като лодката изчезна, грифонът изписука и най-неочаквано ние с Уолт се залюшкахме под корема му, стиснали въжетата не на живот, а на смърт — докато прелитахме над небостъргачите в Манхатън, се блъскахме един в друг.

— Чакай! — креснах така, че да надвикам вятъра. — Наистина трябва да овладееш тази сила!

— Извинявай — отвърна ми той също с вик.

Ръцете ме боляха, но криво-ляво се добрахме до Бруклинската къща, без да паднем и да умрем. Грифонът ни остави на покрива, където Баст ни чакаше с отворена от изумление уста.

— Защо висите от въжетата? — попита тя.

— Защото е много забавно — изръмжах аз. — Какво ново?

Някои изпелтечи тихо иззад комините:

— Здрастииии! — Сякаш от дън земя изникна грохналият бог на Слънцето Ра. Ухили се беззъбо и продължи да крета по покрива, като мърмореше: — Невестулки, невестулки. Курабийка, курабийка, курабийка!

Бръкна в гънките на препаската и хвърли във въздуха като конфети трохи от курабийка — да, беше точно толкова гнусно, колкото и звучи.

Баст напрегна ръце и в дланите й се изстреляха ножовете. Вероятно просто по рефлекс, но тя явно се изкушаваше да наръга с тях някого, когото и да било. Без особено желание ги плъзна обратно в ръкавите си.

— Какво ново ли? — повтори. — Сега съм бавачка, благодарение на чичо ви Еймъс, който ме помоли за услуга. И shabti на Сейди ви чака долу. Отиваме ли?

За да ви обясня за Сейди и за нейния shabti, трябва да направя още един запис.

Сестра ми нямаше дарбата да майстори магически статуи. Това не я спираше да продължава с опитите. Беше й хрумнала налудничавата мисъл да създаде съвършен shabti, който да й бъде аватар, да говори с нейния глас и да върши всичко точно като робот с дистанционно управление. Всичките й предишни опити се бяха взривили или бяха превъртели и бяха подложили на голям терор Хуфу и учениците. Миналата седмица Сейди създаде вълшебен термос с топчести очи, който левитираше из стаята и се дереше:

— Да се изтреби! Да се изтреби!

Накрая ме фрасна по главата.

Нали не беше кой знае каква художничка, Сейди беше направила нещо като човешка фигурка от червени керамични саксии, които се крепяха на магия, привързани с връв и тиксо. Лицето представляваше преобърната надолу саксия, която беше разкрасена с усмивка, нарисувана с черен маркер.

— Крайно време беше! — каза съществото като саксия. Чакаше в стаята ми, където влязохме с Уолт.

Устата му не се и помръдна, но гласът на Сейди екна от вътрешността на лицето саксия, сякаш тя беше хваната в shabti като в капан. При тази мисъл се почувствах щастлив.

— Стига сте се хилили! — заповяда тя. — Виждам те, Картър. О… а, хм, здрасти, Уолт.

Докато се изправяше, чудовището с вид на саксия скърцаше и писукаше. Вдигна дебела ръка и се опита да поприглади несъществуващата коса на Сейди. Такава си е сестра ми, умира от притеснение в присъствието на момчета дори когато е направена от саксии и тиксо.

Започнахме да си разказваме кой какво е преживял. Сейди ни съобщи, че се готви нападение срещу Първи ном, което вероятно ще започне по изгрев-слънце в деня на равноденствието, и че силите на Сара Джейкъби са се съюзили с Апоп. Чудесна новина. Направо страхотна.

В замяна на това разказах на сестра си, че сме били при Тот. Споделих за показаните ми от Апоп видения за бедата, в която мама е изпаднала в Дуат (на това място чудовището потрепери), и за края на света (това изобщо не изненада Сейди). Не й споменах, че Апоп ми е предложил да ме пощади, ако му предам Ра. Не ми беше удобно да го съобщавам, при положение че Ра беше точно пред вратата и пееше песни за курабийки. Затова пък й казах за призрака злодей Сетне и че ще го съдят по залез-слънце в Залата на Съдилището.

— Чичо Вини — рече Сейди.

— Моля? — попитах аз.

— Лицето, което разговаря с мен в Далаския музей — уточни тя. — Очевидно е бил не друг, а самият Сетне. Предупреди ме, че ще опрем до помощта му, за да разберем как се прави магия за проклятие на сянка. Спомена, че трябвало да впрегне връзките си и до залез-слънце довечера да го пуснем на свобода. Имал е предвид съда. Налага се да убедим татко да го освободи.

— Нали вече ти казах, че според Тот той е психар и убиец?

Чудовището с вид на саксия се изкиска.

— Всичко ще бъде наред, Картър. Нямаме равни в това да се сприятеляваме с психари. — Тя извърна главата си саксия към Уолт. — Надявам се, че ще дойдеш и ти.

В гласа й се долавяше упрек, сякаш Сейди и досега беше разстроена, че Уолт не е бил на училищните танци, където всички са припаднали.

— Ще бъда там — обеща той. — Добре съм.

Стрелна ме с поглед — да ме предупреди, но аз нямах намерение да му противореча. Каквото и да крояха двамата с Анубис, можех да изчакам той сам да го обясни на Сейди. Да се намеся в цялата драма между Сейди, Уолт и Анубис, ми се струваше точно толкова забавно, като да се напъхам в месомелачка.

— Добре тогава — каза тя. — Довечера преди залез-слънце ще ви чакаме в Залата на Съдилището. Така ще имаме време да приключим.

— Какво ще приключвате? — полюбопитствах аз. — И кои сте тези „вие“?

Трудно ще разбереш какво се е изписало върху ухилено лице с вид на саксия, но колебанието на Сейди ми беше достатъчно.

— Вече не си в Първи ном — предположих аз. — Какво правиш?

— Имам да върша малко работа — отвърна тя. — Ще отскоча да видя Бес.

Свъсих се. Почти всяка седмица сестра ми ходеше на свиждане на Бес в старческия дом, в което нямаше нищо лошо и така нататък, но защо точно сега?

— Хм, толкова ли не разбираш, че бързаме?

— Налага се — настоя тя. — Хрумна ми нещо, което може би ще ни помогне със сянката. Няма страшно. С мен е Зия.

— Зия ли? — Беше мой ред да се притесня. Ако бях саксия за цветя, сигурно щях да си пригладя косата. — Заради това ли днес Баст наглежда Ра? Защо вие със Зия?…

— Стига си се притеснявал — скара се сестра ми. — Ще се грижа добре за нея. И не, Картър, не е говорила за теб. Нямам представа какво изпитва.

— Моля? — идеше ми да ударя Сейди-младша по керамичното лице. — Изобщо не съм казвал такова нещо!

— Стига де — укори ме Сейди. — Според мен на Зия й е все едно как си облечен. Не отиваш на среща. Само те моля поне веднъж да си измиеш зъбите.

— Ще те убия — заканих се аз.

— И аз те обичам, скъпи братко. Много благодаря!

Глинената твар се разпадна, оставяйки след себе си купчинка парчета и червено лице като грънец, което ми се хилеше.

Ние с Уолт отидохме при Баст, която стоеше отвън пред стаята. Облегнахме се на перилата, откъдето се виждаше Голямата зала, а Ра продължаваше да обикаля напред-назад по балкона и да пее на древноегипетски приспивни песни.

Долу учениците се готвеха за училище. Захапал един кренвирш от закуската, Джулиан търсеше нещо в раницата си. Феликс и Шон се караха кой чий учебник по математика е откраднал. Малката Шелби гонеше другите хлапетии, както стискаше в юмрук няколко пастела, от които хвърчаха искри във всички цветове на дъгата.

Нямах голямо семейство, а докато живеех в Бруклинската къща, изпитвах чувството, че сме десетина братя и сестри. Беше си истинска лудница, но на мен ми харесваше… от което следващото ми решение изглеждаше още по-тежко.

Споделих с Баст, че смятаме да посетим Залата на Съдилището.

— Тази работа не ми харесва — заяви тя.

Уолт успя да се усмихне.

— Има ли план, който да ти допада повече?

Баст наклони глава.

— Сега, като го спомена, не, нямам. Не съм по плановете. Аз съм котка. Но ако и половината от нещата, които съм чувала за Сетне, са верни…

— Знам — прекъснах я аз. — Но не ни остава нищо друго.

Тя сбърчи нос.

— Не искате ли да дойда и аз? Сигурни ли сте? Може би ще успея да накарам Нут или Шу да наглеждат Ра…

— Не — отсякох. — Еймъс има нужда от помощ в Първи ном. Не разполага с такава многочислена войска, че да отбие нападението и на разбунтувалите се магьосници, и на Апоп.

Баст кимна.

— Не мога да проникна в Първи ном, но ще пазя отвън. Ако Апоп дойде лично, ще вляза в битка с него.

— Той ще бъде в пълната си мощ — предупреди Уолт. — От час на час става по-силен.

Тя вдигна предизвикателно брадичка.

— Сражавала съм се с него и преди, Уолт Стоун. Познавам го по-добре от всеки друг. Освен това го дължа на семейство Картър. И на господаря Ра.

— Котенце! — възкликна Ра, който, след като изникна някъде отзад, погали Баст по главата и отскочи. — Мяу, мяу, мяу!

Докато гледах как подрипва, ми идеше да се разпищя и да метна нещо. Бяхме рискували всичко, само и само да върнем стария бог на Слънцето към живот, с надеждата да се яви божествен фараон, който може да се опълчи на равна нога срещу Апоп. А бяхме получили сбръчкан плешив трол с препаска.

Апоп беше подканил да му предам Ра, защото съм го мразел.

Постарах се да не мисля за това, но все не можех да си избия от главата образа на острова сред Морето на Хаоса: личен рай, където любимите ми хора щяха да бъдат в безопасност. Знаех, че е лъжа. Апоп нямаше да изпълни никога обещанието си. Но разбирах на какво изкушение са подложени Сара Джейкъби и Куай.

Освен това Апоп знаеше как да ме настъпи по болното място. Наистина ненавиждах Ра, задето е толкова омаломощен. Хор започна да спори с мен.

„Притрябвал ни е този стар глупак — заяви в главата ми гласът на бога на войната. — Не казвам, че трябва да го предадеш на Апоп, но той не става за нищо. Трябва да го изместим и самите ние да се качим на престола на боговете.“

Както го каза, прозвуча примамливо — такова очевидно решение.

Но не. Щом Апоп искаше да му предам бога на Слънцето Ра, значи той беше ценен по някакъв начин. Още играеше някаква роля, просто трябваше да разбера каква.

— Картър! — свъси се Баст. — Знам, че се притесняваш за мен, но родителите ти не току-така са ме спасили от бездната. Майка ти предсказа, че ще имам своя принос в решителната битка. Ако се налага, ще се сражавам с Апоп не на живот, а на смърт. Няма да му се размине.

Аз започнах да се колебая. Баст вече ни беше помогнала много. Беше на косъм от това да загине, докато се беше била с бога крокодил Собек. Беше повикала приятеля си Бес да ни подкрепи, а после бе видяла с очите си как той се превръща в куха обвивка. Беше ни помогнала да върнем на света някогашния й господар Ра, а сега я бяха хванали за негова болногледачка. Не исках да я моля да се изправя още веднъж срещу Апоп, но тя беше права. Познаваше врага по-добре от всеки друг — освен може би от Ра, докато той е бил с всичкия си.

— Добре тогава — съгласих се. — Но на Еймъс му трябва по-голяма помощ, отколкото ти можеш да му дадеш. Трябват му магьосници.

Уолт се свъси.

— Кой? След бедствието в Далас не са ни останали много приятели. Можем да се свържем със Сау Паулу и Ванкувър. Те все още са с нас, но едва ли ще заделят много хора. Притесняват се как да опазят собствените си номове.

Аз поклатих глава.

— Еймъс има нужда от магьосници, които знаят пътя на боговете. Има нужда от нас. От всички нас.

Без да казва нищо, Уолт се замисли над думите ми.

— Намекваш, че трябва да изоставим Бруклинската къща — рече накрая.

Долу малчуганите пищяха радостно, докато Шелби се опитваше да ги притегли с искрящите си пастели. Хуфу се беше разположил на полицата над камината — похапваше „Чирио“ и наблюдаваше как десетгодишният Тъкър се цели с баскетболна топка по статуята на Тот. Джаз превързваше челото на Алиса. (Тя вероятно е била нападната от онзи пакостник, термоса на Сейди, който още си се разхождаше на свобода.) Клио седеше насред всичко това и четеше книга.

За някои от тях Бруклинската къща бе първият истински дом, който някога са имали. Бяхме обещали да ги пазим и да ги учим как да използват способностите си. Сега аз бях на път да ги пратя неподготвени на най-опасната битка на всички времена.

— Картър — подхвана Баст, — те не са готови.

— Трябва да са готови — отвърнах аз. — Ако падне Първи ном, с всички е свършено. Апоп ще ни атакува в Египет, при извора на силата ни. Трябва да се обединим с Главния лектор и да му дадем отпор.

— Окончателната битка. — Уолт загледа тъжно Голямата зала, сигурно се питаше дали изобщо ще доживее тази битка. — Не трябва ли да съобщим и на другите?

— Засега не — спрях го аз. — Разбунтувалите се магьосници ще нападнат Първи ном най-рано утре. Нека децата отидат за последно на училище. Когато се приберат следобед, Баст, ги заведи в Египет. Използвай грифона Пъзльо, използвай каквато магия се наложи. Ако в Подземния свят всичко върви добре, ние със Сейди ще се присъединим към вас преди атаката.

— Ако всичко върви добре — повтори заядливо Баст. — Да, случва се често. — Тя погледна към бога на Слънцето, който се опитваше да изяде дръжката на вратата в стаята на Сейди. — Ами Ра? — попита Баст. — Щом Апоп ще нападне след два дни…

— Налага се и занапред Ра да прави нощното си пътешествие — обясних аз. — Това е част от Маат. Не можем да го нарушаваме. Но сутринта в деня на равноденствието Ра трябва да бъде в Египет. И да се изправи лице в лице с Апоп.

— Просто така? — махна Баст с ръка към стария бог. — Както е с препаската?

— Знам — признах си. — Звучи налудничаво. Но Апоп и досега смята, че Ра го застрашава. Може би, ако влезе в битка с Апоп, богът на Слънцето ще си спомни кой е. Може би ще се издигне на висотата на предизвикателството и ще стане… какъвто е бил.

Уолт и Баст не отговориха. От лицата им видях, че не са се хванали. Аз също. Ра гризеше дръжката на вратата с убийствена целенасоченост, но се съмнявах, че от него ще има някаква полза, ако той се изправеше пред Повелителя на Хаоса.

Все пак се чувствах добре, задето имам план за действие. Беше далеч за предпочитане пред това да стоя тук и да се тръшкам колко безнадеждно е положението.

— Използвай днешния ден за организация — посъветвах Баст. — Събери най-ценните свитъци, амулети, оръжия, всичко, което можем да използваме, за да помогнем на Първи ном. Съобщи на Еймъс, че отиваш при него. Ние с Уолт ще се отправим към Подземния свят и ще се срещнем със Сейди. Ще те чакаме в Кайро.

Баст стисна устни.

— Добре, Картър. Но внимавай със Сетне. Колко лош е според теб? Всъщност е десеторно по-лош.

— Ей, ние победихме бога на злото — напомних й аз.

Тя поклати глава.

— Сет е бог. Не се променя. Дори с бога на Хаоса можеш да предвидиш най-общо как ще постъпи. От друга страна, Сетне… той притежава освен могъщество непредсказуемостта на хората. Не му се доверявай. Закълни ми се.

— Колко му е — отвърнах. — Обещавам.

Уолт кръстоса ръце.

— Е, как ще се доберем до Подземния свят? Не можем да разчитаме на портали. Оставяме грифона тук, а лодката е унищожена…

— Имам предвид друга лодка — поясних аз и се помъчих да си втълпя, че идеята е добра. — Смятам да призова един стар приятел.

9. Как Зия влезе в схватка насред лавата

Сейди

Бях станала голям спец по свижданията в старческия дом за богове, което си е тъжна констатация за живота ми.

Първия път, когато ние с Картър намерихме пътя до там, бяхме плавали по Реката на нощта, бяхме се спуснали по огнен водопад и в едно езеро от лава се бяхме разминали на косъм със смъртта. След това бях установила, че мога просто да призова Изида и тя да ме пренесе, понеже знаеше да отваря входовете на много места в Дуат. Но да ви призная, от общуването с нея се дразнех не по-малко, отколкото от плаването през огън.

След като моят shabti разговаря с Картър, отидох при Зия на варовиковия зъбер над Нил. В Египет вече беше пладне. Още не можех да свикна с разликата във времето, след като бях минала през портала — този път това продължи по-дълго, отколкото очаквах. Преоблякох се в по-подходящи дрехи, хапнах набързо и още веднъж обсъдих стратегията с Еймъс в Залата на епохите. После двете със Зия се върнахме на повърхността. Сега стояхме при порутено светилище на Изида край реката, точно на юг от Кайро. Мястото беше подходящо да призова богинята, но не разполагахме с много време.

Зия още беше в дрехи като на командос: камуфлажен панталон с джобове и масленозелен потник. Носеше на гърба си жезъла, беше втъкнала в колана и вълшебната пръчка. Бръкна в раницата — да провери за последно какво е взела.

— Какво каза Картър? — попита ме.

/_Точно така, скъпи ми братко. Поотдалечих се, преди да се свържа с теб, и Зия не те чу как се заяждаш. Не съм чак толкова подла, наистина._/

Предадох й какво сме обсъждали, но така и не намерих сили да споделя, че духът на мама е в опасност. Знаех, разбира се, в най-общи линии от разговора с Анубис, но информацията, че призракът на майка ни се е спотаил под една урва някъде в Дуат и се опитва да устои на притеглянето на сянката на Змея, заседна като куршум в гърдите ми. Опасявах се, че докосна ли го, той ще ме прониже право в сърцето и ще ме убие.

Обясних за моя приятел злодей — призрака на Чичо Вини, и как смятаме да го помолим за помощ.

Зия се възмути.

— Сетне ли? Онзи Сетне? Картър дава ли си сметка, че…?

— Да.

— И наистина ли го е предложил Тот?

— Да.

— И ти си готова на такова нещо?

— Да.

Тя се взря надолу в Нил. Може би си мислеше за родното си село, което навремето се е намирало на брега на реката, но после е било разрушено от силите на Апоп. Сигурно си представяше как цялата й родина хлътва в Морето на Хаоса.

Очаквах да ми каже, че плановете ни са налудничави. Мислех, че ще ме изостави и ще се върне в Първи ном.

Но явно беше свикнала със семейство Кейн — клетото момиче! Вероятно вече беше научила, че всичките ни планове са налудничави.

— Добре тогава — рече Зия. — Как ще стигнем до този… до този старчески дом на боговете?

— Един момент.

Затворих очи и се съсредоточих.

„Ехо, Изида! — помислих си. — Тук ли си някъде?“

„Сейди“, отговори веднага богинята.

Появи се в ума ми като царствена жена със сплетена на плитки тъмна коса. Роклята й беше ефирно бяла. Пъстроцветните й криле трептяха като слънчева светлина в бистра вода.

Идеше ми да я ударя.

„Я сега да видим — подхванах. — Наистина ли добрата ми приятелка решава с кого да се срещам и с кого — не?“

Тя има наглостта да се престори на изненадана. „За Анубис ли говориш?“

„Браво, позна от пръв опит. — Би трябвало на това място да спра, защото имах нужда от помощта на Изида. Но се ядосах повече отвсякога, докато я гледах да си се носи такава лъскава и царствена. — Бива ли да си толкова нагла, а? Да действаш зад гърба ми, да убеждаваш другите Анубис да бъде държан далеч от мен. Какво ти влиза в работата?“

Колкото и да е изненадващо, Изида не избухна. „Има неща, които не разбираш, Сейди. Има си правила.“

„Правила ли? — възкликнах. Всеки момент ще настъпи краят на света, а ти си седнала да се притесняваш кои момчета са приемливи за мен според обществото?“

Изида допря пръсти и ги вдигна на колибка. „Двата въпроса са по-свързани, отколкото осъзнаваш. Трябва да се спазват традициите на Маат, иначе ще победи Хаосът. Безсмъртните и обикновените простосмъртни могат да общуват само по строго определен ограничен начин. Пък и не можеш да си позволиш да се разсейваш. Правя ти услуга“

„Правела ми услуга — повторих аз. — Ако наистина искаш да ми направиш услуга, трябва да отидем в Четвъртия дом на нощта — Дома за отдих «Слънчеви селения», както искаш, го наречи. След това можеш да престанеш да се занимаваш с личния ми живот!“

Сигурно се държах грубо, но Изида беше прекалила. Пък и защо да се държа прилично с богиня, която вече беше взимала под наем място в главата ми? Изида би трябвало да ме познава по-добре!

Тя въздъхна. „Опасно е, Сейди, да си в близост с боговете. Това трябва да е подчинено на правила, разработени изключително внимателно. Знаеш го. Чичо ти още не може да дойде на себе си след онова, което изживя със Сет. Дори приятелката ти Зия се мъчи.“

„За какво ми говориш?“ попитах аз.

„Ще разбереш, ако се слееш с мен — обеща Изида. — Мислите ти ще се избистрят. Крайно време е отново да обединим силите си.“

Хайде, почна се пазарлъкът. Призовях ли Изида, тя се опитваше да ме убеди да се разтворя в нея, както бяхме правили и преди: обикновена простосмъртна и богиня, заселили се в едно тяло и следващи една воля. Всеки път й отказвах.

„Така значи — престраших се да възкликна, — опасно е да си в близост с боговете, а ти подканваш отново да сме обединели силите си. Радвам се, че мислиш за безопасността ми.“

Изида присви очи. „Положението, в което сме изпаднали, е различно, Сейди. Ти имаш нужда от силата ми.“

Със сигурност си беше примамливо. Как да устоя на възможността да разполагам с цялата мощ на една богиня? Като Око на Изида щях да се чувствам самоуверена и безстрашна, никой нямаше да може да ме спре. Човек се пристрастява към такава власт — и точно това беше лошото.

Изида може и да беше добра приятелка, но онова, на което държеше, невинаги беше добро за света на обикновените простосмъртни… и за Сейди Кейн.

Тя се ръководеше от верността си към своя син Хор. Би дала всичко само и само да го види върху престола на боговете. Беше амбициозна, отмъстителна, ламтеше за власт и завиждаше на всеки, който притежаваше повече магия от нея.

Твърдеше, че мислите ми щели да се избистрят, ако съм я пуснела. Всъщност казваше, че ще започна да гледам на нещата като нея. Щеше да бъде по-трудно да слагам вододел между моите и нейните мисли. Току-виж съм повярвала и че е хубаво да ни държат нас с Анубис разделени. (Ужасяваща мисъл.)

За съжаление, Изида беше права, че трябва да обединим силите си. Рано или късно щяхме да бъдем принудени да го направим. Нямаше друг начин да намеря сили, за да се изправя срещу Апоп.

Сега обаче не беше времето. Исках да си остана възможно най-дълго Сейди Кейн — такава прекрасна, без богове, напъхали се в тялото ми.

„След малко — обещах на Изида. — Първо трябва да свърша някои неща. Искам да съм сигурна, че сама взимам решенията. А сега за входа в Дома за отдих…“

Изида знаеше как да изглежда обидена и в същото време да показва неодобрението си, заради което сигурно беше ужасна майка. Още малко, и да ми домъчнее за Хор.

„Сейди Кейн — каза тя, — ти си любимата ми простосмъртна, магьосницата, която съм си избрала. А пак не ми вярваш.“

Не си дадох труда да противореча на Изида. Тя знаеше какво ми е. Разпери примирено ръце. „Чудесно. Но има само един отговор: пътят на боговете. За всички от рода Кейн и за онази там — кимна богинята към Зия. — Налага се да я съветваш, Сейди. Тя би трябвало да усвои бързо пътя на боговете.“

„За какво говориш?“, попитах още веднъж. Защо не престанеше да приказва с главоблъсканици? Боговете са толкова дразнещи, когато говорят така.

Като магьосница Зия бе много по-опитна от мен. Не си представях да я съветвам. Пък и тя владееше стихията на огъня. Търпеше ни нас, от семейство Кейн, но никога не бе проявявала и най-слаб интерес към пътя на боговете.

„Успех — пожела ми Изида. — Ще чакам да ме призовеш“

Образът на богинята се нагъна и изчезна. Когато отворих очи, във въздуха се носеше квадрат мрак с размерите на врата.

— Сейди! — повика ме Зия. — Мълча дълго, започнах да се притеснявам.

— Излишно е. — Постарах се да се усмихна. — Изида просто обича да си говори. Следваща спирка: Четвърти дом на нощта.

Ще бъда откровена. Никога не съм разбирала по какво порталите с пясъчна вихрушка в тях, които магьосниците призовават с различни древни реликви, се различават от входове мрак, измагьосвани от боговете. Може би те използват по-развита безжична мрежа. Или просто се целят по-добре.

Каквато и да беше причината, порталът на Изида работеше много по-надеждно от онзи, който бях създала, за да стигна в Кайро. Стовари ни право във фоайето на „Слънчевите селения“.

Веднага щом се озовахме там, Зия се огледа и се свъси.

— Къде са всички?

Уместен въпрос. Бяхме пристигнали точно в старческия дом за богове, който търсехме: същите цветя в саксии, същият просторен вестибюл с прозорци, гледащи към Огненото езеро, същите редици варовикови колони, облепени с безвкусни плакати на ухилени старци и девизи от рода на: „Това са златните ви векове!“.

Но зад бюрото на медицинската сестра нямаше никого. Стойките за системите бяха струпани в ъгъла, сякаш провеждаха събрание. На канапетата не седеше никой. По масичките имаше недовършени игри дама и сенет. Хм, как само го мразя този сенет.

Погледнах празната инвалидна количка с мисълта къде ли се е дянал богът на нея, но точно тогава количката лумна и се разпадна на купчина овъглена кожа и полуразтопена стомана.

Залитнах назад. Зия държеше в ръка кълбо нажежен до бяло огън. Гледаше безумно като звяр, притиснат в ъгъла.

— Ти да не си полудяла? — креснах й. — Какво?…

Тя метна второто кълбо по бюрото на медицинската сестра. Вазата с голям букет маргаритки се пръсна на градушка от пламнали листенца и глинени парчета.

— Зия!

Тя май не ме чу. Измагьоса поредната огнена топка и се прицели в канапетата.

Идеше ми да хукна и да се скрия някъде. Не ми се мреше, докато спасявам някакви зле тапицирани канапета. Вместо това се спуснах и сграбчих Зия за китката.

— Престани!

Тя ме изгледа с пламнали очи — в буквалния смисъл на думата. Ирисите й се бяха превърнали в кръгчета оранжев огън.

Беше си ужасно, разбира се, но аз не се поддадох. През последната година бях свикнала на какви ли не изненади: че котката ми всъщност е богиня, че брат ми може да се превърне в сокол, че по няколко пъти на седмица Феликс може да прави в камината пингвини.

— Зия — казах твърдо. — Само това оставаше — да опожарим старческия дом. Какво те прихваща?

По лицето й се мярна смущение. Тя престана да се дърпа. Очите й си станаха нормални.

Зия се взря в разтопената инвалидна количка, после в тлеещите останки от букета върху килима.

— Ама аз ли?…

— Дали ти си решила, че маргаритките трябва да умрат ли? — довърших вместо нея. — Да, ти.

Зия угаси огненото кълбо, което беше добре, защото то вече ми печеше лицето.

— Извинявай — пророни тя. — Мислех, че имам власт над тях…

— Че имаш власт над тях ли? — Пуснах ръката й. — Искаш да кажеш, че напоследък ти се случва често да мяташ напосоки огнени топки?

Зия още изглеждаше озадачена и продължаваше да се оглежда.

— Не… може би. Понякога получавам бели петна. Идвам на себе си и не помня какво съм правила.

— Като преди малко ли?

Тя кимна.

— Еймъс каза… в началото смяташе, че може би е страничен ефект от престоя ми в гроба.

А, гробът! Месеци наред Зия е била принудена да лежи във воден саркофаг, а през това време shabti се е представял за нея. Главният лектор е искал по този начин да предпази истинската Зия — от Сет ли? От Апоп? Дори не знаехме. При всички положения не ми се стори много умно един уж мъдър магьосник на две хиляди години да прибягва до това. По време на непробудния си сън Зия е сънувала безкрайни ужасни кошмари как селото й гори и Апоп унищожава света. Това, предполагам, би могло да доведе до ужасен посттравматичен стрес.

— Каза, че Еймъс е смятал така в началото — отбелязах аз. — Значи има още нещо?

Зия се вторачи в разтопената инвалидна количка. От светлината, струяща отвън, косата й беше с цвят на ръждиво желязо.

— Бил е тук — прошепна момичето. — Бил е тук цяла вечност, хванат като в капан.

Трябваше ми известно време, докато го осмисля.

— Говориш за Ра.

— Бил е нещастен и сам — допълни тя. — Бил е принуден да слезе не по своя воля от престола. Напуснал е света на обикновените простосмъртни и е изгубил воля за живот.

Стъпках една тлееща върху килима маргаритка.

— Не знам, Зия. Изглеждаше си щастлив, когато го събудихме, пееше, усмихваше се и така нататък.

— Не. — Тя тръгна към прозорците, сякаш привлечена от красивата гледка със сярата. — Съзнанието му още спи. Прекарах с него известно време, Сейди. Наблюдавах лицето му, докато той дремеше. Чувах го как хлипа и пелтечи. Това старо тяло е клетка, тъмница. В нея е затворен истинският Ра.

Вече започвах да се тревожа за нея. Все щях да се справя с огнените топки. Но не бях сигурна за несвързаните приказки.

— Сигурно е логично да съчувстваш на Ра — престраших се да кажа. — Твоя стихия е огънят. Ра е огнен бог. Била си затворена в онзи гроб. Ра пък беше затворен в старческия дом. Вероятно заради това преди малко ти получи бели петна. Това място ти напомня собственото ти затворничество.

Точно така: Сейди Кейн, начинаещ психолог. Защо пък не? В Лондон съм посветила доста време на това да слагам диагнози на онези откачалки, приятелките ми Лиз и Ема.

Зия се взря в пламналото езеро. Имах чувството, че опитът ми да я лекувам не е бил особено успешен.

— Еймъс се постара да ми помогне — обясни тя. — Знае какво ми е. Направи ми магия, за да се съсредоточа върху мислите си, но… — Зия поклати глава. — Става все по-зле. Днес е първият ден от няколко седмици, когато не се грижа за Pa, а колкото повече време прекарвам с него, толкова по-мъгляви стават мислите ми. Сега, измагьосам ли огън, ми е трудно да го направлявам. Дори при най-обикновени магии, каквито правя от години, влагам прекалено много сили. Ако това се случи, когато получавам бели петна…

Разбирах защо е уплашена. Магьосниците трябва да внимаваме със заклинанията. Ако насочим прекалено много сила, можем, без да искаме, да изчерпим запасите си. Тогава магията започва да смуче направо от жизнените ни сили — с неприятни последици.

„Налага се да я съветваш — ми беше казала Изида. — Тя би трябвало да усвои бързо пътя.“

Загложди ме една притеснителна мисъл. Спомних си колко се е зарадвал Ра, когато се беше запознал със Зия, как се е опитал да й даде последния скарабей. Беше пелтечил нещо за зебри… вероятно имаше предвид Зия. А сега тя започваше да съчувства на грохналия бог, дори се опитваше да подпали старческия дом, където той е бил затворен толкова дълго.

Това не беше на добре. Но какво да я посъветвам, при положение че не знаех какво става?

В главата ми гръмна предупреждението на Изида: пътят на боговете е единственият отговор за всички от семейство Кейн. Зия още се мъчеше. Еймъс не можеше да дойде на себе си след времето, прекарано със Сет.

— Зия… — Аз се поколебах. — Спомена, че Еймъс знаел какво ти е. Заради това ли е помолил Баст да наглежда днес Ра? За да можеш да прекараш известно време далеч от бога на Слънцето?

— Ами… предполагам.

Опитах се да дишам по-спокойно. След това зададох по-трудния въпрос:

— В бойната зала Еймъс заяви, че можел да прибегне и до други средства в битката с враговете си. Той си няма… хм, няма си неприятности със Сет, нали?

Зия не смееше да ме погледне в очите.

— Обещала съм му, Сейди…

— О, богове на Египет! Да не е призовал Сет? Да не се опитва да насочи неговата мощ — след всичко, което той му причини? Много те моля, кажи, че не.

Тя не отвърна нищо, което вече си беше отговор.

— Ще надделеят над него! — извиках аз. — Ако разбунтувалите се магьосници научат, че както и подозират, Главният лектор се е сдушил с бога на злото…

— Сет не е просто бог на злото — напомни ми Зия. — Той е дясната ръка на бога на Слънцето Ра. Защитавал го е от Апоп.

— И според теб от това нещата изглеждат по-розови? — възкликнах аз и поклатих невярващо глава. — И сега Еймъс си мисли, че имаш проблеми с Ра? Да не смята, че Ра се опитва да…

Посочих главата на Зия.

— Сейди, много те моля… — подхвана тя нещастно, но не се доизказа.

Сигурно не беше честно да я притискам. Зия изглеждаше по-объркана и от мен.

Въпреки това ми беше страшно неприятно, че е изпаднала в такова състояние точно преди окончателната битка: не помнеше какво е правила, мяташе напосоки огнени кълба, не владееше собствените си сили. Още по-страшното беше, че Еймъс може би се беше свързал по някакъв начин със Сет и не беше изключено да е предпочел да пусне в главата си ужасния бог.

При тази мисъл на гърлото ми заседна голяма буца, като tyets, възлите на Изида.

Представих си как някогашният ми противник Мишел Дежарден се въси. „Ne voyez-vous pas[8], Сейди Кейн? Ето какво се получава от пътя на боговете. Точно заради това магията е забранена.“

Изритах разтопените остатъци от инвалидната количка. Едно от огънатите колела се търкулна и закриволичи.

— Налага се да отложим този разговор — реших аз. — Времето ни изтича. И така… къде са отишли всички старци?

Зия посочи прозореца.

— Ей там — каза тя спокойно. — Днес са на плаж.

Тръгнахме по плажа с черен пясък край Огненото езеро. Лично аз не бих дошла на почивка тук, но възрастните богове се бяха излегнали по шезлонгите под чадърите в пъстри цветове. Други похъркваха върху кърпи или седяха в инвалидните колички и се любуваха на кипналата гледка.

Някаква съсухрена богиня с глава на птица и цял бански правеше пирамида от пясък. Двама старци — както предположих, богове на огъня, — бяха нагазили до кръста в разбиващите се огнени вълни, смееха се и си пръскаха един на друг лицата с лава.

Щом ни видя, болногледачката Таурт грейна в усмивка.

— Сейди! — провикна се тя. — Тази седмица си подранила! И водиш приятелка.

При други обстоятелства едва ли ще стоя спокойно и ще гледам как към мен, за да ме прегърне, се носи ухилена хипопотамка, която се придвижва само на задни крака, но вече й бях свикнала на Таурт.

Тя беше заменила високите токове с джапанки. Иначе си беше облечена в обичайната бяла престилка на медицинска сестра. Беше се гримирала с много вкус — за хипопотамка де, — а лъскавата й черна коса беше прихваната с фиби под касинката. Блузата, която й беше възтясна, се беше отворила върху огромния корем — вероятно знак за постоянна бременност, тъй като Таурт беше богиня на родилките, или пък на това, че хипопотамката прекаляваше със сладкишите. И аз не знаех.

Тя ме прегърна, без да ме смачква, за което й бях страшно благодарна. Парфюмът й с мирис на люляк ми напомняше за баба, а едва доловимият дъх на сяра по дрехите — на дядо.

— Таурт — подхванах аз, — това тук е Зия Рашид.

Усмивката й помръкна.

— О… О, ясно.

Никога не бях виждала богинята хипопотамка толкова притеснена. Дали отнякъде беше разбрала, че Зия е стопила инвалидната количка и й е изпепелила маргаритките?

Мълчанието вече ставаше потискащо, затова Таурт си върна усмивката.

— Извинявайте, да. Здравей, Зия. Просто изглеждаш малко… е, все едно! И ти ли си приятелка на Бес?

— Хм, всъщност не — призна си момичето. — В смисъл, предполагам, но…

— Тук сме по работа — уточних аз. — Нещата в горната земя се объркаха.

Разказах на Таурт за разбунтувалите се магьосници, за намерението на Апоп да нападне и за налудничавия ни план да намерим сянката на Змея и да я стъпчем до смърт.

Таурт закърши хипопотамски ръце.

— О, майко мила. Утре ли е краят на света? Нали уж беше в петък? Клетите мили старци ще бъдат много разочаровани…

Тя погледна към плажа, където бяха изкуфелите й подопечни — някои се лигавеха насън, други ядяха черен пясък или се опитваха да разговарят с лавата.

Таурт въздъхна.

— Май е за предпочитане да не им съобщавам. Тук са от цяла вечност, забравени от света на смъртните. А сега ще загинат заедно с всички останали. Не заслужават такава участ.

Искаше ми се да й напомня, че никой не заслужава такава участ — нито приятелите ми, нито роднините и със сигурност неотразимата млада жена Сейди Кейн, която още не е видяла нищо от живота. Но Таурт беше много добра и не исках да й прозвучи егоистично. Тя изобщо не се притесняваше за себе си, мислеше само за грохналите богове.

— Още не сме се предали — уверих я аз.

— Но този ваш план! — потрепери Таурт, с което образува истинско цунами от тресяща се хипопотамска плът. — Невъзможен е.

— Както е невъзможно да върнем към живот бога на Слънцето ли? — попитах аз.

Тя сви рамене — да ми покаже, че е съгласна с мен.

— Добре де, скъпа. Не мога да не призная, че и друг път си правила невъзможни неща. И все пак… — Таурт погледна към приятелката ми Зия, която още я притесняваше с присъствието си. — Е, сигурна съм, че знаеш какво правиш. Как мога да помогна?

— Може ли да видя Бес? — попитах аз.

— Ама разбира се… но се опасявам, че няма промяна.

Тя ни поведе по плажа. От няколко месеца идвах поне веднъж в седмицата на свиждане на Бес, затова разпознавах много от възрастните богове. Зърнах богинята жаба Хекет, беше се закрепила върху един плажен чадър, сякаш е листо на лилия. Току се изплезваше — да хване с език нещо от въздуха. Дали в Дуат имаше мухи?

По-нататък видях бога на гъските Генген Вер, името му означаваше (не се шегувам!) Големия вресльо. Когато Таурт ми го каза първия път, за малко да се задавя с чая. Негово Вресливо Височество се разхождаше с клатушкане по плажа, пискаше на другите богове и ги будеше от сладък сън.

Но дойдех ли на свиждане, всеки път боговете наоколо се меняха. Някои изчезваха. Появяваха се други: богове на градове, които вече не съществуваха, богове, почитани в продължение само на няколко века и после заменени с други, богове, толкова стари, че бяха забравили как се казват. Повечето цивилизации оставяха след себе си парчета от глинени съдове, паметници, книги. Египет беше толкова древен, че ни беше завещал цяла държава божества.

Някъде по средата на плажа подминахме двамата странни дядовци, които си играеха в лавата. Сега се бореха, както стояха до кръста в езерото. Единият удари другия с ankh и промърмори:

— Пудингът си е мой! Пудингът си е мой!

— О, ужас! — възкликна Таурт. — Огнегълтача и Горещото ходило пак са се хванали гуша за гуша.

Едва се сдържах да не прихна.

— Горещото ходило ли? Как е възможно бог да се казва така?

Таурт се взря в огнените вълни, сякаш търсеше начин да мине през тях с лодка, без да изгори.

— Това, скъпа, са богове от Залата на Съдилището. Клетите те. Бяха общо четиридесет и двама, всеки съдеше различни престъпления. Дори едно време се караха. А сега… — Тя сви рамене. — Колкото и да е тъжно, са почти забравени. Огнегълтача, онзи с ankh, беше бог на кражбите. Опасявам се, че покрай това е започнал да страда от мания за преследване. Все му се струва, че Горещото ходило му е откраднал пудинга. Налага се да ги разтърва.

— Нека аз — предложи Зия.

Таурт се вцепени.

— Ти ли… ти ли, скъпа?

Останах с впечатлението, че е смятала да каже не „скъпа“, а друга дума.

— Огънят не ме плаши — увери я момичето. — Вие двете продължавайте нататък.

Направо не проумявах защо е толкова самоуверена. Може би просто предпочиташе да плува сред пламъците, вместо да гледа Бес в сегашното му състояние. Ако наистина беше така, я разбирах напълно. Изживяването не бе от най-приятните.

При всички положения тя закрачи към вълните и навлезе в тях точно като някаква огнеупорна спасителка на плажа.

Ние с Таурт продължихме нататък по плажа. Излязохме при кея, където лодката на Ра беше закотвена първия път, когато двамата с Картър посетихме това място.

Бес седеше в края на пристана на удобно кожено кресло, което Таурт явно му беше пренесла специално. Беше облечен в чиста червено-синя хавайска риза и бежови къси панталони. В лице беше по-слаб, отколкото миналата пролет, но иначе си изглеждаше непроменен: същото бухнало валмо черна коса, същата неподравнена грива, която минаваше за брада, същото мило гротескно лице като на мопс.

Но душата на Бес я нямаше. Той гледаше с празен поглед езерото и не реагира изобщо, когато приклекнах до него и го хванах за косматата ръка.

Спомних си първия път, когато ми беше спасил живота: Беше ме качил на пълна с какво ли не лимузина и ме беше откарал на моста „Ватерло“, после беше уплашил двама богове, които ме гонеха по петите, и ги беше принудил да се махнат. Беше изскочил от автомобила само по бански и беше креснал: „Аууу!“.

Да, беше истински приятел.

— Скъпи Бес — подхванах аз, — ще се опитаме да ти помогнем.

Разказах му най-подробно какво се е случило след последния път, когато му бях идвала на свиждане. Знаех, че не ме чува. Откакто му бяха откраднали тайното име, съзнанието му вече не беше там. Но на мен ми олекваше, докато му говорех.

Таурт се напрегна. Знаех, че се е влюбила до гроб в Бес, макар че той невинаги бе отговарял на чувствата й. Бес едва ли можеше да намери някого, който да се грижи по-добре за него.

— О, Сейди… — Богинята хипопотамка избърса една сълза. — Ако наистина можеш да му помогнеш, аз… аз съм готова на всичко. Но нима е възможно?

— Сенки — казах аз. — Онзи тип Сетне… е открил начин да използва сенките в магиите за проклятие. Щом sheut е нещо като резервно копие на душата и магията на Сетне действа на обратно…

Очите на Таурт се разшириха.

— Нима вярваш, че можеш да използваш сянката на Бес, за да го върнеш?

— Да.

Знаех, че звучи налудничаво, но не ми оставаше друго, освен да вярвам в това. След като го заявих на глас на Таурт, която държеше на Бес повече и от мен… е, сега вече просто не можех да я подведа. Пък и успеехме ли с Бес, знае ли човек? Може би щяхме със същата магия да направим така, че Ра да си върне бойната форма. Но трябваше да карам поред. Смятах да удържа на думата, която бях дала на бога джудже.

— Точно това е сложната част — обясних. — Дано ми помогнеш да открия сянката на Бес. Не знам много за боговете, за тяхната sheut и така нататък. Доколкото подразбрах, често си криете сенките.

Притеснена, Таурт започна да пристъпва от крак на крак, при което дъските по кея заскърцаха.

— Хм, да…

— Дано приличат на тайните имена — продължих да я притискам аз. — Реших, че след като не мога да попитам Бес къде държи сянката си, ще задам този въпрос на човека, който му е бил най-близък. Помислих, че е най-вероятно да знаеш именно ти.

Странно си е да видиш как една хипопотамка се изчервява. Таурт ми се стори съвсем крехка — по някакъв едър начин.

— Аз такова… виждала съм веднъж сянката му — призна си тя. — В един от най-красивите мигове, който изживяхме заедно. Седяхме на стената в храма в Саис.

— Моля?

— Град на делтата на Нил — обясни Таурт. — Там живее една наша приятелка, богинята на лова Нейт. Обичаше да ни кани двамата с Бес на ловните си походи. Вдигахме й дивеча.

Представих си как, хванати за ръце, Таурт и Бес, двама богове със свръхгрозна сила, вървят през мочурищата и крещят „Аууу!“, за да вдигнат ятата пъдпъдъци. Реших да не разказвам какъв образ е изникнал в съзнанието ми.

— Та веднъж след вечеря — продължи Таурт — ние с Бес седяхме сами на стените в храма на Нейт и гледахме как над Нил изгрява луната.

Тя погледна бога джудже с такова обожание, че не се сдържах, и аз си представих как седя на стената в храма и изживявам романтична вечер заедно с Анубис… не, с Уолт… не… Майко мила! Животът ми бе пълен ужас.

Въздъхнах нещастно.

— Продължавай, моля те.

— Не сме си говорили за нищо конкретно — спомни си Таурт. — Държахме се за ръце. И толкоз. Но чувствах Бес много близък. За миг погледнах кирпичената стена до нас и видях в светлините на факлите сянката му. Обикновено боговете не държат толкова наблизо сенките си. Щом я е разкрил, той очевидно ми е вярвал много. Попитах го за сянката му и Бес се засмя. Рече ми: „Мястото е добро за сянката ми. Мисля да я оставя тук. Така тя ще бъде щастлива дори когато аз не съм.“

Случката беше толкова трогателна и тъжна, че чак нямах сили да слушам за нея.

Долу на брега грохналият бог Огнегълтач изписка нещо за пудинга си. Зия стоеше във вълните и се опитваше да разтърве двамата богове, а те я пръскаха от двете страни с лава. Колкото и да е изумително, това явно изобщо не я притесняваше.

Извърнах се към Таурт.

— Онази нощ в Саис… преди колко време беше?

— Преди няколко хилядолетия.

Сърцето ми се сви.

— Има ли вероятност сянката да е още там?

Тя вдигна безпомощно рамене.

— Саис беше разрушен преди доста векове. Храма вече го няма. Селяните събориха старите сгради и използваха за тор кирпичените тухли. Почти цялата земя е заблатена.

Ужас. Никога не съм била голяма поклонница на древноегипетските развалини. От време на време и аз съм се изкушавала да съборя някой и друг храм. Но както никога, ми се искаше тези развалини да са се запазили. Идеше ми да ударя плесница на селяните.

— Значи, няма надежда? — попитах аз.

— О, винаги има надежда — увери ме Таурт. — Можеш да потърсиш в района и да повикаш сянката на Бес. Негова приятелка си. Ако още е там, нищо чудно и да ти се яви. А ако Нейт е още по онези места, тя вероятно ще ти помогне. Стига да не те помисли за плячка, която трябва да улови де…

Реших да не мисля за тази възможност. Бездруго си имах неприятности.

— Трябва да опитаме. Ако открием сянката и се досетим кое заклинание да кажем…

— Но, Сейди, ти разполагаш със съвсем малко време — напомни ми богинята. — Трябва да спреш Апоп! Как ще помогнеш и на Бес?

Погледнах бога джудже. После се наведох и го целувах по бабунестото чело.

— Дала съм обещание — отвърнах. — Пък и ако смятаме да победим, имаме нужда от него.

Дали наистина вярвах в това? Знаех, че Бес не може да уплаши и да прогони Апоп само като му викне „Ау!“, колкото и страшен да изглеждаше по бански. Не бях сигурна, че в битката, която ни предстои, изобщо има значение дали имаме един бог в повече на наша страна. Не бях сигурна и че проклятието със сянката ще подейства — само че с обратен знак — на Ра. Но бях длъжна да опитам с Бес. Ако вдругиден настъпеше краят на света, поне щях да умра със съзнанието, че съм направила всичко, за да спася приятеля си.

От всички богини, които познавах, Таурт бе в състояние да разбере най-добре подбудите ми.

Тя сложи ръце върху раменете на Бес, сякаш го защитаваше.

— В такъв случай, Сейди Кейн, ти желая успех… Заради Бес и заради всички нас.

Оставих я на кея, както стоеше зад Бес, сякаш двамата се наслаждаваха заедно на романтичния залез.

Върнах се на плажа при Зия, която махаше пепелта по косата си. Изглеждаше си много добре, ако не броим няколкото дупки, прогорени по дрехите й.

Зия ми показа с ръка Огнегълтача и Горещото ходило, които пак си играеха мирно и кротко в лавата.

— Не са чак толкова лоши — обясни момичето. — Просто имат нужда от малко внимание.

— Като домашни любимци — казах аз. — Или като брат ми.

Зия направо се усмихна.

— Намери ли информацията, която ти трябваше?

— Според мен, да — отвърнах аз. — Но първо трябва да отидем в Залата на Съдилището. Всеки момент ще започне процесът срещу Сетне.

— Как ще се доберем дотам? — полюбопитства Зия. — Пак ли през вълшебен вход?

Взрях се в Огненото езеро, докато обмислях въпроса. Помнех, че Залата на Съдилището се намира на остров някъде в езерото, но географията в Дуат не е от най-простите. Доколкото знаех, залата беше на съвсем друго равнище в Дуат или може би езерото бе широко десет милиарда километра. Не изгарях от желание да вървя пеш по брега през непозната територия или да преодолявам разстоянието с плуване. И не ми се спореше отново с Изида.

Точно тогава съгледах сред огнените вълни нещо: очертанията на познат параход, който се приближаваше, от двата му еднакви комина се кълбеше светещ златист дим, а весленото колело загребваше от кипналата лава.

Брат ми — благословено да е сърцето му — беше направо луд.

— Въпросът е решен — казах аз на Зия. — Ще ни закара Картър.

10. Нещата на работата на татко се объркват ужасно

Сейди

Щом наближиха пристана, Картър и Уолт ни махнаха от носа на „Египетска царица“. До тях стоеше капитанът, Окървавената секира, който изглеждаше направо ослепително в капитанската униформа, ако не броим, че имаше не глава, а напръскана с кръв двуостра секира.

— Демон — притесни се Зия.

— Да — съгласих се аз.

— Безопасно ли е?

Погледнах я с вдигната вежда.

— Разбира се, че не — промърмори тя. — Тръгнала съм да пътувам със семейство Кейн.

Над параходчето се стрелкаха членовете на екипажа във вид на светещи клъбца, които издърпаха въжетата и спуснаха мостика.

Картър изглеждаше уморен. Беше по дънки и намачкана риза, напръскана със сос от барбекю. Косата му беше мокра и сплескана от едната страна, сякаш той беше заспал под душа.

Уолт изглеждаше много по-добре, макар че всъщност не бяхме на конкурс. Беше по обичайната тениска без ръкав и долнище на анцуг и успя да се усмихне, макар и от стойката му да беше очевидно, че го боли. Талисманът shen на верижката около врата ми като че ли стана по-топъл, но може да съм вдигнала малко температура.

Ние със Зия се качихме по мостика. Окървавената секира се поклони, което си беше доста притеснително, защото можеше с главата си да цепне наполовина цяла диня.

— Добре дошла на борда, господарке Кейн — поздрави той с метален звън, дошъл от предното острие на брадвата. — На вашите услуги.

— Много благодаря — отвърнах аз. — Може ли да поговоря с теб, Картър?

Сграбчих го за ухото и го задърпах към кабината на палубата.

— Ау! — възропта той, докато го теглех.

Сигурно не беше хубаво, че постъпвам така пред Зия, но реших, че тъкмо ще й подскажа как да излезе на глава с брат ми.

Уолт и Зия дойдоха след нас в голямата трапезария. Както обикновено, махагоновата маса беше отрупана с чинии с току-що приготвена храна. Полилеите осветяваха пъстри стенописи с египетски богове, позлатените колони и тавана с богата гипсова украса.

Пуснах ухото на Картър и изръмжах:

— Ти да не си полудял?

— Ау! — викна той отново. — Какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е — сниших аз глас, — че пак си призовал този параход и капитана му демон, за когото Баст ни предупреди, че при първа възможност ще ни пререже гръкляните.

— Той е омагьосан да се подчинява — възрази брат ми. — Миналия път се държа добре.

— Миналия път с нас беше Баст — напомних му аз. — И ако си въобразяваш, че се доверявам на демон с името Окървавената секира повече, отколкото на…

— Ей, хора — прекъсна ни Уолт.

Окървавената секира влезе в трапезарията, като наклони главата си, за да се мушне под рамката на вратата.

— Господарю и господарке Кейн, пътуването няма да трае дълго. Ще пристигнем в Залата на Съдилището приблизително след двайсет минути.

— Благодаря ти, Окървавена секиро — отвърна Картър, като си търкаше ухото. — След малко ще дойдем при теб на палубата.

— Много добре — рече демонът. — Какви са нарежданията ви, след като пристигнем?

Притесних се — надявах се Картър да е помислил предварително. Баст ни беше предупредила, че демоните имат нужда от съвсем ясни указания и че само тогава се подчиняват.

— Ще ни чакаш, докато ние сме в Залата на Съдилището — оповести брат ми. — Щом се върнем, ще ни откараш където кажем.

— Както искате.

В гласа на Окървавената секира се долавяше разочарование — или само ми се беше сторило?

След като той се отдалечи, Зия се свъси.

— В този случай, Картър, съм съгласна със Сейди. Как можеш да вярваш на тази твар? Откъде взе кораба?

— Бил е на родителите ни — обясни брат ми.

Двамата с него се спогледахме — смятахме, че е излишно да казва повече. Мама и татко бяха плавали с корабчето по Темза към Иглата на Клеопатра в нощта, когато мама беше загинала, докато беше освобождавала Баст от бездната. След това татко беше седял покрусен в същото това помещение и компания му бяха правили само богинята котка и капитанът демон.

Окървавената секира ни беше приел за нови господари. Преди се беше подчинявал на заповедите, но това не бе особена утеха. Аз не му вярвах. Не ми харесваше, че съм на неговия кораб.

От друга страна, трябваше да се доберем някак до Залата на Съдилището. Бях гладна и жадна и както предполагах, все щях да изтърпя едно двайсетминутно пътуване, ако това означаваше да се насладя на студена „Райбина“[9] и задушено пиле с питка.

Четиримата седнахме около масата. Докато се хранехме, сравнявахме кой какво е изживял. Като цяло това вероятно беше най-неловката двойна любовна среща в историята. Не ни липсваха страховити извънредни обстоятелства, които да обсъдим, но напрежението в помещението ни беше похлупило като смога в Кайро.

Картър не беше виждал Зия от месеци. Забелязах, че се опитва да не я зяпа. Зия явно се притесняваше, че седи толкова близо до него. Все се дърпаше в другата посока, което безспорно нараняваше чувствата му. Може би се тревожеше да не започне и тук да мята огнени топки. Колкото до мен, аз умирах от щастие, че седя до Уолт, но в същото време се притеснявах до смърт за него. Не можех да забравя как е изглеждал, омотан в светещите ивици ленен плат, с каквито повиват мумиите, и се запитах какво ли е искал да ми каже за състоянието му Анубис. Уолт се постара да го скрие, но очевидно го болеше много. Ръцете му трепереха, докато той взимаше сандвича с фъстъчено масло.

Картър ми разказа за предстоящата евакуация на Бруклинската къща, която Баст ръководеше. Сърцето ми бе направо разбито, когато си спомних за малката Шелби, за прекрасния смешен Феликс, за срамежливата Клио и всички останали, които щяха да защитават Първи ном от едно невъзможно нападение, знаех обаче, че Картър е прав. Нямахме друг избор.

Брат ми продължаваше да се колебае, сякаш чакаше Уолт да сподели някаква информация. Той пък продължаваше да мълчи. Очевидно криеше нещо. Трябваше по някакъв начин да остана насаме с него и да го попритисна за подробности.

В замяна разказах на Картър как сме ходили на свиждане в Дома за отдих. Споделих за подозренията си, че нищо чудно Еймъс да е призовал Сет, от когото да вземе допълнително сили. Зия не ме опроверга, а Картър не посрещна добре новината. Няколко минути руга и снова напред-назад из помещението, но накрая се успокои достатъчно, за да каже:

— Не можем да го допуснем. Еймъс ще бъде унищожен.

— Знам — съгласих се аз. — Но ще му помогнем най-много, като продължим напред.

Не споменах, че в старческия дом Зия е имала пропадания на паметта. Мислех, че при сегашното душевно състояние на Картър това ще му дойде в повече. Казах му обаче какво е съобщила Таурт за мястото, където може би се намира сянката на Бес.

— Развалините на Саис — свъси се той. — Струва ми се, че татко е споменавал това място. Казвал е, че от него не е останало почти нищо. Но и да можехме да намерим сянката, нямаме време. Длъжни сме да спрем Апоп.

— Дала съм обещание — настоях аз. — Пък и имаме нужда от Бес. Приеми го като пробен опит. Докато спасяваме сянката му, ще имаме възможност да упражняваме този вид магия, преди да я приложим на Апоп… хм, на обратно, разбира се. Не е изключено и да открием начин да върнем към живот Ра.

— Но…

— Сейди е права — прекъсна го Уолт.

И аз не знам кой се изненада повече, Картър или аз.

— И да получим помощта на Сетне, ще бъде трудно да хванем сянката и да я вградим в статуя — напомни Уолт. — Ще съм по-спокоен, ако първоначално опитаме с приятелски настроен обект. Ще ви покажа как се прави, докато… докато още имам време.

— Много те моля, Уолт, не говори така — рекох аз.

— Когато се изправите пред Апоп — продължи той, — ще имате само един опит и трябва от раз да направите добре магията. Не е зле да имате някакъв опит.

„Когато се изправите пред Апоп.“ Каза го съвсем спокойно, но беше ясно какво има предвид: че когато това се случи, той няма да е с нас.

Картър избута недоядената пица.

— Просто… просто не виждам как ще успеем да направим всичко навреме. Знам, Сейди, че за теб това е лична задача, но…

— Тя трябва да продължи — промълви тихо Зия. — И ти, Картър, реши веднъж да изпълняваш личната си задача точно когато беше най-напечено, нали? И се получи. — Тя го хвана за ръката. — Понякога се налага да следваш сърцето си.

Картър изглеждаше така, сякаш се канеше да глътне топка за голф. Още преди да е успял да каже нещо, се чу камбаната на кораба.

По тонколоната в ъгъла на трапезарията изпука гласът на Окървавената секира:

— Госпожи и господа, пристигнахме в Залата на Съдилището.

Черният храм си беше точно какъвто го помнех. От пристана се качихме по стълбите и тръгнахме покрай редици колони от обсидиан, крачещи в здрача. По пода и фризовете на колоните проблеснаха зловещи сцени от живота в Подземното царство: черни рисунки върху черен камък. През няколко метра уж светеха тръстикови факли, но от вулканичната пепел във въздуха не виждах много надалеч.

Докато навлизахме в храма, около нас шепнеха гласове. Видях с крайчеца на окото групи духове, които се носеха из павилиона: призрачни очертания, прикрити от дима във въздуха. Някои се движеха безцелно: плачеха тихо или отчаяни, си късаха дрехите. Други носеха купчинки свитъци от папирус. Тези призраци изглеждаха по-плътни и съсредоточени, сякаш чакаха нещо.

— Дошли са да молят — обясни Уолт. — Донесли са описани случаите си с надеждата Озирис да ги приеме. Отсъства твърде дълго… сигурно са се натрупали много случаи.

Сега той като че ли стъпваше по-леко. Очите му не бяха толкова замъглени и болката май не му тежеше толкова. Беше на крачка от смъртта и се притеснявах, че това пътуване в Подземния свят вероятно ще му дойде в повече, Уолт обаче явно се чувстваше по-добре от нас, останалите.

— Откъде знаеш? — попитах го.

Той се подвоуми.

— Не съм сигурен. Просто ми се стори… правилно.

— А призраците без свитъци?

— Бежанци — отвърна Уолт. — Надяват се тук да намерят закрила.

Не попитах от какво. Спомних си призрака от танците в Бруклинската академия, когото черните пипала бяха погълнали и бяха отвлекли в Подземния свят. Замислих се за видението, описано от Картър: майка ни, сгушена под урва някъде в Дуат, за да устои на нечистата сила в далечината, която я тегли и тегли.

— Трябва да побързаме.

Понечих да продължа нататък, но Зия ме сграбчи за ръката.

— Виж, виж — каза тя. — Ей там.

Димът се разсея. На двайсет метра от нас се издигаше тежка двойна врата от обсидиан. Пред нея беше приседнало животно с размерите на хрътка: огромен чакал с гъста черна козина, остри уши с мъх по тях и муцуна, която беше нещо средно между лисича и вълча. Очите му с цвят като на луната проблясваха в мрака.

Звярът изръмжа, но аз не се стреснах. Може да съм предубедена, но според мен чакалите са мили и гальовни, въпреки славата си, че в Древен Египет са разкопавали гробове.

— Няма страшно, това е Анубис — рекох обнадеждена. — Пак тук го срещнахме и последния път.

— Не е Анубис — предупреди Уолт.

— Как така да не е, той е — настоях аз. — Гледай!

— Недей, Сейди! — спря ме Картър, но аз вече вървях към пазача.

— Здрасти, Анубис — провикнах се. — Аз съм, Сейди.

Милият космат чакал ми се озъби. Устата му се запени. Прелестните жълти очи ми пратиха съобщение, което не можех да сбъркам: „Още една стъпка, и ще ти изгризкам главата“.

Застинах на място.

— Точно така… не е Анубис, освен ако днес няма наистина лош ден.

— Именно тук го срещнахме онзи път — напомни Картър. — Защо го няма?

— Това е един от помагачите му — престраши се да обясни Уолт. — Анубис явно е… другаде.

И този път го каза така, сякаш беше ужасно сигурен, и аз усетих как, колкото и да е странно, ме пронизва ревност. Уолт и Анубис явно бяха прекарали един с друг повече време, през което бяха разговаряли, отколкото с мен. Изведнъж Уолт се беше превърнал в пръв спец по всичко, свързано със смъртта. А аз не можех и да припаря до Анубис, без да си навлека гнева на настойника му Шу, бога на горещия въздух. Беше ужасно нечестно!

Стиснала жезъла, Зия дойде до мен.

— И сега какво? Трябва да го разгромим, за да минем, така ли?

Представих си как тя мята няколко от огнените топки — изтребители на маргаритки. Само това ни липсваше: скимтящ подпален чакал, който тича през съдилището на баща ми.

— Не — каза Уолт и излезе напред. — Чакалът само пази входа. Трябва да знае по каква работа сме тук.

— Уолт — подхвана брат ми, — ако грешиш…

Уолт вдигна ръце и се приближи бавно до чакала.

— Аз съм Уолт Стоун — представи се. — А това тук са Картър и Сейди Кейн. И Зия…

— Рашид — притече му се на помощ тя.

— Имаме малко работа в Залата на Съдилището — продължи Уолт.

Чакалът изръмжа, но този път така, сякаш питаше, а не беше враждебно настроен и не се канеше да ми изгризка главата.

— Трябва да представим едни доказателства — добави Уолт. — Информация, която има отношение към съда над Сетне.

— Уолт — прошепна Картър, — кога си станал младши съдия?

Изшътках му — да мълчи. Планът на Уолт явно се увенчаваше с успех. Чакалът наклони глава, все едно слушаше, после стана и се отдалечи с тиха стъпка в мрака. Двойната врата от обсидиан се отвори внезапно и безшумно.

— Браво на теб, Уолт — похвалих го аз. — Как успя да…

Той ме погледна и аз само дето не припаднах… За миг Уолт ми заприлича на… Не. Смесените ми чувства явно ми погаждаха номера.

— Хм, как разбра какво да кажеш?

Уолт сви рамене.

— Само предположих.

Вратата започна да се затваря точно толкова бързо, както се бе отворила.

— Не се бавете! — предупреди Картър.

Ние се втурнахме към съдебната зала на мъртвите.

В началото на есенния срок — първия за мен в американско училище — учителката ни помоли да напишем как да се свърже с родителите ни и какво работят те, в случай че могат да помогнат с Деня на кариерата. Никога дотогава не бях чувала за такъв ден. След като разбрах какво представлява, вече не можех да се спра, само се кикотех.

„Баща ти може ли да дойде и да разкаже за работата си?“, представих си как пита директорката.

„Навярно, госпожо Леърд — щях да отговоря аз. — С тази малка подробност, че е мъртъв. Е, не съвсем. По-скоро е нещо като възкръснал бог. Издава присъди на духовете на простосмъртните и дава сърцата на нечестивите на своя домашен любимец, който е чудовище. А, да, и е със синя кожа. Не се и съмнявам, че в Деня на кариерата ще обере овациите — най-вече сред учениците, които мечтаят, след като пораснат, да станат древноегипетски божества.“

Залата на Съдилището се бе променила след последното ми идване тук. Помещението отразяваше като огледало мислите на Озирис и затова често наподобяваше призрачно копие на старото жилище на семейството ни в Лос Анджелис от едно по-щастливо време, когато всички бяхме заедно.

Сега мястото беше изцяло египетско — сигурно защото татко беше на работа. Отстрани на кръглото помещение имаше каменни колони с изсечени по тях лотоси. От мангалите с вълшебен огън по стените се беше плиснала зелена и синя светлина. В средата на стаята бяха везните на справедливостта: две големи златни блюда, закрепени върху желязно Т.

Пред везните беше коленичил призракът на мъж в раиран костюм, който, притеснен, четеше от свитък. Разбрах защо е напрегнат. От двете му страни бяха застанали големи зеленокожи демони като влечуги с глави на кобри и със зловещи алебарди, които държаха над главата на призрака.

Татко се беше разположил на златен подиум в дъното на помещението, а отстрани до него стоеше египетски царедворец със синя кожа. Видех ли татко в Дуат, все се обърквах, защото в него сякаш живееха двама души едновременно. На едно равнище той си изглеждаше точно както в живота: красив мускулест мъж с шоколадова на цвят кожа, гола глава и старателно подравнена брадичка. Беше в елегантен копринен костюм и тъмен шлифер, като бизнесмен, който е тръгнал да се качва на частен самолет.

На по-дълбоко равнище обаче приличаше на Озирис, бога на мъртвите. Беше облечен като фараон, носеше сандали и бродирана ленена поличка, а по голите му гърди бяха наслагани златни и коралови гердани. Кожата му беше синя като небето. На скута му бяха сложени млатило и гега: символите на царската власт в Египет.

Колкото и странно да ми беше да виждам баща си със синя кожа и поличка, бях толкова щастлива, задето съм с него, че съвсем забравих за съдебния процес.

— Тате! — възкликнах и се спуснах към него.

(Картър твърди, че съм се държала глупаво, но нали татко беше цар! Защо да не ми е разрешено да изтичам при него и да му кажа едно „здрасти“?)

Бях преполовила пътя, когато демоните змии кръстосаха алебардите и ме спряха.

— Всичко е наред — каза татко, макар че изглеждаше леко стреснат. — Пуснете я.

Хвърлих се в обятията му и съборих гегата и млатилото върху скута му.

Той ме прегърна сърдечно, като се смееше разчувствано. За миг се почувствах отново малко момиченце, толкова сигурно ми беше в прегръдката му. После татко ме отдалечи на една ръка разстояние и аз видях колко е уморен. Беше с торбички под очите. Лицето му беше изпито. Дори мощната сива аура на Озирис, която обикновено го обграждаше като сиянието на звезда, беше отслабнала и само потрепваше.

— Сейди, любов моя — каза той напрегнато. — Защо сте дошли? Аз работя.

Постарах се да не се обиждам.

— Но, татко, важно е!

Картър, Уолт и Зия се приближиха до подиума. Лицето на татко помръкна.

— Ясно — рече той. — Първо нека приключа със съда. Застанете тук, отдясно, деца. И много ви моля, не ме прекъсвайте.

Царедворецът на татко тропна с крак.

— Това, господарю, е в пълен разрез с правилата.

Изглеждаше странно — възрастен син египтянин с огромен свитък в ръцете си. Прекалено плътен, за да е призрак, прекалено син, за да е човек, бе стар почти колкото Ра и имаше по себе си само препаска, сандали и перука, която не му беше по мярка. Лъскавата черна изкуствена коса сигурно би трябвало да изглежда мъжествено — по древноегипетски начин, но с очертаните с черен молив очи и ружа по бузите старчето приличаше на актьор, който се опитва да изиграе гротескно Клеопатра.

Навитият на руло папирус, който държеше, бе направо огромен. Преди години влязох веднъж с приятелката ми Лиз в една синагога и Петокнижието, което държаха там, си бе направо мъничко в сравнение с този свитък тук.

— Не се притеснявай, Смутителю — каза му татко. — Вече можем да продължим.

— Но, господарю…

Старецът (дали наистина се казваше Смутителя?) се развълнува толкова, че изпусна свитъка. Долният му край падна и като се разгъваше, заподскача надолу по стълбите, все едно е килим от папирус.

— О, ужас, ужас, ужас!

Смутителя се помъчи да навие документа.

Баща ми направи всичко възможно да не се усмихне. Извърна се отново към призрака в раирания костюм, който още стоеше на колене при везните.

— Извинявай, Робърт Уиндам. Можеш да довършиш с показанията.

Призракът се поклони и застана нащрек.

— Д-да, господарю Озирис.

Той си погледна записките и започна да отрича престъпленията в списъка, които не бе извършил: убийство, кражба и продажба с измама на едър рогат добитък.

Извърнах се към Уолт и прошепнах:

— Той е наш съвременник, нали? Какво търси в Съдилището на Озирис?

Леко притеснена, установих, че и този път Уолт има отговор:

— Всяка душа възприема различно задгробния живот — обясни той, — според убежденията си. Египет очевидно е направил силно впечатление на този човек тук. Като малък той сигурно е чел преданията.

— Ами ако някой не вярва в никакъв задгробен живот? — полюбопитствах аз.

Уолт ме погледна тъжно.

— Тогава не го и получава.

Синият бог, Смутителя, ни изсъска от другата страна на подиума — да не говорим. Защо когато казват на децата да мълчат, възрастните винаги вдигат шум, по-голям от онзи, който се опитват да спрат?

Призракът на Робърт Уиндам продължаваше да се защитава:

— Не съм лъжесвидетелствал срещу ближните си. Хм, съжалявам. Не мога да прочета последния ред…

— Риба — кресна сърдито Смутителя. — Крал ли си риба от свещените езера?

— Живял съм в Канзас — поясни призракът. — Така че… не.

Баща ми стана от престола.

— Чудесно. Нека претеглят сърцето му.

Един от демоните змии извади ленен вързоп с размерите на детско юмруче.

Картър, който стоеше до мен, си пое рязко въздух.

— Наистина ли сърцето му е там, вътре?

— Шшшт! — каза Смутителя толкова високо, че перуката му за малко да падне. — Доведете Поглъщачката на души.

Вратичката като за куче върху стената в дъното на помещението се отвори рязко. При нас много развълнуван дотича Амит. Клетият той, движенията му бяха доста некоординирани. Мъничките му гърди като на лъв и китките бяха гладки и гъвкави, но задната половина бе твърде къса и не толкова подвижна, като на хипопотам. Амит все се плъзгаше встрани, удряше се в колоните и преобръщаше мангалите. Блъснеше ли се в нещо, тръсваше лъвска грива и крокодилска зурла и джафкаше щастливо.

(Както винаги, Картър ми се кара. Твърди, че Амит била жена. Признавам си, не мога да докажа нито че е жена, нито че е мъж. Открай време съм смятала, че е чудовище момче. Голям палавник е, за да бъде момиче, пък и си бележи територията… но както и да е.)

— Ето те и теб, сладурче! — не се сдържах и възкликнах. — Мъничкото ми то!

Амит дотича при мен и след като скочи в ръцете ми, ме задуши с грубата си зурла.

— Господарю Озирис! — Смутителя отново изпусна долния край на свитъка, който се размота в краката му. — Това е възмутително!

— Сейди — подхвана твърдо татко, — много те моля, не наричай Поглъщачката на души „сладурче“.

— Извинявай — промърморих аз и пуснах Амит долу.

Един от демоните змии сложи сърцето на Робърт Уиндам върху везните на справедливостта. Бях виждала много картинки, на които Анубис изпълнява това задължение, и съжалих, че сега го няма. Много по-интересно щеше да бъде да гледам него, а не някакъв зъл дух змия.

Върху другото блюдо се появи Перото на истината. (Не ме карайте да започвам да ви разказвам за него.)

Везните се поразклатиха. Двете блюда спряха — почти се бяха изравнили. Призракът на райета изхлипа от облекчение. Амит пък изскимтя разочаровано.

— Направо възхитително — отбеляза баща ми. — Робърт Уиндам, установи се, че си достатъчно праведен, нищо че си инвестиционен банкер.

— Доброволни пожертвования за Червения кръст, драги! — викна призракът.

— Да, добре — отговори сдържано татко, — можеш да продължиш към задгробния живот.

Вляво от подиума се отвори врата. Демоните змии издърпаха Робърт Уиндам — да стане на крака.

— Благодаря! — кресна той, докато те го извеждаха. — И, господарю Озирис, ако имаш нужда от финансов съвет, и досега съм убеден в дългосрочната жизнеспособност на пазара…

Вратата се затвори след него.

Смутителя изсумтя възмутено.

— Ужасен човек.

Баща ми сви рамене.

— Съвременна душа, оценила по достойнство древните обичаи на Египет. Едва ли е бил чак толкова лош. — Татко се извърна към нас. — Това, деца, е Смутителя, един от съветниците ми и бог на съда.

— Моля? — престорих се аз, че не съм чула. — Какво каза, че е смутен ли?

— Казвам се Смутителя — викна ядосан богът. — Съдя онези, които са виновни в това, че са си изпускали нервите!

— Да. — Колкото и уморен да беше татко, очите му проблеснаха развеселено. — Такова беше традиционното задължение на Смутителя, въпреки че сега той е последният ми служител, помага ми с всички случаи. Навремето имаше четиридесет и двама богове, които съдеха различните престъпления, но…

— Като Горещото ходило и Огнегълтача — намеси се Зия.

Смутителя ахна.

— Откъде знаеш за тях?

— Видяхме ги — отговори тя. — В Четвъртия дом на нощта.

— Видели сте… — Смутителя за малко да изпусне целия свитък. — Господарю Озирис, трябва да ги спасим незабавно! Събратята ми…

— Ще го обсъдим — обеща татко. — Първо искам да чуя какво води децата ми в Дуат.

Ние започнахме да обясняваме, като се редуваме: за разбунтувалите се магьосници и тайния им съюз с Апоп, за нападението, което смятат да предприемат срещу Първи ном, и надеждата ни да намерим нов вид магия за проклятие, която да спре веднъж завинаги Апоп.

Някои от новините изненадаха и разтревожиха баща ни, например, че мнозина от магьосниците са избягали от Първи ном и са го оставили толкова незащитен, че ние сме пратили на помощ учениците от Бруклинската къща, а също, че Еймъс се е заиграл с могъществото на Сет.

— Не — отсече татко. — Не може да бъде! Магьосниците, които са го изоставили — непростимо! Домът на живота трябва да стои като стена зад Главния лектор. — Той понечи да се изправи. — Длъжен съм да отида при брат си и…

— Господарю — прекъсна го Смутителя, — ти вече не си магьосник. Ти си Озирис.

Татко се свъси, но пак се облегна на престола.

— Да. Да, разбира се. Продължавайте, ако обичате, деца.

Баща ни вече знаеше някои от новините. Раменете му се смъкнахме, когато споменахме духовете на мъртвите, които изчезват, и видението с мама, която се бе залутала някъде в дълбините на Дуат и се съпротивляваше срещу тъмната сила — ние с Картър бяхме сигурни, че това е сянката на Апоп.

— Търсих майка ви под дърво и камък — сподели покрусен татко. — Тази сила отнася духовете — не знам дали е сянката на Змея, или друго, но не мога да я спра. Дори не мога да я открия. Майка ви…

Лицето му стана крехко като лед. Разбрах какво му е. Години наред беше живял с вината, че не е предотвратил смъртта на мама. Сега тя отново беше в беда и макар татко да бе властелин на мъртвите, той се чувстваше безсилен да я спаси.

— Ние можем да я намерим — обещах аз. — Всичко това, татко, е взаимосвързано. Имаме план.

Обяснихме с Картър за sheut и как тя може да се използва за мощно проклятие за унищожение.

Татко се наведе напред. Очите му се присвиха.

— Анубис ли ви го каза? Разкрил е истината за sheut пред простосмъртни?

Синята му аура затрепка опасно. Никога не съм се страхувала от татко, но си признавам, този път отстъпих крачка назад.

— Е… не само Анубис.

— Помогна и Тот — уточни Картър. — А за някои неща се досетихме сами…

— Тот! — избълва баща ми. — Това познание, деца, е опасно. Прекалено опасно. Не искам да…

— Татко! — извиках аз. Май го изненадах, но накрая чашата на търпението ми преля. Беше ми дошло до гуша от богове, които ми обясняваха какво не бива и не мога да правя. — Именно сянката на Апоп притегля душите на мъртвите. Няма какво друго да е! Храни се с тях, става по-силна, докато Апоп се готви да се въздигне. — Дотогава всъщност не бях мислила за това, но докато изричах думите, ми се стори, че са истина — ужасна, но все пак истина. — Длъжни сме да намерим сянката и да я заловим — настоях. — Тогава вече можем да я използваме, за да прогоним Змея. Това е единственият ни шанс, освен ако не смяташ да използваш обичайно проклятие. Статуята е готова, остава само да го направим, нали, Картър?

Той потупа с длан по раницата си.

— Заклинанието ще ни убие — каза брат ми. — И вероятно няма да подейства. Но това е единствената ни надежда…

Зия изпадна в ужас.

— Не си ми казал, Картър! Направил си… негова статуя? Ще се жертваш, за да…

— Не — прекъсна я баща ни. Вече не беше ядосан. Наведе се сгърбен напред и се хвана за главата. — Не, права си, Сейди. И малката надежда е за предпочитане пред пълната безнадеждност. Но няма да го понеса, ако вие… — Той изправи гръб и си пое въздух в опит да си върне самообладанието. — Как мога да помогна? Предполагам, че сте дошли тук по някаква причина, ала искате от мен магия, каквато не притежавам.

— Ами да — отговорих аз, — точно това е сложното.

Но още преди да съм продължила, в помещението прокънтя звукът на гонг. Главният вход започна да се отваря.

— Господарю — намеси се Смутителя, — следващият процес!

— Не сега! — тросна се баща ми. — Не можем ли да го отложим?

— Не, господарю. — Синият бог сниши глас. — Това е процесът срещу него. Досещаш се, нали…

— Ох, в името на дванайсетте порти на нощта — изруга татко. — Този процес, деца, е много важен.

— Да — рекох. — Всъщност точно заради…

— Ще поговорим по-късно — прекъсна ме татко. — И ви моля, правете, каквото правите, но не разговаряйте с обвиняемия и не го поглеждайте в очите. Този дух е особено…

Гонгът прокънтя още веднъж. В помещението с маршова стъпка влязоха цял взвод демони, които бяха обкръжили обвиняемия. Не се налагаше да питам кой е.

Беше дошъл Сетне.

Надзирателите бяха доста страшни: шест червенокожи воини с гилотини вместо глави.

Но и от другите магически предпазни мерки си личеше, че Сетне е опасен. Около него като Сатурнови пръстени на вихрушка се въртяха светещи йероглифи — цяла колекция символи против магии от рода на „Потискам“, „Осуетявам“, „Стой, не мърдай“, „Затваряй си устата“, „Безсилен“, „И през ум да не ти минава“.

Китките на Сетне бяха вързани с ивици розов плат. Около кръста му бяха намотани други две розови ленти. Имаше и около врата му, с още две бяха прихванати глезените му, така че той ходеше като спънат кон. За случаен човек розовите панделки сигурно приличаха на нещо, взето от комплект игра с „Хелоу Кити“, но от личен опит знаех, че това са едни от най-могъщите магически окови в света.

— Седемте ленти на Хатор — прошепна Уолт. — Де да можех и аз да правя такива.

— На мен ми се намират — пророни Зия. — Но се презареждат наистина дълго. Моите ще бъдат готови чак през декември.

Уолт я погледна със страхопочитание.

Демоните с гилотините се пръснаха на ветрило около обвиняемия.

Самият той нямаше вид на човек, който ще създава неприятности и заслужава чак такава охрана. Беше нисък — не чак колкото Бес, имайте го предвид, но пак си беше дребен. Ръцете и краката му бяха кльощави. Гърдите му приличаха на ксилофон от ребра. Въпреки това Сетне издаде брадичка и се ухили самоуверено, сякаш светът му принадлежеше, а това не е никак лесно, ако си само по препаска и няколко розови ленти.

Лицето му безспорно беше същото като онова, което бях видяла на стената в Далаския музей и после още веднъж в Залата на епохите. Именно Сетне беше жрецът, принесъл в жертва бика в трепкащото видение от Новото царство.

Беше със същия орлов нос, натежали клепачи и тънки жестоки устни. Повечето жреци от дълбока древност бяха гологлави, докато Сетне беше с тъмна гъста коса, пригладена назад с помада като на конте от петдесетте години на XX век. Ако го бях срещнала на „Пикадили Съркъс“[10] (надявам се, с повече дрехи), веднага щях да реша, че разнася флаери или продава на черно билети за представление в Уест Енд, и щях да го заобиколя. Мазен и дразнещ? Да. Опасен? Не бих казала.

Демоните с глави като гилотини бутнаха Сетне да застане на колене. На него това явно му се стори забавно. Той огледа набързо помещението и ни видя всички. Постарах се да не го гледам в очите, но си беше трудничко. Сетне ме позна и ми намигна. Кой знае как, усетих, че разчита доста добре разбърканите ми чувства и те му се виждат смешни.

Наклони глава към престола.

— Господарю Озирис, и цялата тази суматоха заради мен? Било е излишно.

Баща ми не отговори. Свъсен, даде с ръка знак на Смутителя, който затърси из свитъка и накрая намери нужното място.

— Сетне, известен още като княз Хемвасет…

— Я виж ти… — ухили ми се Сетне и аз едвам се сдържах да не му се усмихна в отговор. — От известно време не съм чувал това име. Древна история!

Смутителя изпухтя.

— Обвинен си в гнусни престъпления! Богохулствал си четири хиляди деветдесет и два пъти.

— Деветдесет и един — поправи го Сетне. — Онази шега за господаря Хор… беше си чисто недоразумение. — Той намигна на Картър. — Прав ли съм, малкият?

Откъде, да го вземат мътните, знаеше за Картър и Хор?

Смутителя продължи да рови шумно из свитъка.

— Правил си магии, воден от зли помисли, включително двайсет и три за убийства…

— Самозащита! — възкликна Сетне и се опита да разпери ръце, но лентите му пречеха.

— Включително един случай, когато са ти платили, за да убиеш с магия — продължи Смутителя.

Сетне сви рамене.

— Това пък беше самозащита за работодателя.

— Съзаклятничил си срещу трима фараони — допълни Смутителя. — Шест пъти си се опитвал да свалиш от власт Дома на живота. И най-печалното, плячкосал си шест гробници, за да откраднеш книги с магии.

Сетне се усмихна безгрижно. Погледна ме, сякаш казваше: „Чуваш ли го какви ги плещи тоя?“.

— Виж какво, Смутителю — рече той, — това ти е името, нали? Красив умен бог на правосъдието като теб… явно си преуморен от работа и недооценен. Мъчно ми е за теб, наистина. Можеш да вършиш и по-полезни неща от това да се ровиш из старата история. Пък и всички тези обвинения… вече съм отговарял за тях на предишните съдебни процеси.

— О! — обърка се Смутителя. Намести притеснен перуката си и се извърна към татко. — В такъв случай дали, господарю, да не го пуснем да си върви по живо, по здраво?

— Не, Смутителю. — Татко се наклони напред. — Задържаният употребява вълшебни думи, за да ти влияе на мислите и да изопачи и най-свещените магии на Маат. Опасен е дори вързан.

Сетне започна да си разглежда ноктите.

— Господарю Озирис, поласкан съм, но честно, тези обвинения…

— Тишина!

Татко замахна рязко към задържания. Йероглифите, които се въртяха около него, заблестяха по-ярко. Лентите на Хатор се затегнаха.

Сетне започна да се дави. Самодоволството върху лицето му се стопи, изместено от неподправена омраза. Усетих колко е разгневен. Идеше му да убие баща ми, да ни убие всички.

— Татко! — казах аз. — Много те моля, недей!

Баща ми ме погледна смръщен, явно не беше доволен, че съм го прекъснала. Щракна с пръсти и лентите, стиснали Сетне, се разхлабиха. Магьосникът призрак се закашля и се задави.

— Хемвасет, син на Рамзес — заяви спокойно баща ми, — неведнъж и два пъти си бил осъждан на забвение. Първия път успя да убедиш съда за смекчаване на присъдата, като предложи да служиш с магиите си на фараона…

— Да — потвърди задавено Сетне. Помъчи се да си върне самообладанието, но усмивката му бе изкривена от болка. — Аз, господарю, съм висококвалифицирана работна сила. Ще бъде престъпление да ме унищожиш.

— Въпреки това си избягал по пътя — напомни баща ми. — Убил си охраната и през следващите три века си сял из цял Египет Хаос.

Сетне сви рамене.

— Не беше чак толкова страшно. Беше си доста забавно.

— Бил си залавян и осъждан още три пъти — продължи баща ми. — И всеки път си се изхитрявал да се измъкнеш на свобода. А тъй като боговете отсъстват от света, си го ударил съвсем през просото, правил си каквото ти хрумне, извършвал си престъпления и си тормозел простосмъртните.

— Не е честно, господарю — възрази Сетне. — Първо, вие, боговете, ми липсвахте. Да си призная, хилядолетията без вас си бяха твърде скучни. Колкото до така наречените престъпления, е, някои биха казали, че Френската революция е била голям купон! Лично аз зная, че се забавлявах на воля. Ами ерцхерцог Фердинанд? Да си умреш от скука с него. Ако го познаваше, и ти щеше да го убиеш.

— Стига! — каза татко. — Приключих с теб. Сега в мен се е вселил Озирис. Няма да търпя злодей като теб, пък бил той и призрак. Този път номерата ти няма да минат.

Амит изджафка развълнувана. Надзирателите с гилотините размахаха нагоре-надолу остриетата, сякаш ръкопляскаха. Смутителя викна:

— Само така, само така!

Колкото до Сетне… той отметна назад глава и се засмя.

Баща ми изглеждаше вцепенен, после възмутен. Вдигна ръка, за да затегне Лентите на Хатор, но Сетне каза:

— Чакай, господарю. Там е работата, че ще опрете до номерата ми. Ако не вярваш, питай децата си. Приятелите им. Хлапаците имат нужда от помощта ми.

— Стига с тия лъжи — ревна баща ми. — Сърцето ти ще бъде претеглено — за кой ли път — и Амит ще го погълне…

— Татко! — изписках аз. — Той е прав. Имаме нужда от него.

Баща ми се извърна към мен. Направо видях как отвътре му ври и кипи. Той бе изгубил за кой ли път жена си. Беше безсилен да помогне на брат си. Всеки момент щеше да започне битка за края на света и децата му бяха на предната линия. Татко нямаше друг избор, освен да осъди справедливо този магьосник призрак. Имаше нужда да почувства, че може да направи нещо добре.

— Много те моля, татко, изслушай ме — подканих аз. — Знам, че е опасно. Знам, че ще ти бъде неприятно. Но сме дошли заради Сетне. Онова, което ти казахме преди малко за плана си… Сетне знае онова, от което имаме нужда.

— Сейди е права — включи се и Картър. — Моля те, татко. Попита как можеш да помогнеш. Възложи ни да пазим Сетне. Той е разковничето към победата над Апоп.

Щом прозвуча името на Змея, из съдебната зала задуха студен вятър. Мангалите запукаха. Амит изскимтя и сложи лапи върху муцуната си. Дори надзирателите гилотини запристъпваха притеснено от крак на крак.

— Не — отсече татко. — И дума да не става. Сетне ви влияе с магия. Той е слуга на Хаоса.

— Господарю — подхвана Сетне, изведнъж гласът му беше станал тих и почтителен. — Може да съм всякакъв, но чак пък слуга на Змея? Няма такова нещо. Не искам светът да бъде унищожен. Не печеля нищо от това. Послушай момичето. Остави го да ти изложи плана си.

Думите му проникнаха в съзнанието ми. Дадох си сметка, че Сетне използва магия и ми заповядва да говоря. Стегнах се, за да устоя на подтика. За беда, Сетне ми нареждаше да правя нещо, което обичах: да говоря. Думите започнаха да излизат едва ли не сами от устата ми: обясних, че в Далас сме се опитали да спасим книгата „Как да се разгроми Апоп“, че Сетне е разговарял там с мен, че сме намерили кутията със сянката и сме решили да използваме sheut. Разказах, че се надявам да върнем към живот Бес и да унищожим Апоп.

— Невъзможно е — заяви татко. — А и да беше възможно, на Сетне не може да се вярва. За нищо на света няма да го пусна, особено пък с децата си. Той ще ви убие при първа възможност.

— Татко, ние вече не сме деца — намеси се Картър. — По силите ни е.

Мъката по лицето на баща ми беше непоносима. Преглътнах сълзите и се приближих до престола.

— Знам, татко, че ни обичаш. — Стиснах го за ръката. — Знам, че искаш да ни защитиш, но ти рискува всичко само и само да ни дадеш възможност да спасим света. Сега е време да го направим. Друг начин няма.

— Права е — заяви Сетне така, сякаш съжаляваше, че ще вземат да го помилват. — Пък и, господарю, това е единственият начин да се спасят духовете на мъртвите, докато сянката на Апоп не ги е унищожила всичките — включително духа на жена ти.

От небесносиньо лицето на баща ми стана наситено индигово. Той се вкопчи в страничните облегалки на престола, сякаш искаше да ги изтръгне.

Помислих си, че Сетне е прекалил.

Точно тогава баща ми разхлаби хватката. Гневът в очите му беше изместен от отчаяние и глад.

— Стража — подкани той, — дайте на задържания Перото на истината. Нека го държи, докато се обяснява. Ако лъже, ще загине в пламъци.

Един от демоните гилотини дръпна перото от везните на правосъдието. Сетне дори не трепна, докато слагаха в ръцете му пламтящото перо.

— Точно така — подхвана той. — Децата ти са прави. Наистина съм разработил магия за унищожение. На теория може да се използва за унищожаването на бог… и дори на Апоп. Никога не съм опитвал. За съжаление, може да се направи само от жив магьосник. Умрях, преди да съм я изпробвал. Не че съм искал да убивам богове, господарю. Просто си мислех, че мога да я използвам, за да ги изнудвам и да ги карам да изпълняват всичките ми желания.

— Да изнудваш… боговете — изръмжа татко.

Сетне се усмихна гузно.

— Беше отдавна, в младостта ми, когато бях свърнал от правия път. При всички положения съм записал формулата в няколко екземпляра на книгата „Как да се разгроми Апоп“.

Уолт изсумтя.

— И всички те са унищожени.

— Така е — потвърди Сетне, — но са се запазили първоначалните ми записки по полетата в „Книгата на Тот“, която… която откраднах. Ето на! Честен съм. Гарантирам ви, че дори Апоп не е намерил тази книга. Скрил съм я много добре. Мога да ви покажа къде. В нея се обяснява как да откриете сянката на Апоп, как да я заловите и как да направите магията за унищожение.

— Не можеш ли просто да ни кажеш? — попита Картър.

Сетне се нацупи.

— Де да можех, млади господарю. Но не помня цялата книга от край до край. Ако сбъркам и с една-едничка дума в заклинанието… не можем да допускаме грешки. Мога обаче да ви отведа при книгата. Веднъж да стигнем при нея…

— Защо и ти ще идваш с нас? — полюбопитства Зия. — Толкова ли не можеш да ни обясниш как да я намерим?

Призракът се ухили.

— Защото, кукло, единствен аз мога да я взема. Капани, проклятия… сама знаеш. Пък и ще опрете до помощта ми, за да разчета записките. Магията е сложна! Но вие не се притеснявайте. Единственото, което трябва да направите, е да оставите тия Ленти на Хатор по мен. Зия е наясно с тези неща, нали?

— Откъде знаеш?…

— Ако започна да създавам неприятности — продължи Сетне, — можете да ме омотаете като подарък за Деня на реколтата. Но аз няма да се опитвам да бягам… поне докато не ви отведа при „Книгата на Тот“, а след това и при сянката на Апоп. Никой не познава като мен най-дълбоките равнища на Дуат. Не можете да откриете по-добър водач.

Перото на истината не реагира. Сетне не лумна в пламъци, затова предположих, че не лъже.

— Ние сме четирима — каза Картър. — Той е сам.

— С тази малка подробност, че последния път е убил всички от охраната — изтъкна Уолт.

— Значи ще внимаваме повече — отвърна брат ми. — С общи усилия би трябвало да успеем да го държим в подчинение.

Сетне се свъси.

— О, само че… нали разбирате, Сейди трябва да свърши нещо странично, нали? Да намери сянката на Бес. Всъщност добра идея.

Аз примигах.

— Така ли?

— Ами да, кукло — потвърди той. — Не разполагаме с много време. И по-конкретно, приятелят ти Уолт.

Идеше ми да го убия този призрак, но той вече беше мъртъв. Изведнъж самодоволната му усмивка ми стана страшно неприятна. Стиснах зъби.

— Продължавай.

— Уолт Стоун, извинявай, приятелю, но няма да доживееш до това да вземеш „Книгата на Тот“, да отидеш при сянката на Апоп и да използваш магията. Върху часовника ти не е останало толкова време. Но ще успееш да отидеш при сянката на Бес — това ще стане по-бързо. И ще бъде добра проверка на магията. Ако се получи, страхотно! Ако ли пък не… е, ще сме загубили само някакъв си бог джудже.

Прииска ми се да му стъпча лицето, той обаче даде знак — да имам търпение.

— Мисля да се разделим — каза. — Картър и Зия, вие идвате с мен да вземем „Книгата на Тот“. През това време Сейди отвежда Уолт при развалините на Саис, за да намерят сянката на джуджето. Ще ви дам конспект как да я хванете, но магията е само теоретична. На практика ще опрете до уменията на Уолт да изработва амулети. Ако нещо се обърка, ще се наложи той да импровизира. Успее ли, Сейди вече ще знае как се лови сянка. Ако след това Уолт умре — съжалявам, но магията, която ще направи, вероятно ще го довърши, — Сейди може да се срещне с нас в Дуат и ние ще отидем да заловим сянката на Змея. Печелят всички!

Не знаех да плача ли, да крещя ли. Запазих спокойствие само защото чувствах, че както и да реагирам, Сетне ще се забавлява много.

Той се извърна с лице към баща ми.

— Какво ще кажеш, господарю Озирис? Това е възможност да върнем жена ти, да разгромим Апоп, да възстановим душата на Бес, да спасим света! Единственото, за което моля, е, след като се върна, съдът да отчете добрите ми дела, преди да произнесе присъдата. Справедливо е, нали?

В помещението беше тихо, чуваше се само огънят, пукащ по мангалите.

Накрая Смутителя като че ли се отърси от унеса.

— Господарю… какво ще наредиш?

Татко ме погледна. Виждах, че планът му е страшно неприятен. Но Сетне го беше съблазнил с единственото, което баща ми не беше в състояние да пренебрегне — с възможността да спаси мама. Злият призрак ми беше обещал един последен ден насаме с Уолт, нещо, което исках повече от всичко, и възможността да спася Бес, второто нещо, което исках почти толкова силно. Беше събрал Картър и Зия и им беше обещал шанса да спасят света.

Беше ни хванал всички на въдицата, все едно сме риба в свещено езеро. Уж знаех, че сме изиграни, а не намирах причина да откажа.

— Нямаме друг избор, татко — рекох.

Той сведе глава.

— Да, нямаме. Дано Маат закриля всички ни.

— О, ще се позабавляваме — развесели се Сетне. — Тръгваме ли? Краят на света няма да ни чака!

11. Бъди щастлив, не хапи!

Картър

То оставаше да не се получи така.

Сейди и Уолт тръгват да търсят приятелски настроена сянка, а ние със Зия ще придружаваме един призрак убиец и психар до защитените му с какви ли не капани скрити съкровища от забранени магии. Е, на кого му провървя и този път?

От Подземния свят изскочи „Египетска царица“, която като кит запори водата в Нил. Весленото й колело загреба из синята вода и я разпени. От комините й към въздуха в пустинята се понесоха кълба златист дим. След здрача в Дуат слънцето направо ме ослепяваше. Щом очите ми свикнаха, видях, че се носим надолу по течението, на север, значи сме изскочили някъде на юг от Мемфис.

От двете страни, докъдето поглед стига, се бяха разпрострели обвити в мараня заблатени зелени брегове, по които като стълбове се извисяваха палми. Тук-там се мяркаха и къщи. По пътя покрай реката изтрополи очукан пикап. Отляво се плъзна платноходка. Никой не ни обръщаше внимание.

Не знаех къде точно се намираме. Можеше да е навсякъде по Нил. Но ако се съдеше от положението на слънцето, вече наближаваше пладне. Бяхме хапнали и бяхме поспали в царството на баща ми, защото смятахме, че докато пазим Сетне, сигурно няма да можем да мигнем. Не се чувствах отпочинал, но явно бяхме прекарали долу повече време, отколкото си мислех. Денят напредваше. Утре по изгрев-слънце бунтовниците щяха да нападнат Първи ном и Апоп щеше да се въздигне.

Зия стоеше до мен на носа. Беше си взела душ и се беше преоблякла в други — чисти — дрехи като на командос: бежова тениска без ръкави, масленозелен панталон с джобове отстрани, втъкнат в ботушите. Сигурно не ви звучи като кой знае какво, но на сутрешното слънце Зия ми изглеждаше красива. Най-хубавото бе, че присъстваше тук лично, а не беше отражение в купа за гадаене или shabti. Когато вятърът смени посоката си, усетих, че шампоанът й дъхти на лимон. Бяхме се подпрели с ръце на перилата и китките ни се докосваха, но Зия явно не възразяваше. Кожата й беше топла, сякаш тя беше вдигнала температура.

— За какво си мислиш? — попитах я аз.

Беше й трудно да насочи вниманието си към мен. Отблизо се чувствах като хипнотизиран от зелените и черните точици в кехлибарените й очи.

— Мислех си за Ра — отговори Зия. — И кой се грижи днес за него.

— Сигурен съм, че е добре.

Но се почувствах малко разочарован. Лично аз си мислех за мига снощи, когато Зия ме беше хванала в трапезарията за ръката: „Понякога се налага да следваш сърцето си“. Не беше изключено това да е последният ни ден на земята. Ако наистина беше така, не беше зле да кажа на Зия какво всъщност изпитвам към нея. Мислех, че знае, но не бях сигурен… О, ужас! Какво главоболие!

Подхванах:

— Зия…

До нас изникна Сетне.

— Толкова по-добре!

На дневна светлина сякаш бе от плът и кръв, но когато се завъртя, за да покаже новите си дрехи, лицето и ръцете му затрепкаха като холограма. Бях му разрешил да облече нещо освен препаската. Всъщност бях настоял. Но не бях очаквал да се издокара чак толкова.

Може би се опитваше да оправдае прякора, който му беше дала Сейди: Чичо Вини. Беше облечен в черно сако с подплънки на раменете, червена тениска, нови дънки и ослепително бели маратонки. На врата беше с тежък синджир от прихванати един за друг ankh. На малките пръсти и на двете ръце си беше сложил пръстени с размерите на метален бокс и със символа на властта was с диаманти около него. Косата му беше загладена назад с още повече помада. Очите му бяха очертани с kohl. Сетне приличаше на древноегипетски мафиот.

Точно тогава забелязах, че нещо в тоалета му липсва. Нямаше ги Лентите на Хатор.

Признавам си: изпаднах в паника. Креснах командата, на която ме беше научила Зия:

— Tas!

Върху лицето на Сетне блесне символът за „Завържи!“:

Около врата, китките, глезените, гърдите и кръста му отново се появиха Лентите на Хатор. Разшириха се войнствено, като омотаха в розов смерч Сетне и го пристегнаха здраво като мумия, така че от него не се виждаше нищо освен очите.

— Мм! — започна да недоволства той.

Поех си дълбоко въздух. После щракнах с пръсти. Лентите се свиха до обичайните си размери.

— Защо го направи? — попита Сетне.

— Не видях лентите.

— Не бил ги видял… — прихна той. — Картър, Картър, Картър. Я не ставай за смях, приятелю. Това не е нищо повече от илюзия — козметична промяна. Всъщност не мога да се измъкна от тези неща.

Сетне вдигна китки. Лентите изчезнаха, след това се появиха отново.

— Видя ли? Просто ги скривам, защото розовото не ми върви на тоалета.

Зия изсумтя.

— С този тоалет не върви нищо.

Сетне я стрелна с подразнен поглед.

— Не е нужно да се обиждаме, кукло. Просто се отпусни, чу ли? Видя какво става — само да кажеш една дума, и съм завързан за вечни времена. Няма проблем.

Говореше много разумно. Не беше проблем. Щеше да съдейства. Можех да се поотпусна.

Някъде в съзнанието ми гласът на Хор каза: „Внимавай“.

Веднага застанах нащрек. Изведнъж забелязах, че във въздуха около мен се носят йероглифи: едва забележими струйки дим. Заповядах им да изчезнат и те засъскаха като мушици, залепили се за електрическа лампа за насекоми.

— Престани с вълшебните думи, Сетне. Ще се отпусна, когато свършим работа и ти отново си под охраната на баща ми. И така, къде отиваме?

Върху лицето на Сетне за миг се мярна изненада. Той я прикри с усмивка.

— Разбира се, няма проблем. Радвам се, че магията „пътят на боговете“ действа за теб. Как си там, Хор?

Зия изръмжа нетърпеливо:

— Още един въпрос, негодник такъв, и ще ти изгоря усмивката.

Тя протегна рязко ръка. Около пръстите й лумнаха пламъци.

— Зия, майко мила! — ахнах аз.

И друг път я бях виждал разгневена, но тактиката с „ще ти изгоря усмивката“ ми се стори доста сурова дори за нея.

Сетне не изглеждаше особено притеснен. Извади от сакото си странен бял гребен — това там кости от човешки пръсти ли бяха? — и среса напомадената си коса.

— Клетата Зия — каза. — Дошло ти е до гуша от стареца, а? Имаш ли вече проблеми с контрола на температурата? Виждал съм как няколко души в твоето положение направо изгарят. Гледката не беше от най-красивите.

Зия се вбеси от думите му. Очите й пламнаха от омраза, тя обаче стисна юмрук и угаси пламъците.

— Ах, ти, презрян злодей…

— По-спокойно, кукло — спря я Сетне. — Просто изразявам загриженост. А колкото до това къде отиваме… на юг от Кайро, развалините на Мемфис.

Запитах се какво ли е имал предвид за Зия. Реших, че не е време да питам. Не исках в лицето си пламтящите й пръсти.

Опитах се да се сетя какво знам за Мемфис. Помнех, че това е една от древните столици на Египет, която обаче е била разрушена преди доста векове. Повечето развалини бяха погребани под днешен Кайро. Други бяха пръснати из пустинята на юг. Татко сигурно ме беше водил един-два пъти на разкопки там, но нямах ясен спомен. След няколко години всички разкопки започват да ти се струват еднакви.

— Къде точно? — попитах аз. — Мемфис е бил голям.

Сетне замърда вежди.

— Правилно си разбрал. Леле, само как съм се забавлявал на Улицата на комарджиите… но както и да е. Колкото по-малко знаеш, приятелю, толкова по-добре. Само това оставаше — онзи коварен Хаос да открадне информация от съзнанието ти! И понеже стана дума, наистина си е чудо, че още не е разчел намеренията ти и не е пратил някое гадно чудовище да те спре. Наистина трябва да поработиш, за да защитиш по-добре мислите си. Четат се прекалено лесно. Колкото до приятелката ти тук… — Той се наведе ухилен към мен. — Искаш ли да научиш какво си мисли тя?

Зия разбираше повече от мен от Лентите на Хатор. Ивицата плат около врата на Сетне в миг се пристегна и се превърна в красива розова яка с връв, промушена в нея. Сетне се задави и се хвана за гърлото. Зия сграбчи другия край на връвта.

— Ние с теб, Сетне, ще посетим кабината на щурвала — оповести тя. — Или ще кажеш на капитана къде точно отиваме, или няма да си поемеш и глътка въздух повече. Ясно ли е?

Не изчака отговор. Всъщност Сетне не можеше и да го даде. Зия го затегли по палубата и после по стълбите като много непослушно псе.

Веднага щом се скриха в капитанската кабина, до мен се изкикоти някой.

— Това ми напомни да не я ядосвам, за да не я виждам в лоша светлина.

Инстинктите на Хор се задействаха. Още преди да съм разбрал какво става, призовах от Дуат khopesh и опрях извитото острие до гръкляна на своя гост.

— Виж ти! — възкликна богът на Хаоса. — Така ли посрещаш стария си приятел?

Сет се облегна нехайно на перилата, беше в черен костюм с жилетка и с бомбе на главата в същия стил. На фона на кървавочервената му кожа дрехите изпъкваха изумително. Последния път, когато го бях видял, Сет беше гологлав. Сега беше с коса, която бе сплетена на плитки с рубини в тях. Черните му очи проблясваха зад малките кръгли очила. Изтръпнал, си дадох сметка, че Сет изглежда като Еймъс.

— Престани! — казах му и натиснах острието върху врата му. — Няма да се подиграваш на чичо.

Сет явно се обиди.

— Как така да се подигравам? Скъпо момче, подражанието е най-искрената разновидност на ласкателството! А сега не може ли, ако обичаш, да поговорим като възпитани полубогове?

Той избута с пръст khopesh от врата си. Аз свалих острието. Вече бях преодолял първоначалното стъписване и не можех да не призная, че ми е любопитно какво иска Сет.

— Защо си тук? — попитах.

— О, избери си причина. Утре настъпва краят на света. Може би съм искал да се сбогувам. — Той се ухили и ми махна с ръка. — Чао! Или може би съм искал да ти обясня. Или да те предупредя.

Хвърлих един поглед към капитанската кабина. Не видях Зия. Никой не биеше тревога. Явно никой не бе забелязал, че на кораба ни току-що се е появил богът на злото.

Сет проследи погледа ми.

— Какво ще кажеш за Сетне, а? Много си го обичам.

— То оставаше да не го обичаш — промърморих аз. — Твоето име ли носи?

— Не. Сетне е само прякор. Истинското му име е Хемвасет, така че разбираш защо Сетне му харесва повече. Дано не те убие още сега. Много е забавен… докато не те убие.

— Това ли искаше да ми обясниш?

Сет си намести очилата.

— Не, не. Исках да ти обясня за Еймъс. Останал си с погрешна представа.

— Имаш предвид това, че се всели в него и се опита да го унищожиш ли? — попитах аз. — И за малко не унищожи разума му? И че сега искаш да го направиш още веднъж?

— За първите две неща си прав. За последното не. Еймъс ме повика сам, малкият. Проумей, че ако той не притежаваше някои от моите качества, изобщо нямаше да успея да нахлуя в съзнанието му. Еймъс ме разбира.

Стиснах меча.

— И аз те разбирам. Ти си зъл.

Сет се засмя.

— Сам ли се досети? Така значи, богът на злото е зъл? Такъв съм си, но не само. Не съм и чист Хаос. След като прекарах известно време в главата на Еймъс, той го разбра. Аз съм като импровизационния джаз, който той обича: хаос в реда. Ето какво ни свързва. И пак продължавам да съм бог, Картър. Аз съм… как ли му викате? Вярната опозиция.

— Вярна. Как ли не.

Сет ми се усмихна лукаво.

— Добре де, искам да владея света. Дали ще разруша всичко, изпречило ми се на пътя? Разбира се. Но змеят Апоп… той стигна прекалено далеч. Иска да превърне цялото творение в голяма рядка първична каша. Какво му е забавното? Ако трябва да избирам между Ра и Апоп, ще се сражавам на страната на Ра. Точно заради това ние с Еймъс се споразумяхме. Той ще усвои пътя на Сет. А аз ще му помогна.

Ръцете ми трепереха. Идеше ми да отсека главата на Сет, но не бях сигурен, че имам силата. Не бях сигурен и че ще го заболи. От Хор знаех, че такива дребни увреждания като обезглавяването са шега работа за боговете.

— Искаш да повярвам, че ще съдействаш на Еймъс? — попитах аз. — Без да се опитваш да надделееш над него?

— Ще се опитам, разбира се. Но не е зле да вярваш повече на чичо си. Той е по-силен, отколкото си мислиш. Кой според теб ме е пратил да се обяснявам тук?

През тялото ми премина ток. Искаше ми се да вярвам, че Еймъс владее изцяло положението, но с мен разговаряше не друг, а Сет. А той наистина ми приличаше много на магьосника призрак Сетне и това не беше хубаво.

— Вече обясни каквото имаше да обясняваш — заявих аз. — Сега можеш да си тръгваш.

Сет сви рамене.

— Добре, но май имаше още нещо… — Той се почука с пръст по брадичката. — А, да. Предупреждението.

— Какво предупреждение? — полюбопитствах аз.

— Когато ние с Хор се бием, обикновено аз нося отговорността за онова, което ще те погуби. Този път обаче не е така. Реших, че не е зле да знаеш. Апоп имитира движенията ми, но както вече казах… — След като свали бомбето, той се поклони и рубините в плитките му проблеснаха. — Подражанието е ласкателство.

— Какво?…

Речният кораб се люшна и простена, сякаш беше заседнал на плитчина. Този път камбаната в капитанската кабина заби тревога. Светещите клъбца — екипажът — се застрелкаха в паника по палубата.

— Какво става? — попитах и сграбчил перилата.

— О, сигурно е грамадният хипопотам — отвърна нехайно Сет. — Успех!

Той изчезна в облак червен пушек точно когато от Нил се надигна чудовищно туловище.

Сигурно си мислите, че един хипопотам не може да вдъхва ужас. Да извикаш „Хипопотам!“, не действа така, както ако креснеш „Акула!“. Но ви казвам — след като „Египетска царица“ климна на една страна и весленото колело излезе цялото от водата, аз видях как чудовището излиза от дълбокото и за малко да науча какви са йероглифите за произшествие в гащите ми.

Тварта беше почти колкото речния ни кораб. Кожата й проблясваше в мораво и сиво. След като се показа при носа, тя впери в мен очи, които ме загледаха безспорно на кръв, и раззина паст колкото самолетен хангар. Долните й зъби като куки бяха по-високи от мен. Докато гледах гръкляна на съществото, изпитах чувството, че виждам яркорозов тунел право за Подземния свят. Чудовището можеше да ме излапа веднага заедно с предната половина на парахода. Аз бях толкова вцепенен, че едва ли щях и да се помръдна.

Но вместо да ме изяде, хипопотамът ревна. Представете си, че някой подкарва с бясна скорост мотоциклет за мотокрос, а после надува тромпет. А сега си представете тези звуци, усилени десетократно и блъснали ви заедно с дъха на съществото, който вонеше на развалена риба и на тиня. Ето как звучеше бойният вик на един гигантски хипопотам.

Зия кресна някъде отзад:

— Хипопотам!

Помислих си, че е позакъсняла малко.

Тя тръгна с олюляване към мен по наклонената палуба, върхът на жезъла й пламтеше. Нашият приятел, призракът Сетне, се носеше след нея, радостно ухилен.

— Ето на! — Сетне тръсна диамантените пръстени по кутретата си. — Казвах ли ви аз, че Апоп ще прати чудовище, което да ви убие?

— Много си досетлив! — креснах аз. — А сега как да го спрем?

— БРРРР!

Хипопотамът завря муцуна в „Египетска царица“. Аз залитнах назад и се ударих в капитанската кабина.

С крайчеца на окото видях, че Зия запраща по муцуната на тварта огнен стълб. Пламъците влязоха право в лявата ноздра на хипопотама, от което той побесня. Блъвна пушек и бутна още по-силно кораба, а Зия се катапултира в реката.

— Не!

Аз залитнах. Опитах да призова аватара на Хор, но главата ми щеше да се пръсне. Не можех да се съсредоточа.

— Искаш ли съвет? — попита Сетне. Беше застанал до мен, клатенето на кораба изобщо не му влияеше. — Мога да ти дам една магия, да я използваш.

Злобната му усмивка не ме изпълни с увереност.

— Стой, не мърдай! — Посочих ръцете му и креснах: — Tas!

Лентите на Хатор омотаха китките му така, че те се долепиха една до друга.

— О, я стига! — започна да недоволства той. — Как сега ще се реша?

Хипопотамът надзърна над перилата — да ме види, окото му приличаше на мазна черна чиния, останала от вечеря. Окървавената секира биеше камбаната за тревога в капитанската кабина и крещеше на екипажа:

— Рязко наляво! Рязко наляво!

Чух някъде зад борда, че Зия се дави и плиска във водата, което ако не друго, поне значеше, че е жива, но аз трябваше да направя така, че хипопотамът да не се приближава до нея, и да спечеля време, през което „Египетска царица“ да се изплъзне на противника. Грабнах меча, засилих се по наклонената палуба и скочих право върху главата на чудовището.

Първото ми откритие: хипопотамите са хлъзгави. Затърсих къде да се хвана — което не е лесно, ако размахваш меч — и бях на косъм да се пързулна от другата страна на хипопотамската глава, добре че закачих като кука ръката си за ухото на звяра.

Той ревна и ме разтръска, все едно бях висяща обица. Зърнах една рибарска лодка, която си плаваше спокойно, сякаш не се е случило нищо. Светещите клъбца на екипажа на „Египетска царица“ се суетяха около голяма пукнатина в кърмата. Само за миг видях, че Зия се мята във водата, беше на двайсетина метра надолу по течението. После главата й се скри под повърхността. Събрах всичките си сили и забих меча в ухото на хипопотама.

— БРРРР! — замята чудовището глава.

Изпуснах се и полетях през реката като баскетболна топка, хвърлена от линията на трите точки.

Сигурно щях да се ударя силно във водата, ако в последната секунда не се бях превърнал в сокол.

Знам… звучи налудничаво. „А, да, между другото, превърнах се в сокол.“ Но магията бе доста лесна за мен, защото соколът е свещеното животно на Хор. Вместо да падам, изведнъж се извисих над Нил. Зрението ми беше толкова остро, че виждах полските мишки из мочурищата. Виждах и как Зия се мъчи да се измъкне от водата, а също всяко косъмче по огромната муцуна на хипопотама.

Спуснах се към окото на чудовището и го издрах с нокти. За беда, то беше с тежък клепач и бе покрито с ципа. Раздразнен, хипопотамът примигна и ревна, аз обаче видях, че не съм го наранил кой знае колко.

Чудовището тракна със зъби срещу мен. Бях прекалено бърз. Отлетях на кораба и кацнах на капитанската кабина, където се опитах да си поема въздух. „Египетска царица“ беше успяла да завие. Отдалечаваше се бавно от чудовището, но корпусът беше пострадал не на шега. От пукнатините по кърмата излизаха валма дим. Бяхме климнали надясно и Окървавената секира продължаваше да бие тревога с камбаната, което си беше наистина дразнещо.

Зия едва успяваше да се задържи на повърхността, но течението я беше отнесло надолу и хипопотамът не я застрашаваше пряко. Тя се опита да измагьоса огън, което не е лесно, ако се бориш да не се удавиш в река.

Хипопотамът сновеше напред-назад, очевидно търсеше досадната птица, клъвнала го по окото, от което още течеше кръв, въпреки че меча ми вече го нямаше там; сигурно беше някъде на речното дъно. Накрая хипопотамът насочи вниманието си към кораба.

До мен изникна Сетне. Ръцете му и досега си бяха вързани, но той, изглежда, се забавляваше.

— Готов ли си вече за съвета, приятелю? Не мога да направя магията сам, защото съм мъртъв и така нататък, но мога да ти кажа заклинанието.

Хипопотамът нападна. Беше на, има-няма, петдесетина метра и се приближаваше бързо. Ако удареше с тази скорост „Египетска царица“, тя щеше да стане на трески.

Времето сякаш започна да тече по-бавно. Постарах се да се съсредоточа. Чувствата влияят зле на магията, а аз бях изпаднал в страшна паника. Знаех обаче, че разполагам само с един опит. Разперих криле и се спуснах право към хипопотама. Някъде по средата на пътя се превърнах отново в човек, западах като камък и призовах аватара на Хор.

Ако не се беше получило, щях да завърша живота си като незначително мазно петно върху гърдите на нападащ хипопотам.

За щастие, синята аура затрепка около мен. Приземих се в реката, обвит в светещото тяло на шестметров воин с ястребова глава. В сравнение с хипопотама си бях дребосък, но му забих юмрук в муцуната и с това привлякох вниманието му.

Получи се наистина добре — за около две секунди. Чудовището забрави съвсем за парахода. Отдръпнах се встрани и го накарах да се извърне към мен, ала бях твърде бавен. Да джапаш през реката във вид на аватар, е почти толкова лесно, както да тичаш в стая, пълна с подскачащи топки.

Чудовището се спусна напред. Изви глава и ме захапа през кръста. От опита да се отскубна залитнах, но челюстите му бяха като менгеме. Зъбите му се забиха във вълшебната обвивка. Мечът не беше в мен. Единственото, което можех да сторя, бе да удрям хипопотама със светещи сини юмруци, но силите ме напускаха бързо.

— Картър! — изписка Зия.

Оставаха ми десетина секунди живот. След това аватарът щеше да се разпадне и мен щяха да ме излапат или да ме прегризат надве.

— Сетне! — креснах аз. — Какво е заклинанието?

— А, сега вече искаш заклинанието — провикна се той от кораба. — Повтаряй след мен: Hapi, u-ha еу pwah.

Не знаех какво означава. Сетне може би се опитваше да ме изиграе и да ме тласне към самоунищожение или към това да се превърна в пита швейцарско сирене. Но нямах друг избор. Креснах:

— Hapi, u-ha ey pwah.

Около главата на хипопотама светнаха сини йероглифи, най-ярките, които някога бях призовавал:

След като ги видях написани, внезапно схванах смисъла: „Хапи, вдигни се и нападни!“. Но какво ли означаваше това?

Ако не друго, йероглифите поне отклониха вниманието на хипопотама. Той престана да се занимава с мен и щракна със зъби към йероглифите. Аватарът ми се разпадна. Магията ми се беше изтощила, защитните ми сили бяха свършили и аз се свлякох във водата — отново мъничкият Картър Кейн в сянката на хипопотама с тегло шестнайсет тона.

Чудовището изгълта йероглифите и изсумтя. Тръсна глава, сякаш току-що беше изяло люта чушка.

„Прекрасно — помислих си. — Страхотната магия на Сетне не донесе друго освен малка закуска за този дявол, хипопотама.“

Точно тогава Сетне викна от корабчето:

— Чакай сега! Три, две, едно…

Нил кипна около мен. Отдолу като лава изригна огромна буца кафяви водорасли, които ме запратиха към небето. Хванах се инстинктивно и малко по малко си дадох сметка, че водораслите не са никакви водорасли, а коса върху грамадно главище. От Нил се изправи великан, който ставаше все по-висок и по-висок, докато накрая хипопотамът приличаше до него на паленце. Нали бях върху главата му, не видях много от него, но кожата му бе по-тъмносиня, отколкото на татко. Кестенявата му проскубана коса беше пълна с боклуци от реката. Коремът му беше страшно издут и великанът май не бе облечен в друго освен в препаска, изработена от люспи на риба.

— БРРР!

Хипопотамът се метна напред, но силният великан го сграбчи за долните зъби и го закова на място. От ускорението за малко да падна от главата му.

— Я! — ревна синият великан. — Хипопотамът се дърпа. Обичам я тази игра!

Замахна, все едно ще удря топка за голф, и запрати чудовището към брега.

Малко неща са по-странни от грамаден летящ хипопотам. Той се носеше шеметно над мочурищата, като подритваше с къси дебели крачка. Накрая се блъсна в една варовикова скала в далечината и причини лавина от огромни камъни. Те се стовариха отгоре му. Когато прахта се слегна, от чудовището нямаше и следа. По крайречния път продължаваха да се движат коли. Рибарските лодки си вършеха работата, сякаш сините великани, влезли в схватка с хипопотами, са нещо обичайно по поречието на Нил.

— Забавно! — викна весело синият великан. — И така, кой ме вика?

— Тук, горе съм! — креснах аз.

Великанът застина. Потупа внимателно главата си и накрая ме намери. После ме вдигна с два пръста, изгази от реката и ме сложи внимателно на брега.

Посочи Зия, която се мъчеше да излезе от водата, и „Египетска царица“, носеща се надолу по течението, както бе климнала на една страна, с виещ се откъм кърмата пушек.

— Тези тук твои приятели ли са?

— Да — потвърдих аз. — Можеш ли да им помогнеш?

Великанът се ухили.

— Връщам се ей сега!

След няколко минути „Египетска царица“ бе изтеглена на сигурния бряг. Зия седеше до мен и изстискваше водата на Нил от косата си.

До нас се носеше Сетне, който се подсмихваше самодоволно, въпреки че ръцете му още бяха вързани.

— Може би следващия път ще ми се довериш, Картър Кейн! — Той кимна към великана, който се беше надвесил над нас и се хилеше, сякаш наистина се вълнуваше, че е тук. — Разрешете да ви представя стария си приятел — Хапи!

Синият великан ни махна с ръка.

— Здрасти!

Очите му бяха невероятно разширени. Зъбите му бяха ослепително бели. По раменете му се спускаше гъста клечеста кестенява коса, а кожата му сякаш се гънеше във всички оттенъци на воднистосиньото. Търбухът му бе прекалено голям за тялото. Беше увиснал над поличката му от люспи на риба, сякаш Хапи или беше бременен, или бе глътнал дирижабъл. Безспорно беше най-високият, най-дебелият, най-синият, най-веселият хипи великан, когото бях срещал.

Опитах се да си спомня дали знам името му, но не успях.

— Хапи ли? — попитах.

— Ами да, само че не хапя, защото съм щастлив — грейна Хапи. — Ти щастлив ли си?

Погледнах Сетне, който очевидно се забавляваше ужасно.

— Хапи е богът на Нил — обясни призракът. — Наред с другите си задължения носи богата реколта и всички хубави неща, затова винаги е…

— Щастлив и не хапе — досетих се аз.

Свъсена, Зия вдигна поглед нагоре към великана.

— Толкова ли е наложително да е такъв голям?

Богът се засмя. Тутакси се сви до човешки размери, макар че налудничавото весело изражение върху лицето му пак си беше доста дразнещо.

— И така! — Хапи потърка ръце в радостно очакване. — Какво друго мога да направя за вас, малките? Никой не ме е призовавал от векове. Откакто построиха тъпия Асуански язовир, Нил вече не приижда както едно време всяка година. Вече никой не зависи от мен. Направо ми иде да ги изтребя тия простосмъртни!

Каза го с усмивка, сякаш предлагаше да донесе на простосмъртните малко домашни курабийки.

Постарах се да мисля бързо. Не всеки ден бог ти предлага да ти направи услуга, нищо че нашият май бе попрекалил с кофеина и се държеше като психар.

— Всъщност да — потвърдих аз. — Виж какво, Сетне предложи да те призова, за да разкараш хипопотама, но…

— О, Сетне! — Хапи се изкиска и побутна закачливо призрака. — Как само го мразя този тип! Направо го ненавиждам! Той е единственият магьосник, научил тайното ми име. Ха!

Сетне сви рамене.

— Всъщност не е кой знае какво. Пък и съм длъжен да призная, че едно време ми вършеше добра работа.

— Ха-ха! — Усмивката на Хапи стана болезнено широка. — С удоволствие бих ти откъснал ръцете и краката, Сетне. Ще бъде изумително!

Ако се съди от лицето на Сетне, той запази спокойствие, но се поотдалечи от ухиления бог.

— Хм, както и да е — намесих се аз. — Тръгнали сме да търсим нещо. Трябва да намерим вълшебната книга, за да победим Апоп. Сетне ни беше повел към развалините на Мемфис, но сега вече параходът ни е извън строя. Как мислиш, дали…

— О! — плесна развълнуван с ръце Хапи. — Утре е краят на света. А аз да забравя!

Ние със Зия се спогледахме.

— Точно така — заявих. — Ако Сетне ти обясни къде отиваме, можеш ли да ни заведеш там? А ако не ти каже, му откъсни крайниците. Нямам нищо против.

— Я! — викна Хапи.

Сетне ме прониза с убийствен поглед.

— Да, разбира се. Отиваме в serapeum, храма на бика Алис.

Хапи се шляпна по коляното.

— Как не се сетих досега! Страхотно място да скриеш нещо. Доста навътре в сушата е, но, разбира се, щом искате, мога да ви пренеса там. И все пак знайте, че Апоп е пратил зли духове да търсят по бреговете на реката. Без моя помощ няма да се доберете никога до Мемфис. Ще ви разкъсат на милион парчета!

Личеше, че искрено се радва, задето е споделил с нас тази новина.

Зия се прокашля.

— Добре тогава. Бихме искали да ни помогнеш.

Извърнах се към „Египетска царица“, където Окървавената секира стоеше при перилата и чакаше по-нататъшни заповеди.

— Капитане — провикнах се, — чакай тук и продължавай да ремонтираш кораба. Ние ще…

— О, и корабът може да дойде с вас — прекъсна ме Хапи. — Няма проблем.

Аз се свъсих. Нямах представа как точно богът на реката ще премести парахода, особено пък след като ни бе обяснил, че Мемфис е навътре в сушата, но реших да не питам.

— Заповедта е отменена! — викнах на капитана. — Корабът идва с нас. Щом пристигнем в Мемфис, ще продължиш ремонта и ще чакаш по-нататъшни заповеди.

Капитанът се поколеба. После кимна с главата си във вид на секира.

— Тъй вярно, господарю.

— Страхотно! — каза Хапи.

Протегна длан, върху която имаше две слузести черни топчета като зрънца хайвер.

— Глътнете ги. По едно за всеки.

Зия сбърчи нос.

— Какво е това?

— Ще ви отведе накъдето сте се запътили! — обеща богът. — Хапове на Хапи.

Аз примигах.

— А сега какво?

Призракът Сетне се прокашля. Явно едва се сдържаше да не се изкикоти.

— Да, знаеш. Изобретил ги е Хапи. Затова се казват хапове.

— Просто ги изяжте — подкани Хапи. — И ще видите.

Волю-неволю ние със Зия глътнахме хапчетата. На вкус бяха още по-ужасни, отколкото на вид. В миг главата ми се замая. Светът се нагъна като вода.

— Радвам се, че се запознахме! — викна Хапи с глас, който стана мътен и далечен. — Нали осъзнавате, че се набутвате в капан? Хайде! Успех!

След тези думи всичко пред очите ми стана синьо, а тялото ми се разтопи и се втечни.

12. Бикове с откачени лазерни лъчи

Картър

Не е забавно да се втечниш. Все едно си болен от морска болест и костите ти стават на тапиока.

Знам, ще ви прозвучи като съобщение на държавна служба, но казвам на вас, всички деца, които са си по къщите: ако някой ви предложи хапове на Хапи, просто му откажете.

Изпитах чувството, че се просмуквам през тинята навътре в сушата и се придвижвам с невероятна скорост. Ударих се в горещия пясък и се изпарих, а после се издигнах над земята като облак с влага, тласкан от ветровете на запад към пустинята. Не виждах добре, затова пък усещах движението и жегата. Слънцето ме разнесе и молекулите ми заподскачаха.

Изневиделица температурата отново падна. Почувствах наоколо прохладен камък: пещера или може би подземно помещение. Превърнах се във влага, плиснах се на пода във вид на локва, после станах и отново се втвърдих, за да стана пак Картър Кейн.

За следващия номер се свлякох на колене и се разделих със закуската си.

До мен стоеше Зия, която се беше хванала за корема. Явно бяхме във входния тунел на гробница. Каменните стъпала под нас се спускаха към мрака. Горе, на няколко метра, блестеше ослепителното пустинно слънце.

— Беше ужасно — простена Зия.

Успях само да кимна. Сега вече разбрах урока, който навремето татко ми беше преподавал вкъщи: веществото има три агрегатни състояния, плътно, течно и газообразно. През последните няколко минути бях и в трите. И не ми хареса.

Точно пред входа изникна Сетне, който ни се усмихна от високото.

— Е, пак ли се измъкнах?

Не помнех да съм развързвал лентите, но сега ръцете му не бяха прихванати с нищо. Ако не ми се гадеше толкова, сигурно щях да се разтревожа.

След като бяхме поплували в Нил, ние със Зия още бяхме мокри и кални, затова пък Сетне изглеждаше безупречно, с току-що изгладени дънки и тениска, със съвършена прическа като на Елвис и с бели маратонки, по които нямаше и петънце. Това ме отврати толкова, че излязох, залитайки, на слънце и повърнах върху Сетне. За съжаление, стомахът ми беше почти празен, а Сетне беше призрак, затова не се случи нищо особено.

— Ей, приятелю! — Сетне намести златната си верижка с ankh и си оправи сакото. — Няма ли да проявиш поне малко уважение? Направих ти услуга.

— Услуга ли? — Преглътнах, за да махна от устата си ужасния вкус. — Дори… не…

— Никога вече щастливи с Хапи, който не хапе — довърши вместо мен Зия. — Никога.

— О, я стига — разпери Сетне ръце. — Пътуването си мина гладко! Вижте, дори параходът успя да се добере до тук.

Погледнах с присвити очи. Бяхме заобиколени предимно от равна като тепсия камениста пустиня, която приличаше на повърхността на Марс, но на една дюна наблизо беше спрял леко счупен речен кораб — „Египетска царица“. Кърмата вече не гореше, но от вида на парахода личеше, че по време на пътуването е бил повреден още повече. На места перилата бяха строшени. Единият комин беше климнал опасно. Като опърпан парашут от капитанската кабина, кой знае защо, висеше огромно слузесто платнище от люспи на риби.

Зия промърмори:

— О, богове на Египет… дано това не е препаската на Хапи.

На носа с лице към нас стоеше Окървавената секира. Нали главата му беше от остриета, той си нямаше изражение, затова пък ръцете му бяха кръстосани и от това разбрах, че не си умира от щастие.

— Можеш ли да поправиш кораба? — викнах му аз.

— Да, господарю — избръмча Окървавената секира. — Стига да разполагам с няколко часа. За беда, май сме заседнали насред пустинята.

— Ще мислим за това по-късно — отвърнах аз. — Поправи кораба. Чакай ни тук да се върнем. Тогава ще получиш допълнителни указания.

— Както наредиш.

Окървавената секира се обърна и забръмча нещо на светещите клъбца на език, който не разбирах. Екипажът запретна ръкави.

Сетне се усмихна.

— Видя ли? Всичко е наред!

— Само дето не ни остава много време.

Погледнах слънцето. Предположих, че е някъде към един-два следобед, а до утре сутринта, когато щеше да настъпи краят на света, имахме да вършим куп неща.

— Накъде води този тунел? Какво е serapeum? И защо Хапи каза, че било капан?

— Толкова много въпроси — заяви Сетне. — Ела, ще видиш. Мястото ще ти хареса.

Мястото не ми хареса.

Стълбите водеха към широк коридор долу, изсечен в златистата скала. Обкованият с дъски таван беше толкова нисък, че можех да го докосна, без да се протягам. Виждах, че археолозите са идвали тук: имаше голи електрически крушки, които хвърляха сенки по сводовете. Покрай стените бяха наслагани метални подпорни греди, но заради пукнатините по тавана не се чувствах в безопасност. Винаги съм се притеснявал в затворени помещения.

По двете страни на централния коридор през десетина метра имаше квадратни ниши. Във всяка беше сложен тежък каменен саркофаг, който не опираше в стените.

След като подминахме четвъртия такъв ковчег, аз спрях.

— Прекалено големи са за човек. Какво има вътре?

— Бик — отговори Сетне.

— Моля?

Смехът му прокънтя из коридора. Притесних се, че ако на това място има заспали чудовища, те вече са се събудили.

— Това са погребалните камери на бика Апис — посочи гордо наоколо Сетне. — Навремето, когато още бях престолонаследникът Хемвасет, съм построил всичко това тук.

Зия прокара ръка по белия каменен капак на саркофага.

— Бикът Апис. Предците ми са го смятали за превъплъщение на Озирис в света на простосмъртните.

— Смятали са, дрън-дрън — изсумтя Сетне. — Наистина е бил негово превъплъщение, кукло. Поне през част от времето, например на празници и така нататък. В ония дни гледахме сериозно на бика Апис. — Той потупа с длан по ковчега, сякаш показваше кола втора употреба. — Това лошо момче тук ли? Живя си от хубаво по-хубаво. Храна на корем. Цял харем крави, изгорени приноси, извезано със сърма специално покривало за гърба му… всички екстри. Налагаше му се да се показва пред хора само по няколко пъти в годината, на големи празници. Когато стана на двайсет и пет, беше заколен с пищна церемония, балсамиран като цар и сложен тук долу. След това беше заменен от нов бик. Ядва се, нали?

— Убит на двайсет и пет — повторих аз. — Ужас.

Запитах се колко ли балсамирани бикове има по този коридор. Не исках да узнавам. Предпочитах да стоя тук, защото още виждах изхода и слънцето навън.

— И така, защо това място се нарича… как всъщност се наричаше?

— Serapeum — отговори Зия. Лицето й беше озарено от златиста светлина — това може би бе просто отражението на електрическите крушки върху камъка, но тя сякаш сияеше. — За това място ми е разказвал Искандар, някогашният ми учител. Озирис се е вселявал в бика Апис. В по-късни времена имената са се слели: Озирис-Апис. След това гърците са го съкратили на Серапис.

Сетне се подсмихна.

— Какви тъпанари са били тия гърци. Нахлули са ни в земите. Взели са ни боговете. Казвам ви, никак не ги обичам. Но иначе, да, случило се е точно това. Мястото е станало известно като serapeum, дом на мъртвите богове бикове. Лично аз исках да го назова Паметник на чистата величавост „Хемвасет“, но татко не искаше и да чуе.

— Какъв татко? — попитах аз.

Сетне пренебрегна въпроса.

— Та преди да умра, скрих тук долу „Книгата на Тот“, защото знаех, че никой няма да й посегне. Трябва да си луд за връзване, за да бърникаш в свещената гробница на бика Апис.

— Страхотно.

Изпитах чувството, че пак се втечнявам. Зия погледна свъсена призрака.

— Само не ми казвай, че си скрил книгата в някой от саркофазите с мумифицирани бикове и че бикът ще възкръсне, ако нарушим спокойствието му.

Сетне й намигна.

— О, справил съм се по-добре, кукло. Археолозите вече откриха тази част на комплекса. — Той махна с ръка към електрическите крушки и металните подпорни греди. — Аз обаче ще ви заведа на обиколка зад кулисите.

Катакомбите сякаш нямаха край. Коридорите се разделяха в различни посоки и от двете страни на всички имаше саркофази със свещени крави. След като дълго се спускахме по едно нанадолнище, се наведохме, за да влезем в таен проход зад преграда, която създаваше илюзията за стена.

От другата й страна нямаше електрически крушки. Напуканият таван не се крепеше на подпорни греди. Зия измагьоса на върха на жезъла си огън, с който изгори балдахина от паяжини. Стъпките ни бяха единствените следи по прашния под.

— Наблизо ли сме? — попитах аз.

Сетне прихна.

— Просто става хубаво.

Той ни поведе нататък по лабиринта. От време на време спираше, за да обезвреди със заповед или допир на ръката капаните. Понякога ме караше да го върша аз, защото, видите ли, бил мъртъв и не можел да прави някои от магиите, макар и да ми се стори, че според него ще бъде невероятно забавно да се проваля и да умра.

— Как така можеш да докосваш някои неща, а други — не? — учудих се аз. — Както личи, притежаваш наистина избирателна способност.

Сетне сви рамене.

— Не аз съм ги измислил правилата в духовния свят, приятелю. Можем да докосваме пари и накити. Но не и да събираме боклуци и да си играем с отровни шипове. Налага се да оставим на живите мръсната работа.

Всеки път, щом обезвредяхме някой капан, блесваха скрити йероглифи, които след това изчезваха. Понякога трябваше да прескачаме трапове, зейнали в пода, или да се навеждаме, защото от тавана се изстрелваха стрели. От стените се смъкваха рисунки на богове и фараони, изникваха призрачни стражи, които после се стопяваха. През цялото време Сетне не спираше да коментира.

— От това проклятие ти се разлагат краката — обясни той. — А това тук ли? С него се измагьосва напаст от бълхи. А това… о, ужас! Това ми е любимото. Превръща те в джудже! Как само ги мразя тия дребосъци.

Аз се смръщих. Сетне беше по-нисък от мен, но реших да не го правя на въпрос.

— Да, наистина — продължи той. — Пак извадихте късмет, че съм с вас, приятелю. Досега да си се превърнал в нахапано от бълхи безкрако джудже. А още не си видял най-страшното! Ето, насам.

Недоумявах как Сетне помни толкова много подробности за място, в което е бил доста отдавна, но той очевидно се гордееше с катакомбите. Сигурно си е умирал от щастие, докато е измислял какви ли не ужасни капани, за да убива неканените гости.

Завихме и тръгнахме по поредния коридор. Подът отново се наклони. Таванът беше толкова нисък, че се наложи да вървя прегърбен. Постарах се да запазя спокойствие, но едва си поемах дъх. Единственото, за което бях в състояние да мисля, бяха тоновете скала над главата ми, която всеки момент можеше да се срути.

Зия ме хвана за ръка. Тунелът беше много тесен и затова вървяхме в индийска нишка, аз обаче се обърнах да я погледна.

— Добре ли си? — попитах.

Тя изрече само с устни: „Дръж го под око“.

Аз кимнах. За какъвто и капан да ни беше предупредил Хапи, имах чувството, че още не сме го видели, въпреки че бяхме обкръжени от капани. Бяхме сами с един призрак убиец дълбоко под земята, на негова територия. Вече не държах khopesh. Кой знае защо, не успявах да го призова от Дуат. И в такъв мъничък тунел не можех да използвам бойния си аватар. Ако Сетне се обърнеше срещу нас, щях да бъда като с вързани ръце.

Накрая коридорът се разшири. Озовахме се като в задънена улица пред плътна стена със статуи на татко… на Озирис де, от двете страни.

Сетне се обърна.

— И така, ето как стоят нещата, хора. Сега трябва да кажа заклинание, с което да разваля магията и да отворя тази стена тук. Ще отнеме няколко минути. Не искам по средата да се уплашите и да ме омотаете в розови ленти, защото тогава ще стане страшно. Ако магията бъде направена до половината, целият тунел ще се срути върху нас.

Успях да се сдържа и да не се разпищя като малко момиченце — разминах се на косъм де.

Зия усили до бяло огъня върху жезъла си.

— Мисли му, Сетне. Знам как звучат заклинанията за разваляне на магия. Ако заподозра, че правиш друго, ще те превърна в ектоплазмена прах.

— Няма страшно, кукло. — Той изпука с кокалчетата на пръстите си. Пръстените с диаманти по кутретата му проблеснаха на огъня. — Дръж го изкъсо тоя скарабей, иначе самата ти ще станеш на пепел.

Аз се свъсих.

— Какъв скарабей?

Сетне премести поглед от мен към Зия, после обратно и се засмя.

— Значи не ти е казала? И не си се досетил сам? Какви са днешните деца! Вашето невежество ми харесва!

Той се обърна към стената и започна да напява. Огънят на Зия се успокои до по-слаб червен пламък. Аз я погледнах така, сякаш й задавах въпрос.

Тя се подвоуми, после се пипна в долния край на гърлото. Никога дотогава не беше носила огърлица. Бях сигурен. Но когато се пипна по врата, изникна амулет, който проблесна: лъскав златен скарабей на златна верижка. Зия явно го беше крила под блясъка — магическа зрителна измама, както Сетне беше направил с Лентите на Хатор.

Скарабеят изглеждаше метален, но аз си спомних, че съм го виждал и друг път, при това жив. Навремето, когато Ра беше пратил Апоп в тъмница в Подземния свят, той ни бе дал частица от душата си — въплъщението си като Хепри, скарабея на изгревното слънце, — с което да държим врага му затворен. Беше погребал Апоп под свлачище от живи буболечки.

Миналата пролет, когато ние със Сейди бяхме намерили тъмницата, милиони скарабеи се бяха превърнали в изсъхнали обвивки. След като Апоп се отскубна на свобода, беше оцеляло само едно златно насекомо: последните останки от могъществото на Хепри.

Ра се беше опитал да глътне този скарабей. (Да, гнусно. Знам.) Когато не се получи… той го беше дал на Зия.

Не помнех тя да го е взимала, но някак си знаех, че амулетът е същото насекомо.

— Зия…

Тя поклати умолително глава.

— После.

Показа с ръка Сетне, който бе стигнал до средата на заклинанието.

Добре де, може би наистина сега не беше време за разговори. Не исках тунелът да падне върху нас. Но мислите ми препускаха като обезумели.

„И не си се досетил сам?“, беше се заял с мен Сетне.

Знаех, че Ра е очарован от Зия. Тя му беше любимата гледачка. Сетне беше споменал, че Зия има проблем с температурата. Беше подметнал, че старецът ще й скъса нервите. И Ра й беше дал скарабея — парченце от душата си в буквалния смисъл на думата, — сякаш тя му беше първожрица… или още по-важен човек.

Тунелът изтътна. Стената в дъното се разпадна на прах и отзад се показа помещение.

Ухилен, Сетне се обърна да ни погледне.

— Идва най-забавното, деца.

Влязохме след него в кръгло помещение, което ми заприлича на библиотеката в Бруклинската къща. По пода имаше блещукаща мозайка с картина на пасища и реки. Нарисуваните по стените жреци кичеха с цветя и пера, като за празник, нарисувани крави, а древните египтяни размахваха палмови клонки и sistrum, бронзови кречетала. По сводестия таван бе изобразен Озирис, който, седнал на престола, съдеше един бик. За миг ми мина нелепата мисъл дали Амит поглъща сърцата на нечестивите крави и дали й харесва вкусът на телешко.

Насред помещението, на пиедестал като ковчег, беше сложена статуя на бика Апис в естествени размери. Беше изработена от тъмен камък, може би базалт, но беше изрисувана толкова добре, че приличаше на жива. Сякаш ме следеше с очи. Лъскавата козина беше черна, само отпред на гърдите имаше мъничък бял диамант, бикът беше заметнат със сърмено одеяло, избродирани така, че да прилича на ястребови криле. Между рогата се виждаше златно фризби: корона във вид на слънчев диск. Изпод нея се беше показала кобра, която стърчеше като усукан рог на еднорог.

Преди година сигурно щях да кажа:

— Страшничък си е, добре че е статуя.

Сега вече бях виждал неведнъж и два пъти как египетските статуи оживяват и се опитват да стъпчат моя ankh и да го извадят от мен.

Сетне не изглеждаше притеснен. Отиде право при каменния бик и го потупа по крака.

— Светилището на Апис! Построил съм това помещение единствено за себе си и за жреците, които съм избрал. Сега ни остава само да чакаме.

— Какво ще чакаме? — попита Зия.

Нали беше умна, стоеше до мен на входа.

Сетне си погледна несъществуващия часовник.

— Няма да отнеме много време. Колкото да свикнем. Влизайте де. Разполагайте се удобно.

Промуших се вътре. Зачаках входът отзад да се запълни, но той си остана отворен.

— Сигурен ли си, че книгата е още тук?

— О, да. — Сетне тръгна да заобикаля статуята и да проверява основата. — Само трябва да си спомня коя от плоскостите по подиума ще се отвори. Знаете ли, исках цялата стая да е от злато. Щеше да бъде много по-хубаво. Но татко ми оряза средствата.

— Татко ти. — Зия застана до мен и пъхна ръка в моята. Аз нямах нищо против. Огърлицата със златния скарабей проблесна около врата й. — Рамзес Велики ли имаш предвид?

Устата на Сетне се изкриви в жестока усмивка.

— Да, така го нарече пиар отделът му. Аз пък предпочитах да му викам Рамзес Втори, или Рамзес номер две.

— Рамзес ли? — попитах. — Значи твой баща е онзи Рамзес?

Вероятно не бях осмислил как Сетне се вписва в египетската история. Докато гледах този кльощав дребосък с мазна коса, сако с подплънки и смехотворни пръстени, направо не можех да повярвам, че е свързан с такъв прочут владетел. И още по-лошо, излизаше, че той е свързан и с мен, понеже по линия на майка ми родът е магически наследник на Рамзес Велики.

(Сейди твърди, че откривала родова прилика между мен и Сетне.) /_Млъквай, Сейди._/

На Сетне май не му допадна, че съм се изненадал. Той вдигна във въздуха нос като клюн.

— Ти, Картър Кейн, би трябвало да знаеш какво е да растеш в сянката на знаменит баща. И постоянно да се стремиш да си на висотата на легендата за него. Погледни се — ти си син на великия доктор Джулиъс Кейн. Накрая се утвърждаваш като голям магьосник и какво прави баща ти? Отива и става бог.

Той се изсмя студено. Никога дотогава не се бях възмущавал от баща си, винаги бях смятал, че е страхотно да съм син на доктор Кейн. Но думите на Сетне ме плиснаха като вълна и в душата ми се загнезди гняв.

„Той си играе с теб“, заяви гласът на Хор.

Знаех, че е прав, но от това не ми олекна.

— Къде е книгата, Сетне? — попитах. — Стига си протакал.

— Не огъвай пръчката, приятелю. Остава още малко. — Той се взря в рисунката на Озирис върху тавана. — Ето го! Не друг, а синият чичко. Казвам ти, Картър, ние с теб си приличаме много: където и да отида в Египет, и аз като теб виждам лика на баща си. Абу Симбел? Тате Рамзес ме зяпа от високото — четири негови копия, всяко с височина осемнайсет метра. Кошмар. Половината храмове в Египет? Построени са по негова заръка и той е наслагал в тях свои статуи. Нима е чудно, че съм пожелал да бъда най-великият магьосник на земята? — Сетне изду кльощави гърди. — Аз също успях. Едно не разбирам, Картър Кейн, как така още не си узурпирал престола на фараона. Привлякъл си на своя страна Хор и ламтиш за власт. Вземи да се слееш с бога и да станеш фараон на света, а после, ах… — Той потупа статуята на Апис. — Хващай бика за рогата.

„Прав е — рече Хор. — Този човек е мъдър.“

„Реши най-после на какво мнение си за него“, подканих аз.

— Не го слушай, Картър — намеси се Зия. — Каквото и да си намислил, Сетне, престани. Незабавно.

— Какво съм намислил ли? Виж какво, кукло…

— Не ме наричай така — тросна се тя.

— Ей, аз съм на ваша страна — зарече се Сетне. — Книгата е ей тук, вътре в подиума. Веднъж да се отмести бикът…

— Как така да се отмести? — ахнах аз.

Сетне присви очи.

— Не ти ли споменах? Хрумна ми покрай един древен празник — тържествата в чест на Сед[11]. Страшно забавно! Ходил ли си някога на гонитба с бикове, каквито се провеждат в Испания?

— Памплона — казах аз.

Пак ме плисна гняв. Татко ме беше водил веднъж в Памплона, но не ме беше пуснал на улицата, докато из града тичаха бикове. Било прекалено опасно, сякаш тайният му живот на магьосник е по-безопасен.

— Точно така, Памплона — съгласи се Сетне. — Е, знаеш ли откъде води началото си тази традиция? От Египет. Фараонът е спазвал този обред — да се надбягва с бика Апис, за да обнови царската си власт, да докаже могъществото си, да получи благословията на боговете… тъпотии от тоя род. По-късно вече не е имало истинска опасност, всичко е било игра наужким. В началото обаче си е било съвсем истинско. На живот и смърт.

При думата „смърт“ бикът се размърда. Огъна сковано крака. После наведе глава и ме изгледа лошо, като блъвна през ноздрите облак прах.

— Сетне! — Пресегнах се за меча, но него, разбира се, го нямаше. — Накарай го това нещо да спре, иначе ще те омотая с ивиците плат толкова стегнато, че…

— О, на твое място не бих го правил — предупреди той. — Нали разбираш, само аз мога да взема книгата, без да бъда застигнат от шестнайсетина различни проклятия.

Златният диск на слънцето между рогата на бика проблесна. Кобрата върху челото му оживя и се загърчи, после изсъска и изплю няколко клъбца огън.

Зия извади вълшебната пръчка. Дали само ми се стори, или от огърлицата й със скарабея започна да излиза пара?

— Накарай тази твар да спре, Сетне. Или се заклевам, че…

— Не мога, кукло. Съжалявам. — Той ни се ухили иззад подиума с бика. Не личеше да съжалява. — Това си влиза в охранителната система, разбираш ли? Ако искате „Книгата на Тот“, трябва да отклоните вниманието на бика и да го изведете оттук, докато аз отварям подиума и я вадя. Имам ви пълно доверие.

Бикът тропна с копито по пиедестала и скочи от него. Зия ме издърпа да се върна в коридора.

— Готово! — викна Сетне. — Точно както на тържествата в чест на Сед. Докажи, малкият, че си достоен за престола на фараона. Бягай, или ще умреш!

Бикът се спусна.

Един меч щеше да ми свърши наистина добра работа. Нямах нищо против да получа и матадорско наметало и копие. Или бойна пушка. Ние със Зия хукнахме назад през катакомбите и бързо видяхме, че сме се изгубили. Бяхме постъпили глупаво, като бяхме оставили Сетне да ни води през лабиринта. Трябваше да пускам трохи или да оставям по стените йероглифи или други знаци.

Надявах се тунелите да са тесни за бика Апис. Къде ти такъв късмет! Чух как каменните стени отзад тътнат, докато бикът си проправяше път. Имаше и друг звук, който ми хареса още по-малко: глухо бръмчене като от взрив. Не знам какво беше, но ме накара да се завтека още по-бързо.

Сигурно сме минали по десетина коридора. Във всеки имаше двайсетина-трийсет саркофага. Не можех да повярвам, че тук, долу, има толкова много мумифицирани Аписи — цели столетия на бикове. Чудовищният ни каменен приятел отзад ревеше, събаряше скалите и се промушваше през тунелите.

Погледнах веднъж назад и съжалих. Бикът се приближаваше бързо, а кобрата върху челото му бълваше огън.

— Насам! — кресна Зия.

Издърпа ме в един страничен коридор. В дъното имаше отворен вход, през който се лееше нещо като дневна светлина. Втурнахме се към него.

Надявах се да е изход. Но се озовахме в поредното кръгло помещение. В средата нямаше статуя на бик, отстрани обаче бяха наслагани четири грамадни каменни саркофага. По стените беше нарисуван кравешкият рай: крави, на които дават храна, крави, които палуват по пасища, крави, пред които някакви смешни човечета се прекланят. Дневната светлина струеше от шахта в сводестия таван, на шест метра над нас. Прашният въздух беше разсечен от лъч слънчева светлина, който падаше като прожектор в средата на пода, но нямаше как да избягаме през шахтата. Дори да се превърнех в сокол, отворът беше много тесен, а и дума не можеше да става да зарежа Зия сама.

— Няма изход — каза тя.

— ХРЪЪЪЪФ!

На вратата изникна бикът Апис, който препречи пътя ни. Украшението му за глава — кобрата, изсъска.

Започнахме да отстъпваме заднишком, докато не се озовахме на топлото слънце. Виждаше ми се жестоко да умрем тук, затиснати под хиляди тонове скала, докато гледаме слънцето.

Бикът удари с копито по пода. Пристъпи напред, след това се поколеба, сякаш слънчевата светлина го притесняваше.

— Ами ако мога да разговарям с него? — казах аз. — Той е свързан с Озирис, нали така?

Зия ме погледна, сякаш бях луд — какъвто си и бях, — но не ми хрумваше нищо по-добро.

Тя приготви вълшебната пръчка и жезъла.

— Ще те прикривам.

Пристъпих към чудовището и му показах празните си ръце.

— Добро биче. Аз съм Картър Кейн. Озирис ми е баща, нещо като баща де. Дали да не сключим примирие и…

Кобрата блъвна огън в лицето ми.

Тъкмо да ме превърне в изключително хрупкав Картър, когато Зия кресна заповед. Залитнах назад, а жезълът й пое струята пламъци, глътна ги като прахосмукачка. Зия разсече с вълшебната пръчка въздуха и около бика Апис като взрив изникна трепкаща червена огнена стена. За беда, бикът продължи да си стои там и да ни зяпа, здрав и невредим.

Зия изруга.

— Явно сме в задънена улица с огнената магия.

Бикът наведе рога.

В мен надделяха инстинктите на бог на войната.

— Прикрий се!

Зия се метна в едната посока. Аз — в другата. Слънчевият диск на бика светеше и бръмчеше, после изстреля златен лъч топлина точно към мястото, където бяхме стояли. Едва успях да се скрия зад един саркофаг. От дрехите ми излизаше пара. Подметките на обувките ми се бяха стопили. Там, където лъчът бе ударил пода, той бе почернял и бе станал на мехурчета, сякаш скалата беше достигнала точката си на кипене.

— Крави с лазерни лъчи? — възмутих се аз. — Изобщо не е честно!

— Картър! — извика Зия от другия край на помещението. — Добре ли си?

— Налага се да се разделим! — креснах й в отговор. — Аз ще отклоня вниманието на бика. А ти се измъквай.

— Моля? А, не.

Бикът се извърна към звука на гласа й. Трябваше да действам бързо.

Аватарът ми едва ли щеше да свърши някаква работа в такова тясно пространство, но аз имах нужда от силата и бързината на бога на войната. Призовах могъществото на Хор. Около мен затрепка синя светлина. Имах чувството, че кожата ми е дебела като стомана, а мускулите ми — яки като хидравлично бутало. Изправих се, стоварих юмруци върху саркофага и го превърнах в купчина камъни и прах от мумия. Вдигнах едно парче от капака — сто и петдесет килограмов каменен щит, после се спуснах към бика.

Блъснахме се един в друг. Успях някак да се закрепя на крака, но трябваше да впрегна всичките си магически сили. Бикът измуча и ме притисна. Кобрата блъвна още огън, който се претърколи над щита ми.

— Махай се оттук, Зия! — креснах аз.

— Няма да те оставя!

— Трябва да се махнеш! Не мога да…

Настръхнах целият още преди да съм чул бръмченето. Каменната ми плоча се разпадна сред златиста светкавица и аз отхвърчах назад, след което се блъснах в поредния саркофаг.

Всичко пред очите ми се размаза. Чух, че Зия крещи. Когато отново можех да виждам, забелязах, че тя е застанала насред помещението и обвита в слънчева светлина, повтаря заклинание, което не знаех. Беше привлякла вниманието на бика и така вероятно ми беше спасила живота. Но още преди да извикам, бикът насочи слънчевия си диск и изстреля право по Зия свръхнажежен лазерен лъч.

— Не! — изпищях аз.

Светлината ме заслепи. Горещината изсмука кислорода в белите ми дробове. Беше изключено Зия да е оцеляла след такъв удар.

Но след като златистата светлина помръкна, Зия пак си беше там. Около нея пламтеше плътен щит във вид на… във вид на обвивка на скарабей. В очите й гореше оранжев огън. Около нея се виеха пламъци. Тя погледна бика и каза с гърлен дрезгав глас, който определено не беше нейният:

— Аз съм Хепри, изгряващото слънце. Няма да допусна да ме отричат.

Чак след време включих, че го е казала на древноегипетски.

Зия протегна рязко ръка. Към бика Апис се изстреля мъничка комета и чудовището лумна — изпадна внезапно в паника и започна да се върти и да блъска с копита. Краката му се подкосиха. То се свлече и се превърна в купчина овъглени отломъци, над които се виеше дим.

Изведнъж в помещението стана тихо. Беше ме страх да се помръдна. Зия още беше обгърната с огън, който като че ли се разпалваше: в началото беше жълт, после бял. Зия стоеше като в унес. Сега златният скарабей на врата й определено пушеше.

— Зия!

Главата ми щеше да се пръсне, но аз успях да се изправя.

Зия се обърна към мен и вдигна поредното огнено кълбо.

— Недей! — рекох. — Аз съм. Картър.

Тя се поколеба.

— Картър!…

Върху лицето й се изписа объркване, после страх. Оранжевите пламъци в очите й угаснаха и тя се строполи в езерцето слънчева светлина.

Изтичах при нея. Опитах се да я вдигна на ръце, но кожата й беше гореща и не можех да я докосна. Златният скарабей беше оставил върху гърлото й ужасен белег от изгорено.

— Вода — промълвих на себе си. — Трябва ми вода.

Никога не съм бил добър с вълшебните думи, но все пак извиках:

— Maw!

Над нас блесна символът:

Във въздуха изникнаха няколко кубически метра вода, която се изля отгоре ни. От лицето на Зия се вдигна пара. Тя се закашля и се задави, но не се събуди. Температурата й още беше опасно висока.

— Ще те изнеса оттук — обещах аз и я вдигнах на ръце.

Не ми трябваше силата на Хор. В тялото ми течеше толкова много адреналин, че не чувствах собствените си рани. В коридора се блъснах право в Сетне, който се разминаваше с мен.

— Ей, приятелю! — Той се обърна и затича редом до мен, като размахваше дебел свитък папирус. — Браво на мен! Взех „Книгата на Тот“!

— За малко да убиеш Зия — троснах се аз. — Изведи ни оттук… НЕЗАБАВНО!

— Добре де, добре — отвърна той. — Успокой се.

— Отвеждам те обратно в Съдилището на татко — заканих се аз. — Лично ще те натикам в устата на Амит, както се тика клон в резачка за дърва.

— Ау, колко си голям! — Сетне ме поведе нагоре по наклонения коридор, за да се върнем в останалите от разкопките тунели с електрическото осветление. — Какво ще кажеш, дали първо да не те изведем оттук? Не забравяй, още ти трябвам, за да разчета книгата и да намеря сянката на Змея. После ще видим каква е работата с тая резачка за дърва, искаш ли?

— Зия не бива да умира — настоях аз.

— Да, разбрах.

Сетне ме поведе по още тунели, като се движеше все по-бързо. Зия сякаш беше безтегловна. Вече не ме болеше глава. Накрая изскочихме на слънце и се спуснахме към „Египетска царица“.

Признавам си, не мислех трезво.

След като се качихме на кораба, Окървавената секира докладва как върви ремонтът му, но аз почти не го слушах. Профучах покрай него и занесох Зия в най-близката каюта. Сложих я да легне и затърсих из раницата си лекарства: бутилка вода, вълшебен мехлем, който ми беше дала Джаз, няколко записани заклинания. За разлика от Джаз не бях rekhet. Лечителските ми способности се свеждаха главно до превръзките и аспирина, но въпреки това запретнах ръкави.

— Хайде — изпелтечих. — Хайде, Зия. Ще се оправиш.

Тя беше толкова топла, че подгизналите й дрехи бяха на път да изсъхнат. Беше подбелила очи. Започна да мърмори нещо и бях готов да се закълна, че е казала: „Торни топчета. Време е да направя торни топчета.“

Сигурно щеше да бъде смешно, ако Зия не умираше.

— Каза го Хепри — обясни Сетне. — Той е божественият торен бръмбар, който търкаля слънцето по небето.

Не ми се мислеше за това — че момичето, което харесвах, е обсебено от торен бръмбар и сега сънува как тика по небето огромно кълбо изпражнения.

Но едно беше безспорно: Зия бе използвала пътя на боговете. Беше призовала Ра или, най-малкото, едно от въплъщенията му: Хепри.

Ра беше избрал нея, както Хор бе избрал мен.

Изведнъж проумях защо Апоп е унищожил селото на Зия още когато тя е била малка и защо старият Главен лектор си е дал толкова труд да я обучи и после да я скрие във вълшебен сън. Щом Зия пазеше тайната как да събудим бога на Слънцето…

Намазах врата й с малко мехлем. Сложих на челото й натопена в студена вода кърпа, но това явно не помогна.

Извърнах се към Сетне.

— Излекувай я!

— О, хм… — Той се свъси. — Как да ти обясня, лечителската магия всъщност не ми е стихия. Но ако не друго, ти поне получи „Книгата на Тот“! Ако Зия умре, поне няма да е напразно…

— Ако Зия умре, аз ще… аз ще…

Не се сетих за изтезание, което да е достатъчно мъчително.

— Виждам, че имаш нужда от малко време — каза Сетне. — Няма проблем. Дали да не отида да кажа на капитана ти накъде поемаме? Трябва да се върнем час по-скоро в Дуат, на Реката на нощта. Имам ли разрешение да му давам заповеди?

— Добре — сопнах се. — Само ми се махни от очите.

Не знам колко време е минало. Температурата на Зия като че ли поспадна. Тя започна да диша по-леко и сънят й стана по-спокоен. Целунах я по челото и продължих да стоя до нея и да я държа за ръка.

Почти не усещах движението на кораба. За миг се понесохме право надолу, после се ударихме с плисък във вода и параходът се разтресе. Отново почувствах как корпусът плава по вълни, а след като ме сви под лъжичката, се досетих, че сме се върнали в Дуат.

Вратата отзад изскърца и се отвори, аз обаче продължих да гледам Зия.

Зачаках Сетне да каже нещо, може би да се похвали колко хубаво направлява кораба по Реката на нощта, но той мълчеше.

— Е? — подканих.

Чу се как се цепи дърво и аз подскочих.

На вратата не стоеше Сетне. Вместо него над мен се надвеси Окървавената секира, беше разрязал рамката на вратата с главата си острие. Беше стиснал юмруци.

Каза с гневно студено бучене:

— Господарю Кейн, време е да умреш.

13. Приятелска криеница (с допълнителни точки за мъчителна смърт!)

Сейди

Ясно. Да прекъснеш точно когато на сцената е излязъл демон убиец със секира. И да се опиташ да изкараш моя разказ скучен, а? Умираш си да си център на вниманието, Картър!

Е, докато ти се разхождаше по Нил в пищно обзаведен речен кораб, ние с Уолт също пътешествахме, но малко по-скромно.

Престраших се да проведа от царството на мъртвите още един разговор с Изида, за да уредя да ни отвори вход при делтата на Нил. Тя явно ми се сърдеше (нямам представа защо), защото ни остави с Уолт в тресавище до кръста, където направо не можехме да изтеглим крака от тинята.

— Благодаря! — креснах към небето.

Опитах се да тръгна, но не можах. Около нас се събраха цели рояци комари. Реката беше като жива, чуваше се как на повърхността се вдигат мехурчета и някой плиска и аз се сетих за острозъбата тигрова риба и за водните духове, които Картър ми беше описал веднъж.

— Хрумва ли ти нещо? — попитах Уолт.

Сега, след като се беше върнал в света на простосмъртните, той сякаш бе изгубил жизнеността си. Изглеждаше… сигурно ще бъде точно, ако кажа, че е изглеждал кух. Дрехите му бяха по-широки. Бялото на очите му беше с болнав жълтеникав оттенък. Раменете му бяха смъкнати, сякаш амулетите около врата му го теглеха надолу. Направо ми се плачеше, когато го гледах такъв — макар че не се разплаквам лесно.

— Да — отвърна той и затърси в раницата. — Имам каквото ни трябва.

Извади shabti, бяла восъчна фигурка на крокодил.

— О, не може да бъде — казах аз. — Прекрасен немирник такъв!

Уолт се усмихна. За миг стана както преди.

— Всички се изнесоха от Бруклинската къща. Помислих си, че не е хубаво да го оставяме сам.

Той метна фигурката в Нил и каза заповед от една дума. От водата с взрив изскочи Филип Македонски.

Обикновено е за предпочитане в Нил да не ви изненадва грамаден крокодил, но Филип беше приятна гледка. Усмихна ми се с грамадните си крокодилски зъби, със светнали розови очи и с бяла люспеста гърбина, която се носеше точно над повърхността.

Ние с Уолт се хванахме за Филип и той ни изтегли от тинята. Не след дълго вече се бяхме закрепили на гърба му и плавахме нагоре срещу течението. Аз се возех отпред, бях яхнала Филип върху раменете. Уолт беше отзад, по средата на крокодила. Той беше толкова огромен, че между мен и Уолт имаше доста място, вероятно повече, отколкото ми се искаше. Въпреки това си беше приятно да се возим, ако не броим това, че бяхме вир-вода, целите в кал, и бяхме обкръжени от комари.

Местността наоколо се свеждаше до лабиринт от речни ръкави, тревисти острови, тръстика и тинести плитчини. Беше невъзможно да се определи къде свършва реката и къде започва сушата. От време на време зървахме в далечината разорани ниви или покривите на някое селце, но като цяло реката беше само наша. Видяхме няколко крокодила, те обаче гледаха да стоят по-надалечко от нас. Трябваше да бъдат луди, за да тръгнат да закачат Филип.

И ние като Картър и Зия бяхме потеглили доста късно от Подземния свят. Разтревожих се, когато видях колко високо в небето се е издигнало слънцето. От жегата се беше образувала гъста мараня. Тениската и панталонът ми бяха целите мокри. Съжалих, че не съм си взела дрехи, с които да се преоблека, макар че това едва ли щеше да помогне особено, тъй като и раницата ми беше влажна. Пък и Уолт беше наблизо и нямаше къде да си сменя дрехите.

След малко ми стана скучно да наблюдавам делтата. Обърнах се и седнах с кръстосани крака и с лице към Уолт.

— Ако имахме дърва, можехме да си накладем върху гърба на Филип и лагерен огън.

Уолт се засмя.

— Според мен няма да му хареса. Пък и не съм сигурен, че можем да си позволим да пращаме сигнали с дима.

— Смяташ, че ни наблюдават ли?

Лицето му стана сериозно.

— На мястото на Апоп и дори на Сара Джейкъби…

Не се налагаше да довършва мисълта. Доста злодеи ни искаха мъртви. Естествено, че ни наблюдаваха.

Уолт затърси сред колекцията си амулети. Изобщо не обърнах внимание на нежните извивки на устата му и как от влажния въздух тениската му е залепнала за гърдите. Няма такова нещо — бях самото въплъщение на деловия подход.

Уолт избра амулет във вид на ибис, свещената птица на Тот. Прошепна й нещо и я метна във въздуха. Талисманът се уголеми до размерите на красива бяла птица с дълъг извит клюн и криле с черно по края. Тя закръжи над нас, от което в лицето ме лъхна ветрец, после полетя бавно и грациозно над мочурищата. Заприлича ми на щъркел от старите анимационни филмчета — птиците, които носят увитите във вързоп бебета. По някаква смехотворна причина се изчервих при тази мисъл.

— Пусна я да поразузнае ли? — предположих аз.

Уолт кимна.

— Ще потърси развалините на Саис. Дано са наблизо.

„Освен ако Изида не ни е пратила в другия край на делтата“, казах си аз.

Изида не отговори, което доказваше, че е вкисната.

Продължихме да се плъзгаме нагоре по течението с луксозния „Крокодил Круиз“. При други обстоятелства не бих се притеснила, че разполагам с толкова време, през което мога да съм насаме с Уолт, но сега имах да му казвам много неща, а не знаех как. Утре сутринта дългата ни битка с Апоп щеше да завърши по един или друг начин.

Притеснявах се, разбира се, за всички нас. Бях оставила Картър с онзи призрак психопат, Чичо Вини. Дори не събрах смелост да му кажа, че от време на време Зия се превръща в маниачка, мятаща огнени топки. Тревожех се за Еймъс и битката му със Сет. Тревожех се и за малките ни ученици, които всъщност си бяха сам-самички в Първи ном и със сигурност бяха изпаднали в ужас. Бях сломена заради татко, който седеше на престола в Подземния свят и тъгуваше за майка ни — за кой ли път — и, иска ли питане, се страхувах за духа на мама на ръба на разрушението някъде в Дуат.

Но най-вече се притеснявах за Уолт. Ние, останалите, имахме някакъв шанс — пък бил той и съвсем малък — да се измъкнем живи. Но дори и да надделеехме, Уолт беше обречен. Ако се вярваше на Сетне, той може би нямаше да доживее до пристигането ни в Саис.

Не се налагаше някой да ми го казва. Единственото, което трябваше да направя, бе да надзърна надолу към Дуат. Около Уолт кръжеше болезнено сива аура, която ставаше все по-слаба и слаба. Колко ли време оставаше, докато той се превърнеше в мумифицираната си версия, която бях видяла в Далас?

Но в Залата на Съдилището бях получила и друго видение. След като беше разговарял с чакала, застанал на стража, Уолт се бе обърнал към мен и за миг ми се стори, че той е…

— Анубис искаше да бъде там — прекъсна мислите ми Уолт. — В Залата на Съдилището де… искаше да бъде там заради теб, в случай че се питаш за това.

Аз се свъсих.

— Питах се за теб, Уолт Стоун. Времето ти изтича, а ние още не сме го обсъдили както трябва.

Беше ми трудно да изрека дори това.

Уолт влачеше крака във водата. Беше оставил обувките си върху опашката на Филип — да изсъхнат. Момчешките крака не са от нещата, които ми се струват привлекателни, особено след като току-що са били извадени от кални маратонки. Но краката на Уолт си бяха хубави. Ноктите му бяха почти същите на цвят, както тинята, въртяща се из Нил.

(Картър негодува, че съм ви занимавала с краката на Уолт. Е, извинявайте. Беше ми по-лесно да насоча вниманието си към пръстите му, а не към тъжното му лице!)

— Най-късно довечера — каза той. — Но ти, Сейди, не се притеснявай.

В мен се надигна гняв, който ме изненада.

— Престани! — троснах се аз. — Как така няма да се притеснявам? О, да, вече ми каза колко си благодарен, че си ме познавал, че си усвоил в Бруклинската къща магията и си помогнал в битката с Апоп. Много благородно. Но това не означава… — Гласът ми заглъхна. — Не означава, че нямам причини да се притеснявам.

Ударих с юмрук по люспестата гърбина на крокодила Филип, което не беше справедливо спрямо него. Не беше справедливо и да подвиквам на Уолт. Но бях уморена от трагедии. Не бях създадена за всички тези загуби, жертви и ужасна тъга. Идеше ми да прегърна Уолт, ала между нас имаше стена — съзнанието, че той е обречен. Чувствата ми към него бяха смесени — не знаех защо ме привлича той, дали защото е хубав, дали защото изпитвам вина, дали (колкото и дръзко да звучи) защото го обичам или защото вироглаво съм решила, че не искам да губя поредния човек, на когото държа.

— Сейди… — Уолт се втренчи в мочурищата. Изглеждаше съвсем безпомощен и вероятно не можех да го виня. Бях си невъзможна. — Ако умра в името на нещо, в което вярвам… нямам нищо против. Но не е задължително смъртта да слага край на всичко. Разговарям понякога с Анубис и…

— Богове на Египет, пак ли това! — възкликнах аз. — Много те моля, не говори за Анубис. Знам какво точно ти е казал.

Уолт се сепна.

— Наистина ли знаеш? И… не ти ли харесва?

— То оставаше да ми харесва! — креснах аз.

Уолт изглеждаше направо покрусен.

— О, я стига! — рекох му. — Знам, че Анубис е водач на мъртвите. Подготвя те за живота след смъртта. Казал ти е, че всичко ще бъде наред. Че ще умреш от благородна смърт, ще те съдят по бързата процедура и ще отидеш право в древноегипетския рай. Страхотно, няма що! Ще бъдеш призрак като клетата ми майка. За теб сигурно не е краят на света. Ако така приемаш по-леко съдбата си, добре. Но на мен не ми се слушат такива неща. Не ми трябва поредният човек, с когото… с когото не мога да бъда.

Лицето ми пламтеше. Не стига че сега майка ми беше призрак. Вече никога не можех да я притисна до себе си, да отида на пазар с нея, да чуя съветите й за разни момичешки неща. Не стига че бях откъсната от Анубис, ужасно, отчайващо невероятния бог, който бе грабнал сърцето ми. Дълбоко в себе си открай време знаех, че при тази разлика във възрастта — някъде около пет хилядолетия — е невъзможно да имаме връзка, но решението на другите богове да ме отделят веднъж завинаги от него само слагаше сол в раната.

Идваше ми в повече да си представям и Уолт като призрак, до когото също нямам достъп.

Погледнах го, притеснена, че заради детинското ми поведение той се чувства още по-зле.

За моя изненада, Уолт се усмихна. После се засмя.

— Какво? — попитах.

Той направо се запревива от смях, което според мен не беше никак мило.

— Какво толкова му е смешното? — извиках. — Уолтър Стоун!

— Не… — Той се хвана през тялото. — Не, просто… Ти не разбираш. Не е така.

— Е, тогава как е?

Уолт се овладя. Както личеше, явно се опитваше да си събере мислите, но точно тогава от небето се спусна белият му ибис. Приземи се върху главата на Филип, изпляска с криле и изграчи.

Усмивката на Уолт се стопи.

— Пристигнахме. Развалините на Саис.

Филип ни откара на брега. Обухме се и тръгнахме през заблатената местност. Пред нас под следобедното слънце се беше разпростряла палмова гора, обвита от мараня. Над нас летяха чапли. Около папирусите кръжаха оранжево-черни пчели.

Една кацна върху ръката на Уолт. Други закръжиха около главата му.

Той изглеждаше по-скоро озадачен, отколкото разтревожен.

— Богинята, която би трябвало да живее тук, Нейт… тя не беше ли свързана по някакъв начин с пчелите?

— Нямам представа — признах си аз.

Кой знае защо, ми се искаше да говоря тихо.

/_Да, Картър, беше ми за пръв път. Благодаря, че попита._/

Надзърнах през палмовата гора. Стори ми се, че виждам в далечината поляна с няколко купчини кирпичени тухли, щръкнали като прогнили зъби от тревата.

Посочих ги на Уолт.

— Останки от храм?

Явно и той като мен бе обзет от инстинкта да е потаен. Приклекна в тревата, за да не бие на очи. След това погледна притеснен Филип Македонски.

— Може би не трябва да караме един сто и петдесет килограмов крокодил да се провира с нас през дърветата.

— Съгласна съм — отвърнах аз.

Уолт прошепна заповед от една дума. Филип отново се смали и се превърна във восъчна статуетка. Уолт го прибра в джоба си и двамата тръгнахме крадешком към развалините.

Колкото повече се приближавахме, толкова повече пчели изпълваха въздуха. Щом излязохме на поляната, заварихме цяла колония, струпала се на килим върху порутените кирпичени стени.

До тях, на разяден от стихиите камък, седеше жена, която се беше подпряла на лък и рисуваше нещо със стрела върху пръстта.

Беше красива по суров начин: слаба и бледа, скулеста, с хлътнали очи и извити вежди, приличаше на известна манекенка, за която не знаеш дали е точно прекрасна, или просто недохранена. Косата й беше лъскава и черна, сплетена на две плитки, които бяха прихванати с кремъчни върхове на стрели. Високомерното й лице сякаш казваше: неотразима съм, не сте достойни дори да ви погледна.

В дрехите й обаче нямаше нищо неотразимо. Тя беше облечена като за лов, в гащеризон в цветовете на пустинята: бежово, кафяво и охра. На колана й висяха няколко ножа. Жената носеше на гърба си каиш с колчан, а лъкът й си приличаше на сериозно оръжие: лъскаво дърво с издълбани по него магически йероглифи.

И най-притеснителното: жената явно ни чакаше.

— Вдигате шум — заяви недоволно. — Досега да съм ви убила десет пъти.

Погледнах Уолт, после отново жената, тръгнала на лов.

— Хм… благодаря! Задето не ни уби де.

Тя прихна.

— Не ми благодарете. И не правете друг път така, ако искате да останете живи.

Думите й не ми допаднаха, но като правило не моля тежковъоръжени жени да пояснят какво точно са имали предвид.

Уолт посочи символа, който жената рисуваше върху пръстта: кръгче с четири остри резки като крака.

— Ти си Нейт — предположи той. — Това е твоят символ: щит с кръстосани стрели.

Богинята вдигна вежди.

— Дълго ли мисли? То се знае, че съм Нейт. И да, това тук е моят символ.

— Прилича на бръмбар — включих се и аз.

— Не е никакъв бръмбар — ревна Нейт.

Пчелите, които пълзяха по кирпичените тухли отзад, се разлютиха.

— Така си е — отсъдих аз. — Не е бръмбар.

Уолт размаха пръст, сякаш току-що му беше хрумнало нещо.

— Пчелите… сега вече се сетих. Това е едно от имената на твоя храм — Дом на пчелите.

— Пчелите са неуморни ловци — поясни Нейт. — Безстрашни воини. Обичам пчели.

— Е, кой не ги обича? — заявих аз. — Очарователни малки… бръмчалки. Но да ти кажа, тук сме по работа.

Започнах да обяснявам за Бес и сянката му.

Нейт ме прекъсна, като размаха стрелата.

— Знам защо сте тук. Другите ми казаха.

Аз навлажних устни.

— Кои други?

— Руските магьосници — отговори жената. — Бяха ужасна плячка. След тях наминаха и няколко демона. Не бяха по стока от руснаците. Всички искаха да ви убият.

Приближих се една крачка до Уолт.

— Ясно. Значи ти…

— Избих ги, разбира се — отговори Нейт.

Уолт издаде звук, нещо средно между мърморене и скимтене.

— Защо си ги избила… защото са лоши ли? — попита той обнадежден. — Знаела си, че демоните и магьосниците са се сдушили с Апоп, нали? Това е заговор.

— Разбира се, че е заговор — съгласи се Нейт. — В него участват всички: обикновените простосмъртни, магьосниците, демоните, данъчните инспектори. Но аз няма да им се дам току-така. Който проникне в земите ми, ще си плати. — Тя ми се усмихна сурово. — Взимам трофеи.

Нейт извади изпод яката на военното си яке връвчица. Трепнах — очаквах да видя някакви ужасии… хм, дори не ми се говори какви. Но на връвчицата бяха накачени опърпани квадрати плат: памучен, ленен, копринен.

— Джобове — довери ни с дяволито пламъче в очите богинята.

Уолт веднага се пипна инстинктивно отстрани по анцуга.

— Хм… взела си им джобовете?

— За жестока ли ме мислиш? — попита Нейт. — О, да, събирам джобовете на враговете.

— Ужас — простенах аз. — Не знаех, че демоните имат джобове.

— О, имат, имат, как да нямат. — Тя се огледа и в двете посоки явно за да се увери, че не ни подслушват. — Просто трябва да знаеш къде да търсиш.

— Точно така — отвърнах. — Та сме дошли, за да намерим сянката на Бес.

— Да — рече богинята.

— Доколкото разбрах, си приятелка на Бес и Таурт.

— Така е. Харесвам ги. Те са грозни. Според мен не са сред заговорниците.

— О, определено не са. Затова сигурно ще ни покажеш сянката на Бес, а?

— Бих могла. Пребивава в царството ми — в здрача на дълбоката древност.

— Къде, къде… и сега какво?

Съжалих, че съм попитала.

Нейт опъна с тетивата стрелата и я запрати в небето. Докато тя се издигаше, въздухът се нагъна. Из околността плъзна ударна вълна и на мен за миг ми се зави свят.

След като примигнах, видях, че следобедното небе е станало по-яркосиньо и е изпъстрено с оранжеви облаци. Въздухът беше свеж и чист. Над нас летяха ята гъски. Палмите бяха по-високи, тревата — по-зелена…

/_Да, Картър, знам, че звучи смешно. Но от другата страна тревата наистина си беше по-зелена._/

Сега на мястото на кирпичените развалини се издигаше горд храм. Ние с Уолт и Нейт бяхме извън стените, които се извисяваха на десет метра и яркобели, блестяха на слънцето. Целият комплекс беше с площ поне десет квадратни километра. В средата на лявата стена блещукаше порта със златен филигран. Имаше път с каменни сфинксове от двете страни, който водеше към реката, а там бяха закотвени платноходи.

Дали съм се объркала ли? Да. Но го бях изживявала и друг път, когато в Залата на епохите бях докоснала завесите от светлина.

— В миналото ли сме? — предположих аз.

— В здрача на миналото — поправи ме Нейт. — В един спомен. Това е моето убежище. То може да се превърне и в място, където ще бъдете погребани, ако по време на лова не успеете да се спасите.

Аз застанах нащрек.

— В смисъл… че ще ловиш нас ли? Но ние не сме ти врагове! Бес ти е приятел. Би трябвало да ни помагаш!

— Сейди е права — намеси се и Уолт. — Твой враг е Апоп. Утре сутринта той ще унищожи света.

Нейт изсумтя.

— Краят на света ли? Предричат го, откакто свят светува. Вие, простосмъртните, нали сте си мекушави, не обърнахте внимание на предупредителните знаци, аз обаче съм се подготвила. Имам си подземен бункер и съм се запасила в него с храна, чиста вода и достатъчно оръжие и боеприпаси, за да дам отпор на войската на зомбитата.

Уолт сключи вежди.

— Каква войска на зомбита?

— Човек никога не знае — тросна се Нейт. — Важното е, че ще надживея апокалипсиса. Ще надживея земята. — Тя заби пръст в мен. — Знаеш ли, че шест неща по палмата стават за ядене?

— Хм…

— И никога няма да ми е скучно — продължи тя, — тъй като съм и богиня на тъкачите. Имам връв, ще ми стигне да си плета макраме цяло хилядолетие.

Не знаех какво да отговоря, тъй като нямах представа какво е макраме.

Уолт вдигна ръце.

— Страхотно, Нейт, но Апоп ще се въздигне утре. Ще погълне слънцето, ще потопи света в мрак и ще остави цялата земя да се срути отново в Морето на Хаоса.

— Аз ще бъда на сигурно в бункера — настоя Нейт. — Ако ми докажеш, че си приятел, а не противник, може би ще ти помогна с Бес. После можеш да дойдеш при мен в бункера. Ще те науча как да оцеляваш. Ще имаме дажби храна — като във войската — и от джобовете на враговете ще тъчем нови дрехи.

Ние с Уолт се спогледахме. Богинята не беше наред. За беда, имахме нужда от помощта й.

— Значи искаш да ни гониш като по време на лов — казах аз. — И от нас се очаква да оцелеем…

— До залез-слънце — уточни тя. — Ако дотогава ми се изплъзнете, ще дойдете да живеете в бункера ми.

— Имам контрапредложение — заявих тихо. — Никакъв бункер. Ако победим, ще ни помогнеш да намерим сянката на Бес, но и ще се сражаваш на наша страна срещу Апоп. Ако наистина си богиня на войната, на лова и така нататък, би трябвало да се радваш на хубавата битка.

Нейт се усмихна.

— Става! Дори ще ви дам пет минути предимство. Но ви предупреждавам: не губя никога. След като ви убия, ще ви взема джобовете!

— Как само се пазариш — отвърнах аз. — Но добре.

Уолт ме сръга с лакът.

— Хм, Сейди…

Стрелнах го с поглед, да го спра. Както личеше, нямаше начин да се изплъзнем от този лов, но вече ми беше хрумнало как да отървем кожите.

— Започнахме — викна Нейт. — Можете да ходите навсякъде по моите земи, които всъщност обхващат цялата делта. Няма значение. Ще ви намеря.

Уолт каза:

— Но…

— Вече четири минути — предупреди Нейт.

Направихме единственото разумно нещо. Обърнахме се и побягнахме.

— Какво е макраме? — креснах, докато тичахме презглава из гъсталака.

— Начин на плетене — обясни Уолт. — Защо говорим за това?

— Не знам — признах си. — Просто ми беше интер…

Светът се преобърна… по-точно, преобърнах се аз.

Установих, че вися с краката нагоре в мрежа от върви, които ми боцкаха.

— Ето какво е макраме — каза Уолт.

— Страхотно. Свали ме долу.

Той, нали си беше практичен, извади от раницата нож и успя да ме освободи, аз обаче бях сигурна, че сме изгубили почти цялата преднина от началото. Слънцето се беше снишило още малко към хоризонта, но колко още трябваше да оцеляваме: половин час? Един?

Уолт затърси из раницата и за кратко се замисли дали да не извади белия восъчен крокодил.

— Може би Филип?

— Не — отвърнах аз. — Не можем да влезем в челен сблъсък с Нейт. Трябва да й се изплъзнем. Можем да се разделим…

— Тигър. Лодка. Сфинкс. Камили. Няма невидимост — мърмореше той, докато оглеждаше амулетите. — Защо нямам амулет за невидимост?

Аз потреперих. Последния път, когато бях опитала невидимост, не се беше получило особено добре.

— Тя, Уолт, е богиня на лова. Едва ли ще я заблудим с магия, с която да се скрием, дори и да ти се намираше такава.

— Тогава какво? — попита той.

Допрях пръст до гърдите му и почуках по единствения амулет, който той не криеше: същия като моя.

— Амулетите shen ли? — Уолт примига. — Но как ще ни помогнат?

— Разделяме се и печелим време — обясних аз. — Чрез амулетите можем да разменяме мисли, нали така?

— Ами… да.

— И амулетите могат да ни телепортират теб при мен и мен при теб, нали?

Уолт се смръщи.

— Изработил съм ги така, че да го правят, но…

— Ако се разделим — продължих аз, — на Нейт ще й се наложи да избере единия, когото да проследи. Отдалечаваме се възможно най-много един от друг. Ако Нейт намери първо мен, ти ме телепортираш с амулета и аз вече няма да съм в опасност. Или обратното. После се разделяме отново и продължаваме в същия дух.

— Блестящо — призна той. — При условие, че амулетите се задействат бързо. И не изгубим мисловната връзка. И Нейт не убие единия, преди той да е повикал другия на помощ. И…

Долепих пръст до устните му.

— Хайде да приключим с „блестящо“.

Той кимна, после ме целуна набързо.

— Успех.

Смешник, защо ги прави тия работи точно когато не бива да се разсейвам! Хукна на север и след миг на зашеметеност аз пък се завтекох на юг.

Едва ли е най-уместно да се опитваш да се промъкнеш неусетно зад врага с кубинки, които скърцат.

Замислих се дали да не нагазя в реката, така че водата да заличи следата ми, но не исках да рискувам и да плувам, при положение че не знаех какво има под повърхността: крокодили, змии, зли духове. Веднъж Картър ми каза, че в древността повечето египтяни не знаели да плуват, което тогава ми се стори смехотворно. Да живееш край река и да не знаеш да плуваш! Сега вече разбирах. Ако си с всичкия си, едва ли ще се престрашиш да се топнеш в тази вода.

(Картър твърди, че ако влезеш да плуваш в Темза или в река Ист, това ще бъде точно толкова пагубно за здравето ти. Добре де, прав си.) /_А сега млъквай, скъпи ми братко, и ме остави да продължа с блестящата част за това как Сейди спаси положението._/

Тичах по брега, провирах се през тръстиката, прескочих един крокодил, който се припичаше на слънцето. Не си дадох труда да проверя дали ме е погнал. Имах да се тревожа от по-страшни хищници.

Не знам колко съм бягала. Имах чувството, че съм изминала километри. След като брегът се разшири, завих към сушата, като се стараех да остана под прикритието на палмите. Не чух да ме преследват, но отзад между плешките все ме сърбеше — очаквах там да се забие стрела.

Излязох с тежка стъпка на една поляна, където край открития огън до колиба със сламен покрив имаше древни египтяни по препаски, които готвеха. Египтяните може би бяха само сенки от миналото, но си изглеждаха съвсем истински. Стреснаха се, когато видяха как в бивака им нахълтва русо момиче в бойно облекло. Сетне забелязаха жезъла и вълшебната ми пръчка и незабавно залегнаха, като допряха глави до пръстта и изпелтечиха нещо за Per Ankh — Дома на живота.

— Хм, да — казах аз. — Тук съм по официална работа на Per Ankh. Продължавайте. Чао.

Пак се завтекох. Запитах се дали някой ден ще се появя върху рисунка в храм: малка руса египтянка с морави кичури в косата, която тича на една страна през палмите и крещи изписано с йероглифи „Лелееее!“, докато Нейт ме преследва. Поободрих се при мисълта как клетите археолози умуват ли, умуват какво пък е това.

Излязох в края на палмовата гора и спрях рязко. Пред мен, докъдето поглед стигаше, се бяха разпрострели разорани ниви. Нямаше къде да избягам или да се скрия.

Обърнах се.

ТРЯС!

В най-близката палма се заби стрела с такава сила, че върху главата ми заваляха фурми.

„Уолт — помислих си отчаяна, — хайде, моля те.“

От тревата на двайсет метра от мен се показа Нейт. Беше си намазала лицето с тиня от реката. От косата й като заешки уши стърчаха палмови клонки.

— Ходила съм на лов за кръвожадни свине по-умело от теб — оплака се тя. — Ходила съм по-умело на лов за растения, от които се прави папирус!

„Хайде, Уолт — помислих си. — Скъпи, скъпи Уолт. Хайде.“

Отвратена, Нейт поклати глава. Опъна с тетивата още една стрела. Усетих как ми се повдига, все едно съм в кола и шофьорът е ударил внезапно спирачка.

Видях, че седя до Уолт на едно дърво, на най-ниския клон на голяма смоковница.

— Получи се! — каза той.

Цена нямаше този Уолт!

Нацелувах го хубаво — доколкото можеш да нацелуваш хубаво в нашето положение. Усетих сладка миризма, каквато преди не бях забелязвала, сякаш Уолт е ял цветове на лотос. Представих си онази стара ученическа песничка: „Уолт и Сейди С-Е Ц-Е-Л-У-В-А-Т, седнали на дърво“. Добре че всички, които можеха да се заяждат с мен заради това, бяха пет хилядолетия напред в бъдещето.

Уолт си пое дълбоко въздух.

— Това за благодаря ли беше?

— Изглеждаш по-добре — забелязах аз. Очите му не бяха толкова жълти. Докато се движеше, той като че ли не изпитваше такава болка. Би трябвало да се зарадвам, но вместо това изпаднах в тревога. — Тази миризма на лотос… пил ли си нещо?

— Добре съм. — Той извърна очи. — Хайде да се разделим и да опитаме още веднъж.

От това тревогата ми не се притъпи, но Уолт беше прав. Нямахме време да си приказваме. Скочихме и двамата на земята и се отправихме в противоположни посоки.

Слънцето почти докосваше хоризонта. Вече бях обнадеждена. Със сигурност оставаше малко.

Бях на косъм да се заплета в поредната мрежа от макраме, добре че си отварях очите на четири и забелязах произведението на изкуството и занаятите, сътворено от Нейт. Заобиколих капана, проврях се през папирусовата тръстика и се озовах отново в храма на Нейт.

Златната порта зееше отворена. Широката улица със сфинксовете водеше право в комплекса. Никаква стража, никакви жреци. Нейт може би ги беше изтребила до крак и им беше взела джобовете или пък всички бяха в бункера и се готвеха за нашествието на зомбитата.

Хмм. Реших, че последното място, където Нейт ще тръгне да ме търси, е базовият й лагер. Пък и Таурт беше видяла сянката на Бес именно върху крепостния вал. Щеше да стане още по-добре, ако откриех сянката без помощта на Нейт.

Хукнах към портата, като попоглеждах подозрително сфинксовете. Никой от тях не оживя. В огромния двор вътре имаше два обелиска със златни върхове. Между тях сияеше статуя на Нейт в древноегипетско облекло. В краката й като военна плячка бяха струпани щитове и стрели.

Огледах стените наоколо. Към защитния вал водеха няколко стълбища. Залязващото слънце хвърляше колкото искаш дълги сенки, но аз търсех очертания като от джудже. Таурт беше предложила да повикам сянката. Тъкмо да опитам, когато чух в ума си гласа на Уолт: „Сейди!“.

Ужасно трудно е да се съсредоточиш, когато животът на някого зависи от теб.

Стиснах амулета shen и пророних:

— Хайде. Хайде.

Представих си, че Уолт стои до мен, за предпочитане без стрела, забита в него. Примигнах, и готово! Той за малко да ме събори, докато ме прегръщаше.

— Тя… тя щеше да ме убие — обясни задъхан. — Но първо поиска да поговорим. Заяви, че й харесал номерът ни. Щяла да ни съсече с гордост и да ни вземе джобовете.

— Супер — отвърнах аз. — Пак ли се разделяме?

Уолт погледна през рамото ми.

— Виж, виж, Сейди.

Посочи северозападния ъгъл на стените, където имаше кула, щръкнала над защитния вал. Докато небето почервеняваше, сенките отстрани на кулата започнаха да се топят бавно, но една остана: силуетът на набит дребосък с бухлата коса.

Имам опасения, че си забравихме плана. Завтекохме се заедно към стъпалата и се качихме на стената. Много скоро вече стояхме на парапета и гледахме сянката на Бес.

Сетих се, че сигурно сме точно на мястото, където Таурт и Бес са се държали за ръце в нощта, която тя беше описала. Бес беше казал истината: беше оставил сянката си тук, така че тя да е щастлива дори когато той не е.

— О, Бес… — Имах чувството, че сърцето ми се свива и се превръща във восъчен shabti. — Как ще я заловим, Уолт?

Някой каза зад нас:

— Няма да я залавяте.

Ние се обърнахме. Нейт стоеше на защитния вал на няколко метра от нас. Беше опънала с лъка две стрели. Представих си, че от такова разстояние тя изобщо няма да се затрудни да ни улучи и двамата.

— Добър опит — призна богинята. — Но по време на лов побеждавам само аз.

14. Забавления с раздвоение на личността

Сейди

Точно време да призова Изида ли?

Може би. Но дори и тя да откликнеше, се съмнявах, че ще успея да направя магия, преди Нейт да е изстреляла стрелите. И да разгромях богинята на лова, имах чувството, че тя ще го сметне за измама, задето съм използвала срещу нея мощта на друга богиня. И сигурно щеше да реши, че участвам в заговора на руснаците, зомбитата и данъчните инспектори.

Колкото и луда да беше Нейт, имахме нужда от помощта й. Тя щеше да бъде много по-полезна, ако запращаше стрелите си по Апоп, вместо да си седи в бункера и да шие якета от джобове и завързани на възли върви.

Мислите ми препускаха като обезумели. Как да надделея над богинята на лова? Не знаех много за ловците, ако не броим приятеля на дядо, майор Макнийл, от Дома на пенсионера, който все разказваше за… Ах!

— Много жалко, наистина — изпелтечих.

Нейт се поколеба, както и се бях надявала.

— Какво? — попита тя.

— Всъщност за ядене стават не шест, а седем неща в палмата — засмях се аз.

Тя се свъси.

— Невъзможно!

— О, така ли? — вдигнах аз вежди. — Живяла ли си някога край Ковънт Гардън? Провирала ли си се някога по пътеките в дивата пустош на Камдън Лок, за да знаеш?

Лъкът на Нейт се сниши малко.

— Тези места не ги познавам.

— Така си и мислех — заявих победоносно. — О, колко много неща можем да си разкажем, Нейт. Как да оцелееш. Веднъж карах цяла седмица на стари бисквити и сока на „Райбина“.

— Това растение ли е? — поинтересува се богинята.

— С всички хранителни съставки, от които се нуждаеш, за да останеш жива — уверих я аз. — Стига да знаеш къде да я купиш… да я намериш де.

Вдигнах вълшебната пръчка с надеждата, че Нейт ще го посрещне като драматично движение, а не като заплаха.

— Веднъж издебнах в бункера си при железопътна гара „Чаринг Крос“ смъртоносна плячка, известна като Желирани човечета.

Нейт ме зяпна изумена.

— Опасни ли са?

— Ужасни са — потвърдих аз. — О, уж изглеждат малки, но винаги се появяват на цели тумби. Лепкави са и от тях се пълнее… направо смъртоносни. Та седях си аз сам-самичка, не носех друго освен две лири стерлинги и карта за метрото. Желираните човечета ме бяха обсадили, когато… О, както и да е. Когато Желираните човечета дойдат да те нападат… ще разбереш сама.

Тя свали лъка.

— Кажи ми. Трябва да знам как се ловят тия Желирани човечета.

Погледнах угрижено Уолт.

— Колко месеца те обучавах?

— Седем — отговори той. — Почти осем.

— А заявявала ли съм, че изобщо си годен да ходиш с мен на лов за Желирани човечета?

— Хм… не си.

— Ето на! — Приклекнах и започнах да чертая по пода на защитния вал с вълшебната си пръчка. — Дори Уолт не е готов за такива знания. Мога да ти нарисувам тук някое от страховитите Желирани човечета или — не дайте си богове! — Вафла на Джейкъб. Но такива познания са в състояние да унищожат един не особено опитен ловец.

— Аз съм богинята на лова! — Нейт се приближи малко и се втренчи със страхопочитание в светещите знаци, явно не се досети, че всъщност рисувам защитни йероглифи. — Трябва да знам.

— Ами… — Аз погледнах хоризонта. — Първо, трябва да осъзнаеш колко е важно да улучиш момента.

— Да! — възкликна въодушевена Нейт. — Разкажи ми за това.

— Така например… — Почуках по йероглифите и задействах магията. — Сега е залез-слънце. Ние още сме живи. Победихме.

Лицето на Нейт стана по-сурово.

— Измама!

Богинята се спусна към мен, но защитните знаци припламнаха и я изтласкаха назад. Тя вдигна лъка и изстреля стрелите.

Онова, което се случи после, си беше изненадващо на много равнища. Първо, на стрелите явно бяха направени силни магии, защото те минаха право през защитата ми. Второ, Уолт се завтече напред с невероятна скорост. По-бързо, отколкото можех да изпищя (което и направих), улови стрелите още във въздуха. Те се разпаднаха на сива прах, разнесена от вятъра.

Нейт отстъпи ужасена назад.

— Ти! Не е честно!

— Спечелихме — оповести Уолт. — Спазвай уговорката.

Двамата си размениха поглед, който не разбрах докрай — нещо като сблъсък на волята.

Нейт изсъска през стиснати зъби.

— Добре тогава. Можете да вървите. Щом Апоп се въздигне, ще се бия на ваша страна. Но няма да забравя как ти, отроче на Сет, навлезе неканен в земите ми. А колкото до теб… — Тя ме изгледа лошо. — Ето го ловджийското ми проклятие: някой ден и ти ще бъдеш измамена от плячката си така, както аз бях измамена днес. Дано те нападне цяла сган Желирани човечета!

След тази ужасна заплаха Нейт се разпадна на купчина върви.

— Какво отроче на Сет? — погледнах аз Уолт с присвити очи. — Какво точно?…

— Внимавай! — предупреди ме той.

Храмът наоколо започна да се разпада. Въздухът се нагъна и ударната вълна превърна пейзажа наоколо в днешен Египет.

Едва успяхме да слезем по стъпалата. Последните стени на храма се срутиха на купчини разядени от стихиите кирпичени тухли, но сред тях още се виждаше сянката на Бес, която малко по малко се стопяваше, защото слънцето вече бе залязло.

— Трябва да побързаме — каза Уолт.

— Да, но как да заловим сянката?

Някой се прокашля зад нас.

На една палма наблизо се беше подпрял Анубис, беше мрачен.

— Съжалявам, че се намесвам. Но, Уолт… време е.

Беше облечен с официални древноегипетски дрехи. Беше с широка златна огърлица, черна поличка, сандали и почти нищо друго. Както съм споменавала и друг път, не са много момчетата, които могат да се издокарат така и да изглеждат добре, особено пък с молив около очите, но при Анубис се получаваше.

Изведнъж върху лицето му се изписа тревога. Той хукна към нас. Колкото и да бе абсурдно, за миг си представих, че съм върху корицата на някой от любовните романи на баба, където влюбената девойка се свлича в обятията на полугол набит мъж, а друг стои отстрани и я гледа с копнеж. О, пред какъв ужасен избор са изправени момичетата! Жалко, че не разполагах с поне малко време, за да се поизмия. Още бях цялата в спечена речна кал, във върви и трева, сякаш ме бяха овъргаляли в катран и после в пера.

Точно тогава Анубис ме подмина и стисна Уолт за раменете. Е… беше си неочаквано.

Бързо обаче видях, че го е хванал, та Уолт да не се строполи. По лицето му бяха избили капчици пот. Главата му беше климнала надолу, краката му се подкосяваха, сякаш някой бе отрязал последния конец, на който Уолт се е държал. Анубис го положи внимателно на земята.

— Остани с мен, Уолт — подкани. — Трябва да довършим нещата.

— Какви неща? — креснах аз. Не знам какво ме прихвана, но имах чувството, че някой ме е изрязал с фотошоп от корицата на моята книга. А ако има нещо, с което не съм свикнала, то това е да бъда пренебрегвана. — Какво правиш тук, Анубис? Какво ви става на вас двамата? И какви неща, да му се не види?

Той ме погледна свъсен, сякаш беше забравил, че и аз съм там. Това не допринесе особено за доброто ми настроение.

— Сейди…

— Опитах се да й кажа — простена Уолт.

Анубис му помогна да седне, въпреки че той още си изглеждаше ужасно.

— Ясно — рече Анубис. — Май не си успял да кажеш и дума.

Уолт намери сили да се усмихне едва-едва.

— Само да беше видял как Сейди обяснява на Нейт за Желираните човечета. Беше като… знам ли, като словесен товарен влак. Богинята нямаше никакъв шанс.

— Да, видях — потвърди Анубис. — Беше трогателно — по дразнещ начин.

— Моля? — ахнах, чудех се кого от двамата първо да ударя.

— А когато почервеня… — допълни Анубис, сякаш съм интересен екземпляр.

— Беше много сладка — съгласи се Уолт.

— Е, реши ли? — попита го Анубис. — Това е последната ни възможност.

— Да. Не мога да я оставя.

Анубис кимна и го стисна за рамото.

— Аз също. Но първо сянката?

Уолт се закашля и лицето му се сгърчи от болка.

— Да. Докато не е станало твърде късно.

Не мога да твърдя, че съм разсъждавала трезво, но едно беше очевидно: тези двамата ме бяха одумвали зад гърба ми много повече, отколкото смятах. Какво, по дяволите, си бяха говорили за мен? Забравете за Апоп и как той поглъща слънцето — това бе най-големият ми кошмар.

Какво означаваше, че и двамата не могат да ме оставят? Звучеше си доста зловещо да го чуеш от момче, което умира, и от бог на смъртта. Бяха влезли в заговор…

О, ужас. Започвах да разсъждавам като Нейт. Не след дълго щях да се спотайвам в някой бункер, да ям войнишки дажби и да дърдоря, докато пришивам един към друг джобовете на всички момчета, които са ме зарязвали.

Анубис помогна с усилие на Уолт да стигне при сянката на Бес, която бързо се стопяваше в здрача.

— Можеш ли? — попита го.

Той прошепна нещо, което не разбрах. Ръцете му трепереха, но Уолт извади от раницата парче восък и започна да го мачка, за да направи shabti.

— Сетне го изкара много сложно, но сега виждам. Лесно е. Нищо чудно че боговете са искали тези познания да не попадат в ръцете на обикновените простосмъртни.

— Моля? — прекъснах го аз.

Двамата ме погледнаха.

— Здравейте, аз съм Сейди Кейн. Не искам да се намесвам в момчешкия ви разговор, но какво всъщност правите?

— Хващаме сянката на Бес — обясни Анубис.

— Но… — Сякаш бях онемяла. Толкоз за словесния товарен влак. Бях се превърнала в словесен влак, претърпял катастрофа. — Но ако това е работата, която обсъждахте, какви бяха тези приказки кой какво решение е взел и че не искате да ме изоставяте, а също…

— Сейди — рече Уолт, — ако не действаме незабавно, ще изгубим сянката. Наблюдавай магията, за да можеш да я повториш със сянката на Змея.

— Няма да умираш, Уолт Стоун. Забранявам.

— Заклинанието не е трудно — продължи той, без да обръща внимание на молбата ми. — От обикновените е, с думите „сянката на Бес“ вместо „Бес“. След като сянката бъде погълната, трябва да направиш магия за привързване, за да я задържиш. После…

— Престани, Уолт!

Трепереше така, че зъбите му тракаха. И да му хрумне точно сега да ми дава уроци по магия!

— После за проклятието трябва да застанеш пред Апоп — поясни той. — Ритуалът се извършва, както обикновено. Сетне излъга за тази част, в заклинанието няма нищо особено. Трудно е само да откриеш сянката. За Бес просто направи магията в обратна последователност. Би трябвало да се справиш и от разстояние, тъй като става въпрос за бяла магия. Сянката сама ще пожелае да ти помогне. Изпрати sheut да намери Бес и тя би трябвало… тя би трябвало да го върне.

— Но…

— Сейди! — прегърна ме Анубис. Кафявите му очи преливаха от състрадание. — Не го карай да говори повече, отколкото се налага. Силите му трябват за магията.

Уолт започна да напява. Вдигна буцата восък, която сега приличаше на мъничък Бес, и я притисна до сянката върху стената.

Аз се разридах.

— Но той ще умре!

Анубис ме хвана. Ухаеше на храмови благовония, на копал, на кехлибар и други древни миризми.

— Той е роден в сянката на смъртта — каза ми. — Затова се разбираме. Отдавна да е рухнал, но Джаз му даде отвара, която в края да притъпи болката и ако се наложи, да му вдъхне сили.

Спомних си, че дъхът на Уолт е миришел на лотос.

— Изпил я е преди малко. Докато бягахме от Нейт.

Анубис кимна.

— Вече не действа. На Уолт са му останали сили колкото да довърши магията.

— Не!

Идеше ми да се разкрещя и да го ударя, но се опасявам, че вместо това взех, че се разкиснах и се разридах. Анубис ме притисна в обятията си и аз заподсмърчах като малко момиченце.

Нямам оправдание. Просто ми беше непоносимо да изгубя Уолт, пък било то и заради това да се върне Бес. Не можеше ли поне веднъж да успея, без да плащам с такива скъпи жертви?

— Наблюдавай внимателно — подкани Анубис. — Научи магията. Тя е единственият начин да спасим Бес. Ще опреш до същото заклинание, за да уловиш сянката на Змея.

— Не ме интересува! — извиках, но продължих да наблюдавам.

Докато Уолт напяваше, фигурката погълна сянката на Бес, както гъбата попива течност. Восъкът стана черен като молив за очи.

— Няма страшно — рече тихо Анубис. — За него смъртта не е краят.

Ударих го по гърдите, но не силно.

— Не ми се слушат такива неща! И ти не би трябвало да си тук. Нали боговете ти издадоха ограничителна заповед — да не се доближаваш до мен?

— Не би трябвало да съм с теб — съгласи се Анубис, — защото нямам формата на простосмъртен.

— Защо тогава си тук? Наоколо няма гробища. Това тук не е твоят храм.

— Не е — призна си той. После кимна към Уолт. — Виж!

Уолт довърши магията. Изрече заповед от една-единствена дума:

— Hi-nehm.

На фона на тъмния восък проблеснаха сребристите йероглифи за „Съедини се!“:

Със същата заповед бях поправила магазина за сувенири в Далас, пак с нея миналата Коледа чичо Еймъс беше показал как се лепи счупена чинийка. С ужасна убеденост знаех, че това е последната магия, която Уолт ще направи някога.

Той залитна напред. Втурнах се към него. Положих главата му върху ръцете си. Дишането му беше затруднено.

— Получи се — пророни Уолт. — А сега… прати сянката при Бес. Трябва да…

— Моля те, Уолт — казах аз. — Можем да те пренесем в Първи ном. Знахарите там вероятно ще успеят да…

— Не, Сейди… — Той притисна фигурката до дланта ми. — Побързай.

Опитах да се съсредоточа. Беше почти невъзможно, но успях да изрека на обратно думите в проклятието. Насочих силите си към фигурката и си представих Бес, какъвто той беше едно време. Наредих на сянката да намери господаря си, да пробуди отново душата му. Вместо да залича Бес от този свят, се опитах да го върна на сцената, този път така, сякаш го бях вписала с неизличимо мастило.

Восъчната статуетка се превърна в дим и изчезна.

— Получи ли се? — попитах колебливо.

Уолт не отговори. Очите му бяха затворени. Той лежеше, без изобщо да помръдва.

— О, моля те… недей. — Прегърнах челото му, което бързо изстиваше. — Направи нещо, Анубис!

Отговор не последва. Обърнах се, но него вече го нямаше.

— Анубис! — изпищях толкова силно, че отекна в скалите в далечината. Положих възможно най-внимателно Уолт на земята. Изправих се и стиснала юмруци, описах пълен кръг. — Това ли беше? — креснах на въздуха, където нямаше никой. — Взимаш душата му и си тръгваш? Мразя те!

Най-неочаквано Уолт простена и отвори очи.

Изхлипах от облекчение.

— Уолт! — възкликнах и приклекнах до него.

— Вратата — каза той припряно.

Не знаех за какво ми говори. Дали не бе получил предсмъртно видение? Гласът му беше спокоен, без следа от болка, но още беше слаб.

— Побързай, Сейди. Сега вече знаеш заклинанието. То ще… то ще подейства на сянката на Змея.

— Какво се случи, Уолт? — Избърсах сълзите по лицето си. — Каква врата?

Той посочи едва-едва. На няколко метра във въздуха се рееше врата от мрак.

— Всичко това беше капан — обясни Уолт. — Сетне… сега вече знам какво е намислил. Брат ти се нуждае от помощта ти.

— Ами ти? Ела с мен!

Той поклати глава.

— Още съм немощен. Ще направя всичко по силите си да повикам от Дуат подкрепления… ти ще имаш нужда от тях. Но едвам се движа. Ще се срещнем в Първи ном по изгрев-слънце, стига… стига да си сигурна, че не ме мразиш.

— Да те мразя ли? — Бях направо озадачена. — Откъде-накъде ще те мразя?

Уолт се усмихна тъжно, усмивка, каквато не беше в стила му.

— Погледни — каза той.

Трябваше ми известно време, докато проумея какво ми говори. Направо настръхнах. Как се беше спасил Уолт? Къде беше Анубис? И за какво съзаклятничеха двамата?

Нейт беше нарекла Уолт отроче на Сет, а той не му беше син. Сет имаше само едно дете: Анубис.

„Опитах се да й кажа“, беше споменал Уолт.

„Той е роден в сянката на смъртта — ми беше обяснил Анубис. — Затова се разбираме.“

Не ми се искаше, но сведох поглед към Дуат. Там, където лежеше Уолт, видях друг човек, нещо като второ изображение върху неговото… младеж, който се беше проснал, отмалял и блед, със златна огърлица и черна египетска поличка, с познатите кафяви очи и тъжна усмивка. Още по-навътре видях сияйна сива светлина: бог Анубис във вид на човек с глава на чакал.

— О… не, не.

Станах и се отдръпнах рязко от него. От тях. Прекалено много плочки от пъзела се бяха наредили наведнъж. Виеше ми се свят. Способността на Уолт да превръща нещата в пепел… това беше пътят на Анубис. От месеци той насочваше могъществото на бога. Приятелството им, разговорите, другият път, за който Анубис намекваше като начин да спаси Уолт…

— Какво си направил? — погледнах го ужасена.

Дори не знаех как да го нарека.

— Сейди, това съм аз — обади се Уолт. — Пак съм си аз.

Анубис каза в хор с него от Дуат:

— Пак съм си аз.

— Не!

Краката ми трепереха. Чувствах се предадена и измамена. Имах чувството, че светът вече рухва в Морето на Хаоса.

— Мога да обясня — допълни той на два гласа. — Но Картър има нужда от помощта ти. Много те моля, Сейди…

— Престани!

Не се гордея от начина, по който постъпих, но се обърнах и побягнах, после скочих право през вратата от мрак. В онзи миг ми беше все едно накъде води тя, важното беше само да съм далеч от безсмъртното същество, в което смятах, че съм влюбена.

15. Как се превърнах в цикламено шимпанзе

Картър

Желирани човечета? Наистина ли?

Не бях чул тази част. Сестра ми не престава да ме изумява… /_и не, Сейди, това също не е комплимент_/.

Та докато Сейди е изживявала свръхестествената си драма с момчетата, аз се бях изправил лице в лице с капитан на речен кораб с острие убиец вместо глава, който явно искаше да се преименува на Още по-окървавената секира.

— Назад! — казах на демона. — Това е заповед.

Окървавената секира издаде бръмчене, което може би беше смях. Извърна глава наляво — нещо като танцовите движения на Елвис Пресли — и проби дупка в стената. После ме погледна отново, раменете му бяха целите в трески.

— Подчинявам се на други заповеди — избръмча капитанът. — Заповеди да убивам!

Спусна се към мен като бик. След суматохата, която бяхме изживели току-що в serapeum, един бик беше последното, с което ми се занимаваше.

Замахнах с юмрук.

— Ha-wi!

Между нас блесна йероглифът за „Удряй!“:

Върху Окървавената секира се стовари син юмрук енергия, който го изхвърли през вратата и го запрати право през стената на каюткомпанията отсреща. От такъв удар един обикновен простосмъртен щеше да изгуби съзнание, аз обаче чух как Окървавената секира се опитва да излезе от отломъците и бръмчи ядосано.

Постарах се да мисля. Щеше да бъде хубаво, ако можех да го удрям отново и отново с този йероглиф, но магията не действа така. Веднъж изречена, вълшебната дума не може да се използва отново в продължение на няколко минути, а понякога дори и часове.

Пък и вълшебните думи са сред най-сложните магии. Има магьосници, които с години усвояват един-единствен йероглиф. От горчив опит знаех, че ако изречеш прекалено много такива думи, силите ти се изчерпват наистина бързо, а на мен и без това не ми бяха останали много.

Първият проблем: как да държа демона далеч от Зия. Тя още беше замаяна и напълно беззащитна. Впрегнах всичките си магически способности и казах:

— N’dah.

Защити!

Около Зия затрепка синя светлина. Изведнъж си спомних ужасен как миналата пролет съм я намерил във водния й гроб. Ако тя се събудеше, похлупена от синя енергия, и решеше, че отново е затворена като в тъмница…

— О, Зия — подхванах. — Не исках да…

— УБИЙ!

Окървавената секира се надигна от развалините на помещението отсреща. На главата му се беше набучила пухена възглавница и от нея по цялата му униформа се сипеше гъша перушина.

Изхвърчах в коридора и се насочих към стълбището, като хвърлих един поглед през рамо, за да се уверя, че капитанът е тръгнал след мен, а не към Зия. Извадих късмет — вървеше по петите ми.

Качих се на палубата и креснах:

— Сетне!

Призракът не се виждаше никъде. Светлинките, които всъщност бяха екипажът, се стрелкаха като полудели, бръмчаха трескаво наоколо, блъскаха се в стените, кръжаха около комините, спускаха и вдигаха мостика ей така, без видима причина. Предположих, че са загубени без Окървавената секира, който да им дава указания.

Речният кораб препускаше по Реката на Нощта и криволичеше като пиян по течението. Плъзнахме се между две назъбени скали, които преспокойно можеха да стрият на прах корпуса, после се спуснахме по водопад и цопнахме така, че чак зъбите ми затракаха. Погледнах към капитанската кабина и видях, че зад щурвала няма никой. Беше истинско чудо, че още не сме се разбили. Трябваше да овладея кораба.

Затичах се към стълбите.

Когато бях преполовил пътя, сякаш от дън земя изникна Окървавената секира. Замахна с глава към корема ми и ми разпра тениската. Ако имах по-голямо шкембе — не, не ми се мисли за това. Залитнах назад, като се хванах за пъпа. Окървавената секира само ме беше одраскал по кожата, но направо ми призля, щом видях кръвта по пръстите си.

„Голям воин съм, няма що“, скастрих се.

За късмет, Окървавената секира беше забил в стената главата си… острието де. Още се опитваше да я издърпа, като мърмореше:

— Нова заповед: убий Картър Кейн. Отведи го в Демонската земя. Постарай се да извърви пътя само в едната посока.

Каква Демонска земя?

Стрелнах се по стълбите и после в капитанската кабина.

Реката около кораба беше като кипнала от разпенените бързеи. От мъглата изникна каменен стълб, който издра кораба отдясно и отнесе част от перилата. Свърнахме настрани и набрахме скорост. Някъде отпред чух тътена на милиони тонове вода, устремила се към забвението. Носехме се към водопад.

Огледах се отчаяно — да намеря брега. През гъстата мъгла и мрачната сивкава светлина на Дуат не се виждаше почти нищо, но все пак ми се стори, че на стотина метра от носа съм зърнал запалени огньове и тънка черта, може би плаж.

Демонската земя ми звучеше страшно, но не чак толкова, както да паднем от водопад и да се разбием на парчета. Дръпнах шнура на камбаната за тревога и завъртях щурвала — да е на мястото си, като насочих кораба към брега.

— Убий Кейн!

Лъснатият до блясък ботуш на капитана ме изрита по ребрата и ме запрати право през левия прозорец. Стъклото се натроши и се посипа по гърба и краката ми. Отскочих от топлия комин и се приземих с все сила на палубата.

Всичко пред очите ми се размаза на петно. Раната на стомаха ми смъдеше. Имах чувството, че някой тигър си е играл да ми дъвче краката, и ако се съди от парливата болка в хълбока ми, май, докато бях падал, си бях счупил няколко ребра.

Като цяло, това не бе от най-приятните ми бойни изживявания.

„Ей! — повика ме наум Хор. — Нямаш ли намерение да ме призовеш на помощ, или смяташ да умреш в самота?“

„Да, заяждай се, заяждай се — подметнах му аз. — Много помага.“

Да си призная, не мислех, че са ми останали сили да призовавам аватара си, пък било то и с помощта на Хор. Бях направо изтощен от битката с бика Апис, а това беше преди демонът секира да ме погне и да ме изрита през прозореца.

Чувах, че Окървавената секира слиза обратно по стълбите. Опитах се да се изправя и от болката за малко да припадна.

„Оръжие — казах на Хор. — Трябва ми оръжие.“

Пресегнах се към Дуат и извадих оттам едно щраусово перо.

— Я стига! — креснах.

Хор не отговори.

През това време светлинките на екипажа се стрелкаха в паника, а корабът се носеше устремно към брега. Сега вече плажът се виждаше по-лесно: черен пясък, осеян с кости, и шлейфове вулканичен газ, бълван от огнените пукнатини. О, страхотно. Точно мястото, където исках да акостирам.

Пуснах щраусовото перо и се пресегнах още веднъж в Дуат.

Този път извадих две познати оръжия: гегата и млатилото, олицетворяващи фараона. Гегата беше златночервена, с извит на кука край. Млатилото представляваше оръжие с дръжка и три страховити на вид вериги с шипове. Бях виждал много такива оръжия. Имаше ги всеки фараон. Тези обаче приличаха притеснително на първоначалния комплект на бога на Слънцето, който миналата пролет бях намерил заровен в гроба на Зия.

— Какво търсят тук? — попитах. — Би трябвало да са у Ра.

Хор продължи да мълчи. Останах с впечатлението, че е не по-малко изненадан от мен.

Окървавената секира обикаляше като хала отстрани на капитанската кабина. Униформата му беше разкъсана и покрита с пера. Остриетата му бяха нащърбени, а шнурът на камбаната за тревога се беше намотал около левия му ботуш и тя звънеше ли, звънеше при всяка крачка на Окървавената секира. Но той пак изглеждаше по-добре от мен.

— Стига толкова — бръмчеше. — Достатъчно дълго съм служил на клана Кейн!

Чух откъм носа на кораба трак-трак-трак — спускаха мостика. Погледнах натам и видях, че Сетне си се разхожда спокойно, докато реката се пени под него. Той спря в края на мостика и зачака, а параходът продължи да се носи шеметно към плажа с черния пясък. Сетне се готвеше да скочи, след което щеше да е в безопасност. Беше стиснал под мишница голям свитък папирус — „Книгата на Тот“.

— Сетне! — изпищях аз.

Той се обърна и ми махна с мила усмивка.

— Всичко ще бъде наред, Картър! Връщам се веднага!

— Tas! — креснах аз.

Лентите на Хатор тутакси се намотаха около него заедно със свитъка и всичко останало и той падна от борда и цопна във водата.

Не го бях включил в плана си, но сега нямах време да се притеснявам за това. Окървавената секира ме нападна, а левият му крак правеше ту трак-трак, ту ТРЯС! Претърколих се на една страна точно когато острието вместо глава се заби в пода, но Окървавената секира се окопити по-бързо от мен. Имах чувството, че ребрата ми са топени в киселина. Ръката ми беше много слаба, за да замахне с млатилото на Ра. Вдигнах гегата — да се защитя, но не знаех какво да правя с нея.

Окървавената секира се надвеси над мен и забръмча злорадо. Знаех, че няма да се изплъзна, ако пак ме нападне. Щях да се превърна в Картър Кейн, разсечен на две половинки.

— Приключихме! — ревна той.

Най-неочаквано лумна и стана на огнен стълб. Тялото му се изпари. Металната секира, служила му за глава, падна и се заби в палубата между краката ми.

Примигнах, питах се дали това не е някакъв номер на демона, но Окървавената секира наистина беше изчезнал окончателно и безвъзвратно. Ако не броим острието вместо глава, единственото, което бе останало от него, бяха лъснатите му ботуши, леко разтопената камбана за биене на тревога и няколко овъглени гъши перца, които се носеха из въздуха.

Зия се облегна на капитанската кабина на няколко метра от мен. Дясната й ръка беше обвита в пламъци.

— Да — промърмори тя на острието на секирата, над което се виеше дим. — Приключихме.

Угаси огъня, после дойде с несигурна крачка и ме прегърна. Толкова ми беше олекнало, че можех и да не обръщам внимание на режещата болка в хълбока.

— Добре си — казах, което при тези обстоятелства прозвуча тъпо, но Зия ме възнагради с усмивка.

— Чудесно — каза. — За миг изпаднах в паника. Събудих се, обгърната от синя енергия, но…

По една случайност погледнах зад нея и направо ми се повдигна.

— Дръж се — креснах.

„Египетска царица“ се вряза с бясна скорост в брега.

Сега вече разбирам защо предпазните колани трябва да се затягат.

Нямаше никакъв смисъл да се държим. Корабът заора в брега толкова силно, че ние със Зия се изстреляхме като човешки гюлета във въздуха. Корпусът отзад се цепна с мощно бааам! Сушата се устреми към лицето ми. Разполагах с половин секунда, през която да реша как ще умра — дали като се разбия на пихтия в земята, или като падна в някоя пламтяща пукнатина. Точно тогава Зия ме сграбчи отгоре за ръката и ме дръпна към небето.

Зърнах я за миг — беше мрачна и изпълнена с решимост, с едната ръка стискаше мен, а с другата се държеше за ноктите на огромен лешояд. Нейния амулет. Не се бях сещал за това от месеци, но за амулет Зия имаше лешояд. Беше успяла някак да го задейства и с него наистина беше страховита.

За беда, лешоядът не бе чак толкова як, че да задържи във въздуха двама души. Можеше само да забави падането ни, така че, вместо да се размажем, ние със Зия се ударихме силно и се претърколихме по черната песъчлива почва, а накрая спряхме и се блъснахме един в друг точно на ръба на една огнена цепнатина.

Усещах гърдите си така, сякаш ме бяха стъпкали. Болеше ме всяко мускулче в тялото и виждах всичко раздвоено. Но за мое изумление още стисках здраво в дясната ръка гегата и млатилото на бога на Слънцето. Дори не бях забелязал, че ги държа.

Зия явно беше по-добре от мен (е, виждал съм размазани на пътя животни, които са били по-добре от мен). Намери сили да ме издърпа от пукнатината, а после надолу към плажа.

— Ох — простенах аз.

— Лежи и не мърдай.

Тя изрече някаква заповед от една дума и лешоядът й отново се превърна в амулет. Зия затърси из раницата си.

Извади керамично бурканче и се зае да маже с нещо раните от порязано и изгоряло и синините по тялото ми от кръста нагоре. Болката отстрани веднага премина. Раните изчезнаха. Ръцете на Зия бяха гладки и топли. Вълшебният мехлем миришеше на цъфнала билка орлов нокът. Това не бе от най-неприятните неща, които бях изживявал този ден.

Зия гребна още малко от мазилото и погледна дългата порезна рана върху стомаха ми.

— Хм… с тази част се заеми ти.

Сложи мехлема върху пръстите ми и ме остави да го нанеса. Раната се затвори. Седнах бавно и огледах белезите по краката си, където ме беше порязало стъклото. Кълна се, усетих как ребрата в гърдите ми заздравяват. Поех си дълбоко въздух и с облекчение установих, че не ме боли.

— Благодаря ти — казах. — Какво е това нещо?

— Балсам на Нефертум — отговори тя.

— Какъв нефт?

От смеха й ми олекна почти колкото от мехлема.

— Не нефт, а Нефертум… лековит балсам, Картър. Забъркан е от цветове на син лотос, кориандър, мандрагора, стрит на прах малахит и няколко други специални съставки. Много е рядък и това е единственото ми бурканче. Затова не се наранявай повече.

— Слушам, госпожице!

Бях доволен, че вече не ми се вие свят. Виждах си нормално.

„Египетска царица“ не беше чак в такава добра форма. Останките от корпуса бяха разпилени по плажа: дъски, части от перилата, въжета и стъкло, примесени с костите, които вече бяха там. Капитанската кабина се беше взривила. От счупените прозорци се виеше огън. Падналите комини бълваха към реката златист пушек.

Докато гледахме, кърмата се разцепи и се плъзна под водата, повличайки със себе си и светещите клъбца. Вълшебният екипаж може би беше прикрепен към кораба. Клъбцата сигурно дори не бяха живи. Но пак ми домъчня за тях, след като те потънаха под мътната повърхност.

— Няма да се върнем по същия път — казах аз.

— Да, няма — съгласи се Зия. — Къде сме? Какво е станало със Сетне?

Сетне. Почти го бях забравил този призрачен негодник. Нямах нищо против да е потънал на дъното, но се сетих, че е взел „Книгата на Тот“.

Огледах плажа. Изненадан, на двайсетина метра съгледах леко очукана розова мумия, която се опитваше да се провре през отломъците и да се отскубне на свобода.

Посочих Сетне на Зия.

— Можем да го оставим там, но „Книгата на Тот“ е у него.

Тя ме озари с една от жестоките си усмивки, при които се радвах, че не ми е враг.

— Не бързай. Сетне няма да стигне далеч. Дали да не си направим пикник?

— Начинът ти на мислене ми харесва.

Извадихме каквото ни се намираше и се опитахме да се поизмием. Сложих отпред бутилирана вода и висококалорийни вафли — да, вижте ме само колко съм предвидлив.

Докато ядяхме и пиехме, не изпускахме от очи увития като подарък розов призрак, който се мъчеше да изпълзи на сухо.

— Как точно се озовахме тук? — попита Зия. Златният скарабей още проблясваше на врата й. — Помня serapeum, бика Апис, помещението със слънчевата светлина. След това всичко ми е пълна мъгла.

Постарах се да опиша възможно най-подробно какво се е случило: вълшебния щит на скарабея на Зия, как тя изневиделица е получила от Хепри страховита сила, как е опекла бика Апис и за малко да изгори сама. Обясних как съм я пренесъл на кораба и Окървавената секира е превъртял.

Зия се свъси.

— Разрешил си на Сетне да дава заповеди на Окървавената секира?

— Да. Може би не бе най-доброто, което ми е хрумвало.

— И той ни е докарал тук, в Демонската земя — най-опасното място в Дуат.

Бях чувал за Демонската земя, но не знаех много за нея. Точно сега не исках и да научавам. Днес се бях разминавал със смъртта толкова много пъти, че просто исках да си седя, да си почивам и да си говоря със Зия… а също може би да се забавлявам, докато гледам как Сетне се мъчи да се отскубне от пашкула си.

— Хм… добре ли се чувстваш? — попитах аз Зия. — Имам предвид бога на Слънцето.

Тя огледа изровената местност, цялата с черен пясък, кости и огън. Не са много хората, които ще изглеждат добре в светлината на нажежен вулканичен газ, който се носи на валма. Зия успяваше.

— Исках да ти кажа, Картър, но не разбирах какво се случва с мен. Бях уплашена.

— Не се притеснявай — отвърнах аз. — Бях Окото на Хор. Влизам ти в положението.

Зия стисна устни.

— Ра обаче е различен. Той е много по-стар и е далеч по-опасно да насочваш силите му. И е хванат като в капан в тази обвивка — грохналото си тяло. Не може да поднови цикъла на преражданията си.

— Точно заради това има нужда от теб — предположих аз. — Когато се събуди, говореше за зебри — за теб. При първата ви среща ти е подарил скарабея. Иска да се всели в теб.

От една пукнатина блъвна огън. Покрай отражението в очите на Зия си спомних как е изглеждала тя, когато се е сляла с Хепри: зениците й бяха изпълнени с оранжеви пламъци.

— Докато бях погребана в онзи… в онзи саркофаг, бях на път да полудея, Картър — сподели Зия. — И досега сънувам кошмари. Слея ли се със силите на Ра, ме обзема същата паника. Той се чувства като в затвор, безпомощен. Когато се пресягам към него, имам чувството, че… че се опитвам да спася удавник. Той се вкопчва в теб и те отнася заедно със себе си на дъното. — Тя поклати глава. — Може би няма логика, но силите на Ра се опитват да избягат чрез мен и аз почти не съм в състояние да ги овладея. Всеки път, когато припадам, става все по-лошо.

— Как така „всеки път“? — учудих се аз. — Значи си припадала и друг път?

Зия обясни какво се е случило в Дома за отдих, когато тя се е опитала да разруши с огнените си топки старческия дом. Дребна подробност, която Сейди бе забравила да ми спомене.

— Ра е прекалено силен — допълни Зия. — А аз съм прекалено слаба, за да го държа във властта си. Можех да те убия в катакомбите с бика Апис.

— Но не ме уби — възразих аз. — Спаси ми живота — за пореден път. Знам, че е трудно, но можеш да овладееш силата. Ра трябва да се измъкне от затвора си. Цялата идея за магията със сянката, която Сейди иска да опита с Бес? Имам чувството, че с Ра няма да се получи. Богът на Слънцето трябва да се прероди. Разбираш какво е това. Според мен той ти е дал точно по тази причина Хепри, изгряващото Слънце — посочих аз амулета със скарабея. — Ти си ключът към това Ра да бъде върнат.

Зия отхапа от вафлата.

— Все едно ям стиропор.

— Да — признах аз. — Не е като мачо начос[12]. Още ти дължа срещата в закусвалнята в мола.

Тя се засмя едва-едва.

— Де да можехме да отидем още сега!

— Момичетата обикновено не изгарят от желание да ходят по срещи с мен. Хм… не че съм им определял де…

Зия се наведе и ме целуна.

Бях си го представял много пъти, но бях толкова неподготвен, че не реагирах както трябва. Изпуснах вафлата и вдъхнах от мириса на Зия, която ухаеше на канела. Когато тя се отдръпна, аз я бях зяпнал като риба с отворена уста. Казах нещо от рода на:

— Хм… ъхъ.

— Ти, Картър, си добър — заяви Зия. — И забавен. И въпреки че бе изтикан през прозорец и отхвърлен от взрив, дори си красив. Освен това винаги си бил много търпелив с мен. Но се опасявам, че така и не успявам да задържа до себе си хората, които са ми важни: мама и тате, Искандар… Ако се окажа прекалено слаба, за да овладея силите на Ра, и накрая те нараня…

— Не — прекъснах я аз веднага. — Не, Зия, няма да ме нараниш. Ра не те е избрал, защото си слаба. Избрал те е, защото си силна. И, хм… — Погледнах надолу към гегата и млатилото, които лежаха отстрани. — Появиха се тези тук… Според мен има някаква причина. Не е зле да ги вземеш.

Опитах се да ги дам на Зия, но тя ме хвана за пръстите така, че да стисна гегата и млатилото.

— Задръж ги — подкани. — Прав си, не са се появили току-така, ала са се озовали в твоите ръце. Може и да са на Ра, но фараон трябва да стане Хор.

Оръжията като че ли се нагорещиха или може би само ми се е сторило така, защото Зия ме държеше за ръцете. Притеснявах се при мисълта да ги използвам. Бях загубил khopesh, меча, който са носели стражите на фараона, а бях получил оръжията не на друг, а на самия фараон. При това не кой да е… Държах регалиите на Ра, пръв цар на боговете.

Аз, Картър Кейн, петнайсетгодишно момче, което бе учило само вкъщи и още не знаеше да се бръсне като хората и да се облича за училищните танци, неизвестно защо, бях сметнат за достоен да получа най-могъщото магическо оръжие, творено някога.

— Защо си толкова сигурна? — попитах. — От къде на къде тези неща тук са за мен?

Зия се усмихна.

— Може би съм започнала да разбирам по-добре Ра. Той се нуждае от подкрепата на Хор. Аз пък се нуждая от теб.

Постарах се да измисля какво да кажа и дали ми стиска да си поискам още една целувка. И през ум не ми беше минавало, че първата ми среща ще бъде на осеян с кости речен бряг в Демонската земя, но в онзи миг нямаше друго място, където предпочитах да се намирам.

Точно тогава чух едно фрас: някой си удари главата в дебело парче дърво. Сетне изруга приглушено. Беше се блъснал в счупена дъска от кила. Замаян, изгуби равновесие, цопна във водата и започна да потъва.

— Я по-добре да го извадя — казах аз.

— Да — съгласи се Зия. — Само това оставаше — „Книгата на Тот“ да се повреди.

Извлачихме Сетне на брега. Зия размота внимателно лентите само около гърдите му, за да издърпа изпод ръката му „Книгата на Тот“. Пак добре че свитъкът папирус си беше непокътнат.

Сетне каза:

— Ммм-хмх!

— Извинявай, но не проявявам интерес — отвърнах аз. — Книгата вече е у нас и сега ще те оставим. Не изгарям от желание още веднъж да ми забиеш нож в гърба, не ми се слушат и лъжите ти.

Сетне завъртя очи. Заклати силно глава и запелтечи нещо, вероятно много убедително обяснение защо бил в правото си да насъска срещу мен моя слуга, демона.

Зия разгърна свитъка и се зае да разглежда написаното. След няколко реда се свъси.

— Това, Картър… е наистина опасно. Само му хвърлих едно око, но видях описание на тайните дворци на боговете, на магии, с които да разбереш какви са истинските им имена, сведения как да разпознаеш всички богове, независимо от формата, в която се опитват да ти се явят… — Уплашена, тя вдигна поглед. — С тези познания Сетне е могъл да навреди много. Единственото добро нещо… доколкото разбирам, почти всички магии могат да бъдат направени само от жив магьосник. Не са по силите на призраци.

— Сигурно Сетне ни е държал живи толкова дълго само заради това — казах аз. — Имал е нужда от помощта ни, за да се добере до книгата. После е смятал да ни изиграе, за да направим магиите, които иска.

Сетне замърмори недоволно.

— Можем ли да намерим без него сянката на Апоп? — попитах аз Зия.

— Мм-мм! — намеси се отново Сетне, аз обаче не му обърнах внимание.

Зия разгледа още няколко реда.

— Апоп… sheut на Апоп. Да, ето. Намира се в Демонската земя. Значи сме на нужното място. Но тази карта тук… — Тя ми показа част от свитъка, която беше запълнена от край до край с много йероглифи и картинки, и аз дори не разбрах, че там има и карта. — Нямам представа как да я разчета. Демонската земя е огромна. Доколкото съм чела, постоянно се променя, разпада се, после се образува отново. И гъмжи от демони.

— Представям си. — Преглътнах, за да се опитам да махна горчивия вкус в устата си. — Значи тук ще се чувстваме не на мястото си, както демоните се чувстват в света на простосмъртните. Няма да можем да отидем никъде, без да ни видят, и на когото и да се изпречим на пътя, той ще поиска да ни убие.

— Да — съгласи се Зия. — И нямаме време.

Беше права. Не знаех колко точно е часът в света на простосмъртните, но ние се бяхме спуснали в Дуат в късния следобед. Слънцето сигурно вече се беше скрило зад хоризонта. Очакваше се Уолт да не доживее до залеза. Може би точно сега издъхваше, а клетата ми сестра… Не. Беше много мъчително да мисля за това.

Но утре по изгрев-слънце Апоп щеше да се въздигне. Разбунтувалите се магьосници щяха да нападнат Първи ном. Нямахме лукса да си се разхождаме по тези враждебно настроени земи и да се бием с всичко, изпречило се на пътя ни, докато намерим онова, което търсехме.

Изгледах лошо Сетне.

— Предполагам, можеш да ни заведеш при сянката.

Той кимна.

Извърнах се към Зия.

— Ако направи или каже нещо, което не ти харесва, го изгори.

— С удоволствие.

Заповядах на лентите да се развържат само при устата му.

— Мили Хор, приятелю! — започна да се вайка Сетне. — Защо ме овърза?

— Ами, чакай да помисля… може би защото се опита да ме убиеш.

— О, това ли било? — въздъхна той. — Виж какво, приятелю, ако смяташ да реагираш толкова бурно всеки път, когато се опитвам да те убия…

— Да реагира бурно ли? — възкликна Зия и измагьоса в ръката си нажежена до бяло огнена топка.

— Добре де, добре — рече Сетне. — Вижте какво, онзи капитан, демонът, така и така щеше да се обърне срещу вас. Аз само подпомогнах нещата. И за това си имаше причина! Трябваше да дойдем тук, в Демонската земя, нали така? Вашият капитан за нищо на света не би се съгласил да поеме по този курс, ако не смяташе, че може да ви убие. Това тук му е родината! Демоните не докарват тук простосмъртни — освен за закуска де.

Не биваше да забравям, че Сетне е изпечен лъжец. Каквото и да ми кажеше, това си бяха празни приказки. Впрегнах волята си, за да не му се хвана на думите, но пак беше трудно да не ги сметна за разумни.

— Значи си щял да оставиш Окървавената секира да ме убие — казах аз, — но от благородни подбуди.

— О, знаех, че ще му надвиеш — заяви Сетне.

Зия вдигна свитъка.

— И заради това ли побягна с „Книгата на Тот“?

— Как така съм побягнал? Просто смятах да поразузная! Исках да намеря сянката, за да ви заведа при нея! Но това не е важно. Ако ме пуснете, пак мога да ви отведа при сянката на Апоп, и то без да ви видят.

— Как? — попита Зия.

Сетне изсумтя възмутено.

— Аз, кукло, правя магии още откакто предците ти са били пеленачета. Наистина не мога да правя всички заклинания на простосмъртните, които ми се иска… — Той погледна натъжен „Книгата на Тот“. — Подбрал съм някои неща, които са по силите единствено на призраците. Развържете ме и ще ви покажа.

Аз погледнах Зия. Долових, че си мисли същото като мен: ужасна идея, но не разполагахме с по-добра.

— Направо не мога да повярвам, че наистина го мислим за възможно — промърмори тя.

Сетне се ухили.

— Ей, умнички сте ми. Това е най-доброто, което можете да направите. Пък и искам да успеете! Както вече казах, не искам Апоп да ме унищожи. Няма да съжалявате.

— Почти сигурен съм в обратното — заявих аз, после щракнах с пръсти и Лентите на Хатор се размотаха.

Блестящият план на Сетне ли? Той ни превърна в демони.

Е, да… само привидно: приличахме на демони, но това бе най-добрата магия за зрителна измама, която бях виждал.

Зия само ме погледна и прихна. Не си виждах лицето, но тя ми обясни, че сега съм имал за глава тежък тирбушон. Все пак забелязах, че кожата ми е цикламена на цвят и че съм с космати криви крака като на шимпанзе.

Не винях Зия, задето се е засмяла, но и тя не изглеждаше по-добре. Беше се преобразила в едра мускулеста демонка с яркозелена кожа, рокля на ивици като на зебра и глава на пираня.

— Отлично — заяви Сетне. — Сега ще се впишете в пейзажа.

— Ами ти? — попитах аз.

Той разпери ръце. Пак беше по дънки, бели маратонки и черно сако. Диамантените пръстени по малките му пръсти и златният ланец с ankh проблясваха в светлината на огнената лава. Единствената разлика бе, че върху червената му тениска сега пишеше: МАХАЙТЕ СЕ, ДЕМОНИ!

— Няма как, приятелче, да направиш съвършенството още по-съвършено. Пък и това облекло върши работа — на демоните дори няма да им мигне окото, ако приемем, че изобщо имат очи де. Хайде, елате!

Той се понесе навътре в сушата, без да изчаква и да проверява дали сме тръгнали след него.

От време на време поглеждаше в „Книгата на Тот“ — за указания. Обясни, че ще бъде невъзможно да открием в тази променяща се местност сянката, ако не се допитваме до книгата, която служеше за нещо средно между компас, туристически пътеводител и разписание като във „Фармърс Алманак“[13].

Обеща да стигнем бързо, но на мен пътуването ми се стори доста дълго. Не бях сигурен, че няма да полудея, ако постоя още малко в Демонската земя. Местността приличаше на зрителна измама. Различихме в далечината голяма планинска верига, повървяхме, има-няма, петнайсетина метра и установихме, че планината е съвсем мъничка и можем направо да я прескочим. Аз стъпих в една локвичка и изневиделица започнах да се давя в пълен с вода трап с ширина петнайсет метра. Огромните египетски храмове се срутваха и пак се пренареждаха, като че ли някакъв невидим великан си играеше с кубчета. Сякаш от дън земя изникваха варовикови зъбери, по които вече бяха изсечени монументални статуи на гротескни чудовища. Докато минавахме покрай каменните лица, те се обърнаха и ни загледаха.

Освен това имаше и демони. Бях виждал доста в подножието на планината Камълбак, където Сет беше вдигнал червената си пирамида, но тук, в родна среда, те бяха още по-големи и ужасни. Някои приличаха на жертви на изтезания, със зейнали рани и огънати крайници. Други бяха с криле на насекоми, с много ръце или с пипала от мрак. Колкото до главите им, бяха представени почти всички зверове от зоологическата градина и сгъваеми ножчета с пилички и вилички към тях.

Демоните се скитаха на цели пълчища из тъмната местност. Някои строяха крепости. Други пък ги рушаха. Видяхме поне десетина широкомащабни битки. Из въздуха с носещ се из него пушек кръжаха крилати демони, които от време на време сграбчваха изневиделица някое по-малко чудовище и го отнасяха.

Но нас не ни закачаха.

Докато вървяхме с усилие, усещах все по-силно присъствието на Хаоса. Побиха ме тръпки, които плъзнаха от стомаха към крайниците, сякаш кръвните ми телца се бяха вледенили. Бях се чувствал така и друг път, в тъмницата на Апоп, когато Хаосовата болест за малко да ме погуби, това място обаче изглеждаше още по-отровно.

След малко забелязах, че всичко в Демонската земя е притегляно в посоката, накъдето вървяхме. Цялата местност се огъваше и се срутваше: разпадаше се самата същност на веществото. Знаех, че тази сила притегля и молекулите в тялото ми.

Ние със Зия би трябвало да умрем. Но колкото и студено да ми беше, колкото и да ми се гадеше, усещах, че е могло да бъде и по-страшно. Нещо ни закриляше, някакъв невидим пласт топлина, който държеше Хаоса на разстояние.

„Закриля ни тя — каза гласът на Хор без особено желание, но и с уважение. — Ра ни подкрепя.“

Погледнах Зия. Пак беше с вид на зелена демонка с глава на пираня, но въздухът около нея трептеше като мараня над нагорещен път.

Сетне току се извръщаше назад. Всеки път сякаш се изненадваше, че ни вижда още живи. Но свиваше рамене и продължаваше нататък.

Демоните станаха по-малко и се срещаха на по-големи разстояния. Местността стана още по-стръмна. Скалните образувания, дюните, мъртвите дървета, дори огнените стълбове като че ли бяха климнали към хоризонта.

Стигнахме на издълбано от кратери поле, осеяно с нещо с вид на огромни черни цветове на лотос. Те се извисиха бързо, разпростряха листенца и се пръснаха. Чак след като се приближихме, си дадох сметка, че това всъщност са завързани на възли пипала от сенки, каквито Сейди беше описала на танците в Бруклинската академия. След като се разпаднеше, всеки лотос изхвърляше дух, довлачен от Горната земя. Тези призраци — бледи късчета мъгла — се вкопчваха отчаяно в каквото се изпречеше пред тях, само и само да се задържат, но бързо се разсейваха и биваха всмуквани в същата посока, накъдето вървяхме и ние.

Зия погледна свъсена Сетне.

— Не ти ли влияе?

Призракът магьосник се обърна. Както никога, беше мрачен. Бе по-пепеляв, дрехите и накитите му бяха избледнели.

— Нека вървим, а? Мразя го това място.

Аз застинах. Пред нас се издигаше зъбер, който познах: същият от видението, което Апоп ми беше показал. С тази разлика, че сега под него не се бяха сгушили духове.

— Тук беше майка ми — казах аз.

Зия явно ме разбра. Хвана ме за ръката.

— Може да е друга скала. Местността се променя непрекъснато.

Някак си знаех, че е същото място. Имах чувството, че Апоп го е оставил непокътнато колкото да ме дразни.

Сетне започна да си играе с пръстените по малките си пръсти.

— Сянката на Змея, приятелю, се храни с духове. Никой не оцелява дълго. Ако майка ти е била тук…

— Тя беше силна — настоях аз. — Магьосница като теб. Щом ти успяваш да устоиш, значи го е направила и тя.

Той се поколеба. После сви рамене.

— Разбира се, приятелю. Вече сме близо. Дайте да вървим нататък.

Не след дълго чух в далечината тътен. Хоризонтът бе озарен от червена светлина. Сега, изглежда, се движехме по-бързо, сякаш се бяхме качили на ескалатор.

След като прехвърлихме билото на един хълм, видях накъде сме се запътили.

— Готово — оповести Сетне. — Морето на Хаоса.

Пред нас се беше разпрострял океан от мъгла, огън или вода — беше невъзможно да определя. Сивкавочервеното вещество кипеше, бълбукаше и изпускаше дим — надигаше се точно като стомаха ми. Беше се ширнало докъдето поглед стига и нещо ми подсказваше, че няма край.

На брега на океана имаше не плаж, а нещо като преобърнат водопад. В морето се изливаше твърда почва, която после изчезваше. От хълма, вдясно от нас, с грохот се търкулна камък с размерите на къща, който се плъзна по брега и се скри в прибоя. Над главите ни току прелитаха огромни късове пръст, дървета, сгради, които, докоснеха ли океана, направо се изпаряваха. Дори демоните не бяха в безопасност. Няколко от крилатите се заблудиха и се озоваха на плажа, а когато разбраха, че са се приближили твърде много, вече беше късно, и изчезнаха с писъци във водовъртежа на супата от мъгла.

Той притегляше и нас. Сега, вместо да вървя напред, инстинктивно се дърпах назад, само и само да се задържа на едно място. Притеснявах се, че ако се приближим още малко, вече няма да съм в състояние да спра.

Вдъхваше ми надежда само едно. На няколкостотин метра северно от нас във вълните се беше врязала една-единствена ивица суша, която приличаше на вълнолом. В далечния й край се издигаше бял обелиск като паметника на Вашингтон. Върхът му бе озарен от светлина. Имах чувството, че е древен, по-стар дори от боговете. Колкото и красив да беше, неволно си спомних Иглата на Клеопатра на бреговете на река Темза, където бе загинала майка ми.

— Не можем да отидем там, долу — казах.

Сетне се засмя.

— В Морето на Хаоса ли? Всички сме дошли от него, приятелю. Не си ли чувал как е възникнал Египет?

— Издигнал се е от морето — каза почти като в унес Зия. — От Хаоса се е родил Маат, първата земна твърд, сътворена от разрухата.

— Да — потвърди Сетне. — Двете велики сили във вселената. Ето ги пред нас.

— Този обелиск какво е… първата земна твърд ли? — полюбопитствах аз.

— Не знам — отвърна Сетне. — Не съм бил там. Но със сигурност олицетворява Маат. Всичко останало е мощта на Апоп, който вечно се домогва да разкъса със зъби творението, вечно поглъща и разрушава. Я ми кажи коя сила е по-могъща.

Опитах се да преглътна.

— Къде е сянката на Апоп?

Сетне прихна.

— О, тук е. Но за да я видиш, да я уловиш, трябва да направиш магията ей оттам, от края на вълнолома.

— Никога няма да стигнем до там — възрази Зия. — Една погрешна стъпка, и…

— Ама разбира се — съгласи се развеселен Сетне. — Ще бъде забавно!

16. Как Сейди се повози отдясно на предната седалка (Определено лоша идея.)

Картър

Чуйте от мен един безплатен съвет: не вървете към Хаоса.

С всяка стъпка имах чувството, че ме теглят към черна дупка. Покрай нас прелитаха дървета, огромни камъни и демони, всмуквани в океана, а през червеникавосивата мъгла проблясваха светкавици. Земята под краката ни се пукаше и парчета от нея хлътваха и хлътваха в приливната вълна.

В едната ръка стисках гегата и млатилото, а с другата държах Зия за дланта. Сетне свистеше и се носеше до нас. Правеше се на голям непукист, но от това, че цветовете му бяха помръкнали и намазаната му с помада коса сочеше като опашка на комета към океана, се досетих, че той едва се задържа на земята.

Веднъж изгубих равновесие. За малко да падна в прибоя, но Зия ме издърпа назад. След няколко крачки сякаш от дън земя се изстреля демон с глава като на риба, който се блъсна в мен. Вкопчи се в крака ми в отчаян опит да се изплъзне и да не бъде всмукан. Още преди да съм решил дали да му помогна, той се изпусна и изчезна в морето.

Най-ужасното в това пътуване ли? Дълбоко в себе си се изкушавах да се предам и да се оставя Хаосът да ме притегли. Защо да се съпротивлявам и занапред? Защо да не сложа край на болката и тревогите? Чудо голямо, че и Картър Кейн щял да се разтвори сред трилиони молекули!

Знаех, че тези мисли всъщност не са мои. В главата ми нашепваше гласът на Апоп, който ме примамваше, както преди. Насочих вниманието си към светещия бял обелиск: наш фар в бурята на Хаоса. Не знаех дали тази остра кула наистина е първата част от творението и как това предание се вписва в Големия взрив, в библейската история, че Бог е сътворил света за седем дни, и в другите неща, в които хората вярваха. Обелискът може би беше проявление на нещо по-голямо, на нещо, което умът ми не можеше да осмисли. При всички положения знаех, че той олицетворява Маат и че трябва да насоча вниманието си към него. Иначе съм загубен.

Стигнахме долния край на вълнолома. Каменливата твърда пътека под краката ми вдъхваше увереност, но Хаосът ме притегляше силно и от двете страни. Докато вървяхме предпазливо, си спомних, че съм виждал снимки на строители, изграждали навремето небостъргачи: те бяха стъпвали безстрашно, без всякакви предпазни колани, на скеле с височина към двеста метра.

И аз се чувствах сега така, само че не бях безстрашен. Ветровете ме блъскаха. Вълноломът беше с ширина три метра, на мен обаче пак ми се струваше, че ще взема да изгубя равновесие и да цамбурна във вълните. Стараех се да не гледам надолу. Онова, от което се състоеше Хаосът, се пенеше и се разбиваше в скалите. Миришеше на озон, на отработени автомобилни газове и на формалдехид, смесени заедно. Само изпаренията бяха достатъчни, за да изпадна в безсъзнание.

— Още съвсем малко — каза Сетне.

Очертанията му трепкаха неравномерно. Зелената демонска дегизировка на Зия ту припламваше, ту отново угасваше. Вдигнах ръка и видях как и моята обвивка проблясва на вятъра, сякаш всеки момент щеше да се стопи. Нямах нищо против да се отърва от стъписващо моравия си вид на кръстоска между тирбушон и шимпанзе, но се надявах вятърът да отнесе само илюзията, а не заедно с нея и кожата ми.

Накрая стигнахме при обелиска. По него бяха изсечени мънички йероглифи — хиляди, бели на бял фон, затова бе почти невъзможно да ги разчетеш. Зърнах имената на богове, заклинания, с които се призовава Маат, и някои вълшебни думи, толкова мощни, че чак ме заслепяваха. Морето на Хаоса се надигна около нас. Задухаше ли вятър, около Зия мъждукаше сияйният щит във вид на скарабей: магическата защитна обвивка на Хепри. Подозирах, че единствено тя ни предпазва от мигновена смърт.

— Сега какво? — попитах аз.

— Прочети заклинанието — подкани Сетне. — И ще видиш.

Зия ми връчи свитъка. Помъчих се да открия нужните редове, но не виждах добре. Йероглифите се сливаха на размазано петно. Трябваше да съм готов за такъв проблем. Дори когато не стоях на хвърлей от Морето на Хаоса, не бях добър в заклинанията. Жалко че Сейди не беше тук.

/_Да, Сейди, наистина го казах. Недей да се изумяваш толкова шумно._/

— Н-не… не мога да го прочета — признах си.

— Дай да ти помогна — предложи Зия и прокара пръст надолу по свитъка.

Намери йероглифите, които търсеше, и се свъси.

— Това е най-обикновена магия за призоваване. — Тя изгледа лошо Сетне. — Нали каза, че била сложна. Че сме щели да опрем до помощта ти. Как можеш да лъжеш, докато държиш Перото на истината?

— Не съм лъгал — възрази той. — За мен магията си е сложна. Аз съм призрак! Има магии — например за призоваване, които изобщо не мога да правя. И вие наистина се нуждаехте от помощта ми, за да намерите сянката. За да я откриете, се нуждаехте от „Книгата на Тот“, която не можете да разчетете без мен. Ако не бях аз, и досега да бяхте на реката при претърпелия корабокрушение параход.

Колкото и да ми е неприятно да си го призная, казах:

— Прав е.

— То оставаше да не съм прав — заяви Сетне. — Сега вече сте тук, останалото не е толкова страшно. Просто накарайте сянката да се покаже и после аз… вие де, ще я заловите.

Двамата със Зия се спогледахме притеснени. Предполагах, че и тя изпитва същото като мен. Сега, когато стоях на ръба на творението, с лице към безкрайното Море на Хаоса, последното, което исках, беше да правя магия, с която да призова част от душата на Апоп. Все едно да стрелям със сигнален пистолет и да заявя на всеослушание: „Ей, голяма гадна сянко! Ето ни! Ела да ни убиеш!“

Но не виждах да имаме голям избор.

Честта се падна на Зия. Заклинанието беше лесно, от рода на онези, с които магьосниците призовават shabti или вълшебен парцал за прах, или най-различни други второстепенни твари в Дуат.

След като Зия приключи, Морето на Хаоса се разтресе във всички посоки, сякаш тя беше пуснала вътре огромен камък. Нагъна се и плажът, после и хълмовете.

— Хм… какво беше това? — попитах аз.

— Знак за беда — обясни Сетне. — Предполагам, че сянката току-що е повикала силите на Хаоса — да я защитят.

— Страхотно — рекох. — В такъв случай не е зле да побързаме. Къде е?… О!…

Sheut на Апоп беше толкова голяма, че трябваше да мине известно време, докато разбера какво гледам. Целият обелиск като че ли хвърляше през морето сянка, тя обаче стана по-тъмна и аз проумях, че това не са очертанията на обелиска. Сянката се загъна по повърхността на водата като тялото на грамаден змей. Ставаше все по-голяма и накрая главата на Змея — аха — и да достигне хоризонта. Заблъска по морето, замърда език, започна да хапе напосоки.

Ръцете ми се разтрепериха. Повдигна ми се, сякаш току-що бях изгълтал чаша Хаосова вода. Сянката на Змея беше толкова грамадна и излъчваше такава мощ, че не виждах как изобщо е възможно да я заловим. Какво изобщо си бях въобразявал?

Само едно ме спираше да изпадна в пълна паника.

Змеят не бе съвсем свободен. Опашката му явно бе прикрепена за обелиска, сякаш някой я беше забил с клин, за да не избяга.

За миг почувствах мислите на Змея и се притесних. Видях нещата през очите на Апоп. Той беше хванат от белия обелиск и се гърчеше от болка. Мразеше света на простосмъртните и на боговете, който го беше приковал и бе ограничил свободата му. Апоп ненавиждаше творението, както аз бих могъл да ненавиждам ръждив пирон, който е забит в ходилото ми и ми пречи да ходя.

Единственото, което Апоп искаше, бе да угаси ослепителната светлина на обелиска. Искаше да унищожи земята, за да може да се върне в мрака и да си плува за вечни времена в неограничените пространства на Хаоса. Трябваше да впрегна цялата си воля, за да не ми домъчнее за клетия малък Змей, който се подготвяше да унищожи света и да погълне слънцето.

— И така — подхванах прегракнало, — намерихме сянката. Какво правим сега с нея?

Сетне се подсмихна.

— О, от тук нататък мога да поема нещата в свои ръце. Вие, хора, се справихте страхотно. Tas!

Ако не бях разсеян, сигурно щях да видя какво се задава, но аз не го забелязах. Демонската ми обвивка се превърна изневиделица в плътни ивици ленен плат, с каквито повиват мумиите, и те първо покриха устата ми, а после с ослепителна бързина се омотаха около тялото ми. Залитнах и паднах, бях пристегнат целият без очите. Зия се свлече върху скалите до мен, и тя като в пашкул. Опитах се да дишам, но все едно си поемах въздух през възглавница.

Сетне се надвеси над Зия. Издърпа внимателно изпод ивиците плат около нея „Книгата на Тот“ и я пъхна под мишницата си. После ми се усмихна.

— Ех, Картър, Картър — поклати той глава, сякаш бе леко разочарован. — Симпатичен си ми, приятелю. Наистина. Но си прекалено доверчив. След оная история на речния кораб да ми разрешиш да ви правя заклинание за прикритие? Бива ли такова нещо? Колко му е да превърна прикритието в усмирителна риза!

— Ммм! — измучах аз.

— Какво, какво? — сложи той ръка около ухото си. — Трудно е да говориш, докато си целият овързан, а? Виж, не е нищо лично. Самият аз не можех да направя магията за призоваване, иначе да съм свършил тази работа преди цяла вечност. Трябвахте ми вие двамата! Е… всъщност един от вас. Реших по пътя да убия единия, за да озаптя по-лесно другия. И през ум не ми е минавало, че и на двамата ще ви се размине толкова дълго. Възхитен съм!

Загърчих се и за малко да цопна във водата. Кой знае защо, Сетне ме издърпа на сигурно.

— Я по-кротко — скара ми се. — Не виждам смисъл сам да се убиваш, приятелю. Планът ти не е опропастен. Аз просто ще го променя. Ще хвана в капан сянката. Това го мога и сам. Но вместо да правя магия за изтребление на Апоп, ще го изнудвам, разбра ли сега? Той ще унищожи само каквото му разреша. После ще се оттегли в Хаоса, не го ли стори, сянката му ще бъде стъпкана и тогава вече: чао, голям Змею!

— Ммм — започнах пак да роптая, но ми беше все по-трудно да дишам.

— Да, да — въздъхна Сетне. — На това място казваш: „Ти, Сетне, си луд! Никога няма да ти се размине!“ Но там е работата, че ще ми се размине. Хилядолетия наред ми се разминава за какви ли не невъзможни неща. Сигурен съм, че все ще се споразумеем със Змея. О, да, ще го оставя да убие Ра и другите богове. Чудо голямо! Ще го оставя да разруши Дома на живота. Със сигурност ще го оставя да събори Египет и всички проклети статуи на баща ми Рамзес. Искам този тъпанар да бъде заличен от лицето на земята. Но целият свят на простосмъртните? Не бери грижа за това, приятелю. Ще пощадя по-голямата част. Все пак трябва да остане нещо, което да владея, нали така?

Очите на Зия припламнаха в оранжево. Ивиците плат, с които тя беше омотана, започнаха да пушат, но останаха все така здраво пристегнати. Огънят й угасна и тя се свлече върху скалите.

Сетне се засмя.

— Добър опит, кукло. Вие двамата стойте мирни. Ако оцелеете при големия земетръс, ще се върна да ви взема. Защо да не ми станете шутове или нещо от този род? С вас е весело! Но засега се опасявам, че приключихме тук. От небето няма да падне чудо, което да ви спаси.

Във въздуха, точно над главата на призрака, изникна правоъгълник мрак. От него падна Сейди.

Не мога да не й го призная на сестра ми: умее да уцелва момента и не си губи времето. Блъсна се в призрака и го запрати напред така, че той се просна на земята. После забеляза, че лежим, опаковани като подаръци, за нищо време схвана каква е работата и се извърна към Сетне.

— Tas! — кресна.

— Нееее!

Той беше омотан в розови ленти така, че заприлича на спагети, забучени на вилица.

Сейди се изправи и се отдръпна от него. Очите й бяха подпухнали, сякаш е плакала. Дрехите й бяха целите в засъхнала кал и листа.

Уолт не беше с нея. Сърцето ми се сви. Бях едва ли не доволен, че устата ми е покрита, защото нямаше да знам какво да кажа.

Сейди огледа всичко наоколо: Морето на Хаоса, гърчещата се сянка на Змея, белия обелиск. Долових, че чувства как Хаосът я притегля. Стъпи здраво на земята и се наклони в посока, обратна на морето, сякаш бе първа в редица от хора, които дърпат въже. Познавах я достатъчно добре, за да разбера, че се мобилизира и изтиква навътре чувствата и скръбта — да не й пречат.

— Здрасти, драги ми братко — каза с разтреперан глас. — Имаш ли нужда от малко помощ?

Успя да махне дегизировката ни. Изненада се, щом видя, че държа гегата и млатилото на Ра.

— Как изобщо?…

Зия й обясни набързо какво се е разиграло: от битката с грамадния хипопотам до последните предателства на Сетне.

— Всичко това — изуми се Сейди, — и толкова ли се налагаше да забъркваш и брат ми? Клетата ти. Как изобщо ще оцелеем тук? Мощта на Хаоса… — Сейди се взря в скарабея, окачен на врата й. — О, колко съм тъпа. Нищо чудно че Таурт те гледаше толкова странно. Ти направляваш силата на Ра.

— Ра избра мен — обясни Зия. — Аз не съм го искала.

Сестра ми притихна, което не беше в стила й.

— Сейди — казах аз възможно най-внимателно, — какво стана с Уолт?

Очите й преливаха от болка и на мен ми идеше да се извиня дори че съм попитал. Не бях я виждал такава от… от времето, когато загина мама и тя бе съвсем малка.

— Няма да дойде — отговори сестра ми. — Той… той си отиде.

— Ужасно съжалявам, Сейди — рекох й. — А ти?…

— Аз съм добре — тросна се тя.

Превод: „Съвсем определено не съм добре, но ако попиташ още веднъж, ще ти запуша устата с восък“.

— Трябва да побързаме — заяви в заключение, като се постара да го каже спокойно. — Знам как да уловя сянката. Само ми дай фигурката.

За миг ме обзе паника. Дали фигурката на Апоп, която Уолт беше направил, още беше у мен? Щеше да бъде много тъпо да съм бил толкова път и да съм я забравил.

За щастие, тя още си беше на дъното на раницата.

Подадох я на Сейди, която се взря в старателно изработената навита червена змия и в йероглифите за привързване около името „Апоп“. Представих си, че мисли за Уолт и всички усилия, които той е вложил, за да изработи фигурката.

Сейди приклекна в края на вълнолома, където основата на обелиска се сливаше със сянката.

— Сейди — казах аз.

Тя застина.

— Да?

Имах чувството, че устата ми е пълна с лепило. Идеше ми да й кажа да зареже всичко.

Докато гледах сестра си при обелиска и огромната сянка, нагънала се към хоризонта… изведнъж разбрах, че нещо ще се обърка. Че сянката ще нападне. И магията ще се върне като рикошет при нас.

Сейди ми приличаше много на мама. Не можех да се отърся от впечатлението, че повтаряме историята. Родителите ни вече се бяха опитвали веднъж при Иглата на Клеопатра да задържат Апоп и мама беше загинала. Години наред бях гледал как татко се мъчи от угризения на съвестта. Ако сега седях със скръстени ръце, а Сейди пострадаше…

Зия ме хвана за ръката. Пръстите й трепереха, но аз бях признателен, че е тук.

— Ще подейства — обеща тя.

Сейди издуха кичура коса, паднал върху лицето й.

— Слушай приятелката си, Картър. И престани да ме разсейваш.

Говореше отчаяно, но от очите й не личеше да е раздразнена. Сейди разбираше притесненията ми точно толкова ясно, както знаеше тайното ми име. Просто беше уплашена не по-малко от мен, но по нейния си досаден начин се опитваше да ме успокои.

— Мога ли да продължа? — попита ме.

— Успех — отвърнах някак си аз.

Сейди кимна.

Докосна с фигурката сянката и започна да напява.

Страхувах се, че фигурката може да се разтвори във вълните на Хаоса и, още по-лошо, да дръпне в тях и Сейди. Вместо това сянката на Змея се замята. Започна да се свива малко по малко, да се гърчи и да трака със зъби, сякаш я бяха ударили с остен. Фигурката погълна мрака. Не след дълго сянката бе изчезнала напълно, а статуетката беше черна като нощта. Сейди изрече над фигурката просто заклинание за привързване:

— Hi-nehm.

От морето се изтръгна продължителен съсък — почти като облекчена въздишка — и звукът отекна над хълмовете. Разбушувалите се вълни станаха по-светлочервени, сякаш мътилката в тях е била отнесена. Хаосът започна да дърпа малко по-леко.

Сейди се изправи.

— Така. Готово.

Взрях се в сестра си. Понякога тя се заяждаше, че накрая ще вземе да ме настигне като възраст и така ще стане по-голяма от мен. Сега, докато я гледах, бях на път да й повярвам: очите й блестяха решително и тя говореше уверено.

— Беше изумително — казах й. — Откъде знаеш заклинанието?

Сейди се свъси.

Отговорът беше, разбира се, повече от очевиден: тя беше наблюдавала как Уолт прави същата магия на сянката на Бес… преди онова, което му се е случило.

— Магията за изтребление ще бъде лесна — заяви сестра ми. — Трябва да стоим с лице към Апоп, но иначе е същата като онази, която сме упражнявали.

Зия побутна с крак Сетне.

— Още нещо, за което този негодник ни е излъгал. Какво да правим с него? Както личи, трябва да извадим „Книгата на Тот“ от ивиците плат, с които е пристегнат, но след това дали да не го бутнем във водата?

— МММ! — започна да негодува той.

Ние със Сейди се спогледахме. Споразумяхме се негласно, че колкото и гаден да е Сетне, не можем да го оставим да се разтвори. През последните дни може би се бяхме нагледали на ужасии и не искахме да ставаме свидетели на още. Или вероятно осъзнавахме, че не ние, а Озирис трябва да реши какво ще бъде наказанието на Сетне, още повече че бяхме обещали да върнем призрака в Залата на Съдилището.

Все пак стояхме до обелиска на Маат, заобиколени от Морето на Хаоса, и може би и двамата си давахме сметка, че се различаваме от Апоп именно по това, че ще се въздържим от отмъщение. Правилата си имаха своето място. Точно те ни помагаха да не се разпаднем.

— Тегли го — каза Сейди. — Призрак е. Едва ли е чак толкова тежък.

Сграбчих го за краката и тръгнахме да се връщаме по вълнолома. Главата на Сетне подскачаше по скалите, но това не ме вълнуваше особено. Трябваше да впрегна цялото си внимание, за да продължавам да крача. Оказа се, че да се отдалечим от Морето на Хаоса, е още по-трудно, отколкото да вървим към него.

Когато стигнахме на плажа, бях изтощен. Дрехите ми бяха подгизнали от пот. Тръгнахме с усилие по пясъка и накрая се качихме на билото на хълма.

— О…

Изрекох няколко думи, които определено не бяха вълшебни.

В издълбаното от кратери поле долу се бяха събрали демони: бяха стотици на брой и всички вървяха към нас. Както бе предположил и Сетне, сянката беше пратила зов за помощ до силите на Апоп и демоните бяха откликнали. Бяхме притиснати между Морето на Хаоса и враждебно настроена войска.

На това място вече се питах: „Защо точно аз?“.

Единственото, което исках, бе да проникна в най-опасната част на Дуат, да открадна сянката на първия Властелин на Хаоса и да спася света. Много ли беше?

Демоните бяха на около две футболни игрища разстояние от нас и бързо се приближаваха. По моя преценка бяха към триста-четиристотин и на полето прииждаха други. Още по-близо бяха няколко десетки крилати демона, които кръжаха все по-ниско. Можехме да противопоставим на тази войска двама души от семейство Кейн, Зия и един увит като подарък призрак. Съотношението на силите не ми харесваше.

— Сейди, можеш ли да направиш вход на повърхността? — попитах аз.

Тя затвори очи и се съсредоточи. Поклати глава.

— Няма сигнал от Изида. Може би сме много близо до Морето на Хаоса.

Стреснах се от тази мисъл. Помъчих се да призова аватара на Хор. Не се случи нищо. Сигурно трябваше да се досетя, че ще бъде трудно да насоча силите му тук, долу, особено пък след като на кораба му бях поискал оръжие и най-доброто, което той успя да ми предложи, бе щраусово перо.

— Зия! — повиках я аз. — Силите, които си взела от Хепри, още действат. Не можеш ли да ни измъкнеш оттук?

Тя стисна амулета със скарабея.

— Едва ли. Цялата енергия на Хепри отиде за това да се предпазим от Хаоса. Той не може да направи нищо повече.

Мина ми през ума да изтичам обратно при белия обелиск. Сигурно можехме да го използваме, за да отворим портал. Но бързо се отказах. Демоните щяха да ни се нахвърлят още преди да сме стигнали там.

— Няма как да се измъкнем — реших аз. — Не можем ли още сега да направим на Апоп магията за изтребление?

Зия и Сейди отговориха в един глас:

— Не.

Знаех, че са прави. За да се получи магията, трябваше да се изправим лице в лице с Апоп. Но не можех да повярвам, че сме стигнали чак дотук колкото сега да бъдем спрени.

— Ако не друго, поне можем да отидем и да се сражаваме.

Откачих от колана си гегата и млатилото.

Сейди и Зия приготвиха жезлите и вълшебните си пръчки.

Точно тогава сред редиците на демоните в другия край на полето настана суматоха, разпростряла се като вълна. Те започнаха да ни обръщат бавно гръб, после се разбягаха кой накъдето види. Небето зад войнството на демоните беше озарено от огнени кълба. От току-що зейналите в земята кратери се заизвиваха валма дим. В полето явно бе започнала битка, но не там, където очаквахме.

— С кого се сражават? — попитах аз. — Помежду си ли се бият?

— Не. — Зия ми посочи нещо и върху лицето й плъзна усмивка. — Виж!

От мъглата във въздуха не се виждаше ясно, но през задните редици на демоните на клин бавно напредваха воини. Бяха по-малко на брой, може би към стотина, но демоните се разбягваха от тях. Които не бяха повалени, стъпкани или запратени във въздуха като фойерверки.

— Боговете! — ахна Сейди.

— Невъзможно — възразих аз. — Боговете няма да дойдат в Дуат, за да ни спасят.

— Големите няма да дойдат — усмихна ми се тя. — Затова пък ще дойдат старите, забравени богове от Дома за отдих. Анубис каза, че ще повика подкрепление.

— Анубис ли? — обърках се съвсем аз.

Кога ли го е видяла?

— Ето там! — извика Сейди. — О!…

Сякаш бе забравила да говори. Само размаха пръст към новите ни приятели. Бойните редици в миг се отвориха. В битката с бясна скорост се вряза лъскава черна кола. Шофьорът явно бе някой маниак. Тръгна да гази наред демоните, като правеше всичко възможно да ги бутне. Прескачаше огнените пукнатини и се въртеше в кръг, като светеше с фаровете и натискаше клаксона. После се насочи право към нас и демоните от предните редици започнаха да се пръскат. Само няколко — смели и крилати — имаха наглостта да го подгонят.

Когато автомобилът се приближи, видях, че е лимузина мерцедес. Следвана от няколко прилепови демона, тя се качи на хълма и със свистящи спирачки закова на едно място в облак червена прах. Вратата откъм волана се отвори и от колата слезе космат дребосък по син бански.

Никога не съм бил толкова щастлив да видя такава грозотия.

Бес се покатери в цялата си брадавическа слава на покрива на мерцедеса. Обърна се с лице към прилеповите демони. Очите му изскочиха. Устата му се отвори невъзможно широко. Косата му щръкна като бодлите на морско свинче и Бес ревна:

— АУУУ!

Крилатите демони се разпищяха и си плюха на петите.

— Бес! — възкликна Сейди и се завтече към него.

Богът джудже грейна в усмивка. Плъзна се на капака, така че беше приблизително на еднаква височина със Сейди, когато тя го прегърна.

— Момичето ми! — каза той. — И, Картър, донеси тук жалката си кожа!

Прегърна и мен. Нямах нищо против дори да потърка кокалчетата на пръстите си по главата ми.

— И Зия Рашид! — викна колкото му глас държи Бес. — Имам прегръдка и за теб…

— Добре съм си — отвърна тя и отстъпи назад. — Благодаря.

Бес се запревива от смях.

— Права си. Сега не е време за прегръдки и целувки. Трябва да ви измъкнем оттук.

— Магията… за сянката? — изпелтечи Сейди. — Наистина ли подейства?

— Разбира се, че е подействала, ненормално дете такова! — Бес се удари по косматите гърди и изведнъж върху него се появи шофьорска униформа. — А сега, беж в колата!

Обърнах се, за да грабна Сетне… и само дето не ми спря сърцето.

— О, мили Хор…

Магьосника го нямаше. Огледах местността във всички посоки с надеждата, че призракът се опитва да се измъкне. От него нямаше и следа.

Зия блъвна огън към мястото, където Сетне беше лежал. Той очевидно не беше станал просто невидим, защото не се чу писък.

— Беше точно тук! — възрази Зия. — Завързан с Лентите на Хатор! Как е възможно просто да е изчезнал?

Бес се смръщи.

— Сетне, а? Как само го мразя този мазник! Заловихте ли сянката на Змея?

— Да — потвърдих аз. — Но „Книгата на Тот“ е у Сетне.

— Не можете ли да направите магията за изтребление без нея? — попита Бес.

Ние със Сейди се спогледахме.

— Да — казахме в един глас.

— В такъв случай ще се тревожим за Сетне по-късно — заяви Бес. — Не разполагаме с много време!

Ако трябва да пътувате из Демонската земя, според мен е най-добре да го направите с лимузина. За съжаление, новият автомобил на Бес не беше по-чист от мерцедеса, който миналата пролет бяхме оставили на дъното на Средиземно море. Запитах се дали той не си ги поръчва в завода направо със старите кутийки от китайска храна, стъпканите списания и мръсното бельо.

Сейди се настани отпред. Ние със Зия се качихме отзад. Бес натисна газта и започна да играе на „Да бутнем демона“.

— Пет точки, ако успееш да удариш ей онзи там със сатъра вместо глава — изписка Сейди.

Бум! Демонът със сатър вместо глава отхвърча върху капака.

Сейди изръкопляска.

— Десет точки, ако бутнеш едновременно ей онези водни кончета там.

Бум, бум! В предното стъкло се блъснаха две много големи насекоми.

Сейди и Бес се смееха като ненормални. Аз пък бях погълнат от това да крещя:

— Пукнатина! Внимавай! Пламтящ гейзер! Наляво!

Наречете ме сухар. Живееше ми се. Сграбчих Зия за ръката и я стиснах с все сила.

Когато наближихме сърцето на битката, видях, че боговете изтласкват демоните. Имах чувството, че всички в пенсионерското селище за богове „Слънчевите селения“ са стоварили старческия си гняв върху силите на мрака. Тяхна предводителка беше богинята хипопотамка Таурт. Тя носеше престилка на медицинска сестра и високи токове и размахваше в едната ръка запалена факла, а в другата — спринцовка. Фрасна по главата един от демоните, после би на друг инжекция в задните части и той на мига изпадна в несвяст.

Двама старци по препаски куцукаха и мятаха в небето огнени кълбета, с които подпалваха летящите демони. Един от дядковците не спираше да крещи ей така, без причина:

— Пудингът ми!

Богинята жаба Хекет подскачаше по бойното поле и поваляше с език чудовищата. Явно си падаше най-вече по демони с глави на насекоми. На няколко метра престарялата богиня котка Мехит покосяваше демоните с бастуна си, съскаше и крещеше:

— Мяу!

— Дали да не им помогнем? — попита Зия.

Бес се подсмихна.

— Не им трябва помощ. Не са се забавлявали така от векове. Отново имат цел в живота! Ще прикриват отстъплението ни, докато ви отведа на реката.

— Но ние вече нямаме кораб — възразих аз.

Бес вдигна рунтава вежда.

— Сигурен ли си? — Намали скоростта на мерцедеса и смъкна прозореца. — Ей, сладурче! Добре ли си там?

Таурт се обърна и го озари с грамадна хипопотамска усмивка.

— Добре сме, сладкишче. Успех!

— Връщам се ей сега — обеща той.

Прати й въздушна целувка и на мен ми се стори, че Таурт ще вземе да припадне от щастие.

Мерцедесът се понесе нататък.

— Сладкишче ли? — повторих аз.

— Ей, малкият — изръмжа Бес, — аз бъркам ли ти се в личния живот?

Не ми стискаше да погледна Зия, но тя ме хвана за ръката. Сейди не каза нищо. Може би си мислеше за Уолт.

Мерцедесът прескочи последната огнена бездна и спря рязко на плажа с костите.

Посочих претърпялата корабокрушение „Египетска царица“.

— Видя ли сега? Няма кораб.

— О, така ли? — попита Бес. — А това там какво е?

Нагоре по течението на реката грееше ослепителна светлина. Зия си пое рязко въздух.

— Ра — каза тя. — Задава се лодката на Слънцето.

Когато светлината се приближи, видях, че Зия е права. Проблясваше златистобяло платно. По палубата на плавателния съд се стрелкаха светещи клъбца. На носа стоеше богът крокодил Собек, който разгонваше с голям прът случайно приближилите се речни чудовища. А на величествения престол в средата на шлепа на слънцето се беше разположил старият бог Ра.

— Ехооооо! — провикна се той през реката. — Имаме курабийкииии!

Сейди целуна Бес по бузата.

— Неотразим си!

— Ей, ти — промърмори джуджето. — Заради теб Таурт ще почне да ревнува. Просто се случи така, че се озовахме тук в подходящ момент. Щяхме да ударим на камък, ако бяхме изпуснали лодката на Слънцето.

При тази мисъл ме побиха тръпки.

Хилядолетия наред Ра следваше този цикъл: по залез-слънце влизаше с лодката си в Дуат и плаваше по Реката на нощта, докато по изгрев-слънце не се озовеше отново в света на простосмъртните. Но пътуването беше еднопосочно и корабчето спазваше строго разписание. След като Ра прекосеше отделните Домове на нощта, портите им се затваряха до следващата сутрин, затова простосмъртни пътешественици като нас лесно можеха да заседнат. Ние със Сейди вече го бяхме изживявали и не беше никак забавно.

Лодката на Слънцето се понесе към брега и Бес ни се усмихна криво.

— Наистина, деца. Останах с впечатлението, че положението горе, в света на простосмъртните, няма да е от най-розовите.

Това бе първото неизненадващо нещо, което чувах този ден.

Светещите клъбца спуснаха мостика и ние се качихме на кораба — вероятно за последния изгрев в историята.

17. Бруклинската къща тръгва на война

Сейди

Беше ми мъчно, че напускаме Демонската земя.

/_Да, Картър, говоря съвсем сериозно._/

В края на краищата пътуването ми там си беше доста успешно. Бях спасила Зия и брат си от онзи ужасен призрак — Сетне. Бях заловила сянката на Змея. Бях видяла с очите си настъплението на Старческата бригада в цялата й слава и най-вече се бях събрала отново с Бес. Защо да нямам нежни спомени от това място? Някой ден дори мога да дойда на почивка тук и да си взема бунгало на плажа при Морето на Хаоса. Защо пък не?

Кипящата дейност ме отклони и от по-неприятните мисли. Но след като излязохме на речния бряг и аз разполагах с няколко мига, за да си поема дъх, започнах да си спомням как съм усвоила магията, с която да спася сянката на Бес. Въодушевлението ми се превърна в отчаяние.

Уолт… о, Уолт. Какво беше направил той?

Помнех колко безжизнен и студен беше, докато го крепях на ръце сред кирпичените развалини. После най-неочаквано беше отворил очи и беше ахнал.

— Погледни — беше ми казал.

Бях видяла на повърхността Уолт, какъвто го познавах открай време. Но вече в Дуат… момчето бог Анубис потрепери — поддържаше с призрачносивата си аура живота на Уолт.

— Пак съм аз — бяха казали в един глас двамата. Аз настръхнах. — Ще се срещнем по изгрев-слънце в Първи ном — обещаха ми те, — стига да си сигурна, че не ме мразиш.

Дали го мразех? По-точно, дали ги мразех? Богове на Египет, вече дори не знаех как да го наричам. Със сигурност не бях наясно какво чувствам и дали искам да го виждам отново.

Постарах се да загърбя тези мисли. Трябваше да разгромим Апоп. Бяхме заловили сянката му, ала и досега нямаше гаранции, че ще успеем да направим магията. Съмнявах се Апоп да седи със скръстени ръце, докато ние се опитваме да го заличим от лицето на вселената. И бе напълно възможно за унищожението му да е необходима магия, по-силна от тази, която владеехме ние с Картър, взети заедно. Ако изгоряхме, дилемата ми с Уолт едва ли вече щеше да бъде проблем.

Въпреки това не можех да спра да мисля за него (тях), за това как топлите им кафяви очи са се сливали толкова съвършено и колко естествена е изглеждала усмивката на Анубис върху лицето на Уолт.

Ох! Това не ми помагаше особено.

Ние с Картър, Зия и Бес се качихме на шлепа на слънцето. Изпитах неописуемо облекчение, че любимото ми джудже ще ни придружава в решителната битка. Точно сега имах нужда в живота ми да присъства надеждно грозен бог.

Някогашният ни враг Собек ме изгледа от носа на лодката с крокодилска усмивка — подозирах, че друга няма.

— И така, малките Кейн се завръщат.

— И така — не му останах длъжна аз, — богът крокодил иска да си наточи зъбите.

Собек отметна люспеста зелена глава и се изсмя.

— Добре казано, момиче! Имаш желязо в костите си.

Това, предполагам, бе замислено като комплимент.

Предпочетох да се ухиля презрително и да обърна гръб на Собек.

Той уважаваше силата. При първата ни среща беше потопил Картър в Рио Гранде, а мен ме беше метнал през границата между Тексас и Мексико. Оттогава не се бяхме сприятелили особено. Бях подочула, че Собек е склонил да застане на наша страна само защото Хор и Изида са го заплашили да му нанесат изключително тежки телесни повреди. Това не говореше в полза на верността му.

Около нас закръжиха светещите клъбца на екипажа, които затананикаха в ума ми радостния възглас: „Сейди. Сейди. Сейди.“ Навремето и те искаха да ме убият, но откакто вдигнах от сън стария им господар Ра, се държаха доста приятелски.

— Да, здравейте, момчета — промърморих аз. — Радвам се да ви видя. Извинявайте.

Отидох след Картър и Зия при огнения престол. Ра ни се ухили беззъбо. Пак си беше стар и сбръчкан, но в очите му имаше промяна. Преди Ра гледаше така, сякаш не ме вижда и съм част от пейзажа. Сега направо се вторачи в лицето ми.

Държеше чиния с макарони и шоколадови бисквити, които се бяха поразтопили от жегата на престола.

— Курабийки? Ухааа!

— Хм, благодаря — каза Картър и си взе един макарон.

Аз, естествено, предпочетох шоколада. Откакто си бях тръгнала от двореца на татко, не бях яла като хората.

Ра остави чинията и се изправи немощно. Бес се опита да помогне, но Ра го отпрати с ръка. Закрета към Зия.

— Зия — изтананика щастлив, сякаш пееше приспивна песничка. — Зия, Зия, Зия.

Стреснах се — дадох си сметка, че го чувам за пръв път да употребява истинското й име. Той се пресегна и докосна амулета със скарабея. Зия се дръпна притеснена. Погледна Картър — да я подкрепи.

— Не се притеснявай — отвърна той.

Зия си пое дълбоко въздух. Разкопча амулета и го притисна към дланите на стареца. От скарабея грейна топло сияние, което обгърна с бляскава златиста светлина и Зия, и Ра.

— Така, така — каза Ра. — Така…

Очаквах старият бог да се почувства по-добре. А той, моля ви се, взе да се разпада.

Това бе едно от най-тревожните неща, които виждах в този много тревожен ден. Първо му окапаха ушите, които се стопиха на прах. После и кожата му започна да се превръща в пясък.

— Какво става? — извиках аз. — Не трябва ли да направим нещо?

Очите на Картър се разшириха от ужас. Той отвори уста, но не каза нищо.

Усмихнатото лице на Ра се разпадна. Ръцете и краката му се напукаха като изсъхнала пясъчна скулптура. Частите се разпиляха по Реката на нощта.

Бес изсумтя.

— Стана бързо. — Не изглеждаше особено стъписан. — Обикновено минава повече време.

Зяпнах го смаяна.

— И друг път ли си го виждал?

Той ми се усмихна криво.

— Ей, навремето се редувах да работя на шлепа на Слънцето. Всички ние сме виждали как Ра минава през този цикъл. Но това беше преди много, много време. Виж!

Бес посочи Зия.

Скарабеят в ръцете й беше изчезнал, но около тялото й като ореол още светеше златистата светлина. Зия се обърна и ми се усмихна ослепително. Никога не я бях виждала толкова спокойна, толкова доволна.

— Сега вече разбирам. — Гласът й беше много по-плътен: истински хор от тонове, които се спускаха на октави през Дуат. — Всичко е въпрос на равновесие, нали? Моите и неговите мисли. Или може би моите и нейните?… — Зия се засмя като дете, което за пръв път кара колело. — Най-после прераждане! Вие, Сейди и Картър, се оказахте прави! След толкова хилядолетия в мрака най-после се преродих благодарение на състраданието на Зия. Бях забравил какво е да си млад и силен.

Картър отстъпи назад. Не го винях. Споменът как Уолт и Анубис са се слели още беше свеж в паметта ми, затова имах представа какво му е на брат ми: беше си доста страшничко да слушаш как Зия се описва в трето лице.

Надзърнах надолу, по-надълбоко в Дуат. На мястото на Зия стоеше висок мъж в доспехи от кожа и бронз. В някои отношения още приличаше на Ра. Пак беше гологлав. Лицето му пак беше сбръчкано и изпръхнало от възрастта и природните стихии, той пак се усмихваше добродушно (само че имаше зъби). Сега обаче стоеше изправен. Тялото му беше нагънато от мускулите. Кожата му сияеше като разтопено злато. Мъжът беше най-страхотният, най-златен дядо в света.

Бес падна на колене.

— Господарю Ра.

— О, малкото ми приятелче! — Ра разроши косата на бога джудже. — Стани! Радвам се да те видя.

Собек застана мирно на носа, беше хванал като пушка дългия си метален жезъл.

— Господарю Ра! Знаех си аз, че ще се завърнеш.

Ра се подсмихна.

— Собек, старо влечуго такова. Ако смяташе, че ще ти се размине, щеше да ме излапаш на вечеря. Хор и Изида ли те строиха?

Собек се прокашля.

— Както кажеш, царю честити. — Той сви рамене. — Не мога да тръгна срещу природата си.

— Както и да е — рече Ра. — Доста скоро ще опрем до силата ти. Приближаваме ли изгрева?

— Да, царю честити — посочи Собек напред.

Видях в края на тунела светлина — в буквалния смисъл на думата. Когато наближихме края на Дуат, Реката на нощта се разшири. На километър от нас се издигаше портата на изхода с две статуи на бога на Слънцето отстрани. Зад нея сияеше дневна светлина. Реката се превърна в облаци и се изля в утринното небе.

— Много добре — заяви Ра. — Капитан Собек, към Гиза!

— Слушам, царю честити.

Богът крокодил заби железния жезъл във водата и ни оттласна като гондолиер.

Картър не се беше и помръднал. Клетото момче, наблюдаваше бога на Слънцето прехласнато, но и стъписано.

— Картър Кейн — допълни с обич Ра. — Знам, че ти е трудно, но Зия държи много на теб. Чувствата й не са се променили.

Аз се прокашлях.

— А… молба. Много те моля, не го целувай.

Ра се засмя. Образът му се нагъна и аз отново видях пред себе си Зия.

— Не се тревожи, Сейди — подкани тя. — Сега не е моментът.

Картър се извърна притеснен.

— Хм… аз само… ще бъда ей там.

Той се блъсна в мачтата, сетне продължи с несигурна крачка към кърмата на кораба.

Зия се свъси угрижено.

— Сейди, иди се погрижи за него, чу ли? Скоро ще стигнем в света на простосмъртните. Трябва да съм нащрек.

Както никога, реших да не споря. Отидох да нагледам брат си.

Той седеше при щурвала така, сякаш очакваше да го ударят, с глава между коленете.

— Добре ли си? — попитах аз.

Тъп въпрос, знам.

— Тя е старец — промърмори Картър. — Момичето, което харесвам, е мускулест старец с глас, по-дебел от моя. Целунах това момиче на плажа, а сега…

Седнах до него. Корабът се приближаваше към дневната светлина и светещите клъбца засноваха развълнувано около нас.

— Целунал си я, значи? — казах аз. — Подробностите, ако обичаш.

Мислех, че ще му поолекне, ако го накарам да говори. Не съм сигурна, че е подействало, но ако не друго, Картър поне вдигна глава, която дотогава бе държал между коленете си. Разказа ми как са минали със Зия през serapeum и „Египетска царица“ е претърпяла корабокрушение.

— Ра… Зия де, стоеше на носа между Собек и Бес и внимаваше много да не поглежда към нас.

— Значи си й казал да не се притеснява — обобщих аз. — Насърчил си я да помогне на Ра. А сега съжаляваш.

— Обвиняваш ли ме? — попита той.

— И в нас са се вселявали богове — напомних му аз. — Не е непременно за вечни времена. Тя пак си е Зия. Освен това отиваме на битка. Ако не излезем от нея живи, нима искаш да прекараш последните си часове в това да отхвърляш Зия?

Картър се взря в лицето ми.

— Какво се случи с Уолт?

А… едно на едно. Понякога ми се струваше, че той знае тайното ми име точно както аз — неговото.

— Ами… нямам точна представа. Жив е, но само защото…

— Защото е позволил Анубис да се всели в него — довърши вместо мен Картър.

— Знаеше ли?

Той поклати глава.

— Разбрах чак когато видях онова изражение върху лицето ти. Но си е логично. Уолт го бива да… както и да е. Около него витае проклятието за унищожение. Магията за смърт.

Не можах да отговоря. Бях се върнала тук, за да утеша Картър и да го уверя, че всичко ще бъде наред. А ето че той бе успял да извърти нещата.

Хвана ме за малко за коляното.

— Това би могло да подейства, сестро. Анубис може да направи така, че Уолт да остане жив. И да има нормален живот.

— Ти на това нормален ли му викаш?

— Анубис не се е вселявал никога в човек. Сам е избрал да има истинско тяло, да бъде от плът и кръв.

Аз потреперих.

— Зия е в друго положение, Картър. Тя може да се отдели, когато поиска.

— Дай да го изясним — подкани Картър. — Двете момчета, които ти харесваше: момчето, което беше на път да умре, и онова, което беше недостъпно, понеже е бог, сега са се слели и момчето, което се е получило, не е на път да умре и не е недостъпно. А ти си седнала да се оплакваш.

— Не ме изкарвай смешна! — креснах аз. — Не съм.

Трите бога се извърнаха да ме погледнат. Добре де. Наистина ставах смешна с тези приказки.

— Виж какво — продължи Картър, — дай да се разберем, че по-късно ще се притесняваме за тези неща, искаш ли? Стига да не загинем де.

Разтреперана, си поех въздух.

— Разбрахме се.

Помогнах на брат си да се изправи. Двамата отидохме заедно на носа при боговете точно когато лодката на Слънцето излезе от Дуат. Реката на нощта отзад изчезна и ние заплувахме през облаците.

Пред нас се разпростря предизгревен Египет, червен, златист и зелен. В пустинята на запад се вихреха пясъчни бури. На изток Нил лъкатушеше като змийче през Кайро. Точно отдолу, в равнините на Гиза, край града се издигаха три пирамиди.

Собек удари с жезъла по носа на кораба. Провикна се като глашатай:

— Най-сетне Ра наистина се завърна! Радвай се, народе! Насам, насам, тълпи от поклонници!

Каза го може би защото така бе прието, или за да се подмаже на Ра, или пък с цел старият бог на Слънцето да се почувства по-зле. При всички положения долу не идваше никой. И определено не се радваше никой.

Бях виждала много пъти тази гледка, но нещо не беше наред. Из града горяха пожари. Улиците изглеждаха странно безлюдни. Нямаше туристи, нямаше хора около пирамидите. Никога не бях виждала Гиза толкова празна.

— Къде са всички? — попитах.

Собек изсъска отвратен:

— Би трябвало да се досетя. Тия малодушни хора са се изпокрили или са се уплашили от размириците в Египет. Апоп е обмислил добре всичко. Избрал е място за сражението, където няма да му се пречкат простосмъртни.

Аз потреперих. Бях чувала за размириците в Египет от последно време, както и за странните природни бедствия, но не ги бях възприемала като част от плана на Апоп.

Ако това тук беше бойното поле, което е избрал…

Взрях се по-внимателно в равнините на Гиза. След като надзърнах в Дуат, си дадох сметка, че районът все пак не е празен. Около основата на Хеопсовата пирамида се беше намотала огромна змия, която се състоеше от смерч въртящ се червен пясък и от мрак. За очи имаше пламтящи точки светлина. За зъби — раздвоени светкавици. Докоснеше ли пустинята, тя кипваше, а самата пирамида се разтрисаше с ужасен кънтеж. Едно от най-старите съоръжения в човешката история беше на път да се срути.

Дори от високо усещах присъствието на Апоп. Той излъчваше такава силна паника и страх, че долавях как простосмъртните из цял Кайро са се спотаили по домовете си и не смеят да се подадат навън. Цялата земя на Египет беше затаила дъх.

Докато наблюдавахме, Апоп вдигна грамадната си глава като на кобра. Удари по пустинята и изрови в пясъка кратер в размерите на цяла къща. После се дръпна като ухапан и изсъска гневно. В началото не разбирах с какво се бие. Призовах зрението на Изида, която виждаше не по-зле от граблива птица, и съгледах мъничка грациозна фигурка по трико като леопардова кожа: стиснала и в двете си ръце проблясващи ножове, тя подскачаше с нечовешка пъргавост и бързина, нападаше Змея и му се изплъзваше всеки път, когато той понечваше да я ухапе. Баст усмиряваше сам-сама Апоп.

В устата ми имаше вкус като на стари петачета.

— Сама е. Къде са другите?

— Чакат заповедите на фараона — обясни Ра. — Хаосът ги е оставил разединени и объркани. Без водач няма да тръгнат в битка.

— Ами в такъв случай ги поведи! — подканих аз.

Богът на Слънцето се обърна. Очертанията му затрепкаха и за миг вместо него видях пред себе си Зия. Запитах се дали ще ме изпепели. Имах чувството, че сега ще й бъде съвсем лесно.

— Ще се изправя пред отколешния си противник — заяви тя спокойно пак с гласа на Ра. — Няма да оставя вярната ми котка да се сражава сама. Собек, Бес, помогнете ми…

— Да, царю честити — отвърна Собек.

Бес изпука с кокалчетата на пръстите си. Шофьорската му униформа изчезна, изместена от неговата джудженска гордост: банския костюм.

— Хаосе… приготви се да посрещнеш Грозотията.

— Чакайте — спря ги Картър. — Ами ние? Сянката на Змея е у нас.

Корабът вече се спускаше шеметно и се готвеше да се приземи точно на юг от пирамидите.

— Да не избързваме, Картър — рече Зия и посочи Големия сфинкс на около триста метра от пирамидите. — Вие със Сейди трябва да помогнете на чичо си.

От входа на тунела между лапите на Сфинкса се виеше струйка дим. Сърцето ми спря за миг. Веднъж Зия ни беше обяснила, че тунелът е запечатан, така че археолозите да не проникнат в Първи ном. Както личеше, входът му беше разбит с взлом.

— Първи ном ще падне всеки момент — рече Зия.

Очертанията й пак се промениха и пред мен застана богът на Слънцето. Наистина ми се искаше много той (тя, те) да реши най-после като какъв ще се показва.

— Ще спирам Апоп възможно най-дълго — обеща Ра. — Но ако не помогнете незабавно на чичо си и на приятелите си, няма да остане никой, когото да спасяваме. Домът на живота ще рухне.

Помислих си за клетия Еймъс и малките ни ученици, обкръжени от цели пълчища разбунтували се магьосници. Не можехме да допуснем да ги изколят.

— Тя е права — казах аз. — Той де. Все едно.

Картър кимна без особено желание.

— Тези неща тук ще ти трябват, господарю Ра. — Брат ми подаде на бога на Слънцето гегата и млатилото, ала той поклати глава.

Или го направи Зия. Богове на Египет, ужасно объркващо е!

— Когато казах, че боговете чакат своя фараон — рече Ра, — имах предвид теб, Картър Кейн, Окото на Хор. Тук съм, за да се сражавам с отколешния си противник, а не за да се качвам на престола. Той е отреден на теб. Сплоти Дома на живота, обедини в мое име боговете. Не се страхувай нито за миг, аз ще удържам Апоп, докато дойдеш.

Картър се взря в гегата и млатилото в ръцете си. Изглеждаше точно толкова ужасен, както когато Ра се беше разпаднал на пясък.

Не можех да го виня. Току-що беше получил заповед да се качи на престола на творението и да поведе в битка цяла войска богове и магьосници. Преди една, дори преди половин година и аз щях да изпадна в ужас, че на брат ми възлагат такава отговорност.

Колкото и да е странно, сега нямах нищо против. Всъщност ми действаше успокояващо при мисълта, че Картър ще стане фараон. Сигурна съм, ще има да съжалявам, задето съм го казала, както съм сигурна и че Картър няма да допусне да го забравя, но истината беше, че откакто се бяхме пренесли в Бруклинската къща, аз разчитах на брат си. С времето бях започнала да се осланям на силата му. Вярвах, че ще вземе правилното решение дори когато не си вярваше самият той. След като научих тайното му име, видях в характера му една съвсем ясна черта: качествата на водач.

— Готов си — казах му аз.

— Наистина — съгласи се Ра.

Картър вдигна поглед, беше леко стъписан, но предполагам, разбра, че не го взимам на подбив — за разлика от друг път.

Бес го удари с юмрук по рамото.

— Разбира се, че си готов, малкият. А сега, стига си губил време, върви да спасиш чичо си!

Докато гледах Бес, се постарах да не се просълзя. Веднъж вече го бях губила.

Колкото до Ра, той изглеждаше страшно самоуверен, въпреки че още беше вместен във формата на Зия Рашид, което му връзваше ръцете. Да, тя беше силна магьосница, но никога дотогава в нея не се беше вселявал бог. Ако се уплашеше и за миг, ако започнеше да се престарава…

— В такъв случай успех — каза Картър и преглътна. — Надявам се, че…

Той не намери сили да довърши. Схванах, че клетото момче се опитва да се сбогува с приятелката си, вероятно за последен път, а дори не може да я целуне, без да целуне и бога на Слънцето.

Картър започна да променя формата си. Дрехите му, раницата, дори гегата и млатилото се разпаднаха и се превърнаха в перушина. Тялото му се сви, докато брат ми не се преобрази в кафяво-бял сокол. После разпери криле и политна надолу отстрани на лодката.

— О, как само я мразя тази част — промърморих аз.

Призовах Изида и я подканих:

— Хайде. Време е да действаме като една.

През мен тутакси потече магията й. Изпитах чувството, че някой е включил хидрогенератори, достатъчни, за да осветят цяла държава, и е пуснал мощността им право през мен. Превърнах се в каня и се извисих във въздуха.

Както никога, не се затрудних да се превърна отново в човек. Ние с Картър се срещнахме в подножието на Големия сфинкс и огледахме взривения наскоро вход на тунела. Бунтовниците не бяха действали много внимателно. Каменните късове с размери на автомобил бяха натрошени на чакъл. Пясъкът наоколо беше почернял, беше се стопил и беше станал на стъкло. Хората на Сара Джейкъби бяха направили магия ha-di или бяха заложили динамит.

— Този тунел… — подхванах аз. — Другият край не води ли право при Залата на епохите?

Картър кимна мрачно. Извади гегата и млатилото, които бяха обхванати от призрачни бели пламъци. Хлътна в мрака. Призовах жезъла и вълшебната си пръчка и влязох след брат си вътре.

Докато се спускахме, виждахме следи от битка навсякъде. Стените и стъпалата бяха обгорели от взривове. На едно място таванът беше поддал. Картър успя със силата на Хор да разчисти пътека, но веднага след като минахме по тунела, той се срути зад нас. На връщане нямаше да можем да го използваме.

Чух от долу звуците на сражение: изричани вълшебни думи, сблъсък между огнени, водни и земни магии. Ревна лъв. Метал издрънча в метал.

Няколко метра по-нататък се натъкнахме на първата жертва. На стената се беше облегнал младеж в опърпана сива военна униформа, който се държеше за корема и дишаше със свистене.

— Леонид! — викнах аз.

Моят приятел, руснакът, беше блед и окървавен. Долепих ръка до челото му. Кожата му беше студена.

— Долу — каза той със сетни сили. — Прекалено много са. Опитах да…

— Ти стой тук — отвърнах, което, знам, беше смешно, защото руснакът почти не можеше да се движи. — Ще се върнем с помощ.

Той кимна храбро, но аз погледнах Картър и разбрах, че си мислим едно и също. Леонид едва ли щеше да издържи толкова дълго. Шинелът му беше подгизнал от кръв. Руснакът се държеше за корема, ала си личеше, че е тежко ранен или от остри нокти, или от ножове, или от някаква точно толкова ужасна магия.

Направих му магия „Бавно“, която, ако не друго, поне щеше да облекчи дишането и да спре кръвта, но нямаше да помогне особено. Клетият Леонид — беше изложил на опасност живота си, за да избяга от Санкт Петербург. Беше дошъл чак в Бруклин, за да ни предупреди за предстоящото нападение. Сега се беше опитал да защити Първи ном от предишните си господари, а те го бяха повалили и прегазили и после го бяха оставили да издъхне бавно и мъчително.

— На всяка цена ще се върнем — обещах аз още веднъж.

Ние с Картър продължихме с усилие нататък.

Излязохме в долния край на стълбището и веднага се озовахме в битка. Върху лицето ми скочи shabti във вид на лъв.

Изида реагира по-бързо, отколкото го мога аз. Каза ми да изрека една-единствена дума:

— Fah!

И във въздуха затрепка йероглифът за „Пусни!“:

Лъвът се смали до восъчна статуетка и отскочи безобидно от гърдите ми.

В коридора около нас цареше страшна суматоха. Във всички посоки учениците ни водеха битки с магьосниците от вражеския лагер. Точно пред нас десетина бунтовници бяха образували клин и бяха препречили входа за Залата на епохите, а нашите приятели явно се мъчеха да проникнат вътре.

За миг ми се стори, че трябва да е обратното. Нима нашият лагер не трябваше да защитава вратата? После осъзнах какво вероятно се е случило. Нападението срещу запечатания вход явно беше изненадало съюзниците ни. Те се бяха втурнали да помагат на Еймъс, но когато са стигнали при вратата, враговете вече са били проникнали вътре. Сега тази воинска част пречеше на подкреплението ни да отиде при Еймъс, а чичо беше вътре в залата, вероятно сам, и се бе изправил лице в лице със Сара Джейкъби и елитния й отряд за бързо реагиране.

Сърцето ми заби като обезумяло. Включих се в битката и започнах да правя магии от невероятно богатото меню на Изида. Няма как да не призная, чувствах се отлично заради това, че отново съм богиня, ала трябваше да следя внимателно енергията си. Оставех ли Изида да се развихри, тя щеше да изтреби за секунди враговете ни, но междувременно щеше да изпепели и мен. Трябваше да я сдържам в желанието й да разкъса на парченца тези мекотели, простосмъртните.

Метнах като бумеранг вълшебната си пръчка и уцелих едър брадат магьосник, който крещеше на руски, докато се дуелираше с Джулиан.

Блесна златна светлина и руснакът изчезна. Там, където беше стоял, изцърка разтревожен хамстер, който побърза да се шмугне по-надалеч. Джулиан ми се усмихна. Острието на меча му пушеше, маншетите на панталона му горяха, но иначе той си изглеждаше добре.

— Крайно време беше! — заяви ми.

Към него се спусна друг магьосник и той нямаше за кога да си говори.

Картър се завтече напред, като развъртя гегата и млатилото така, сякаш се беше обучавал цял живот. Един от противниковите магьосници измагьоса носорог, което според мен си беше доста грубо, ако отчетем в какво тясно пространство се намирахме. Картър го фрасна с млатилото и веригите с шипове се превърнаха в огнени въжета. Носорогът се строполи, разсечен на три, и се стопи на купчина восък.

Другите ни приятели също се справяха, общо взето, добре. Феликс направи магия за вледеняване, каквато дотогава не бях виждала, и похлупи враговете ни в големи бухлати снежни човеци, които си имаха дори моркови за носове и лули. Около него с клатушкане кръжеше войската му от пингвини, които кълвяха противниковите магьосници и им задигаха вълшебните пръчки.

Алиса се сражаваше с друга магьосница — рускиня, специалистка по земни магии, но тя явно не бе така добра като нея. Вероятно за пръв път се изправяше пред мощта на Геб. Всеки път, когато измагьосваше някоя каменна твар или се опитваше да мята огромни камъни, всичко се превръщаше на чакъл и нападението й се проваляше. Алиса щракна с пръсти и подът под краката на рускинята се преобрази на подвижни пясъци, в които тя затъна чак до раменете.

В северния край на коридора Джаз беше приклекнала до Клио и лекуваше ръката й, която беше станала на слънчоглед. Но Клио беше пострадала по-леко от противника си. В краката й лежеше романът „Дейвид Копърфийлд“ с човешки размери и аз изпитах чувството, че това доскоро е бил магьосник от вражеския лагер.

(Картър твърди, че Дейвид Копърфийлд наистина бил магьосник. Кой знае защо, го смята за смешно. Просто не му обръщайте внимание. Като мен.)

Дори нашите дечковци се бяха включили в бойните действия. Малката Шелби бе търкулнала пастелите си по коридора, та противниците да се препънат в тях. Сега размахваше вълшебната пръчка като тенис ракета, промушваше се тичешком между краката на възрастните магьосници, удряше ги по задните части и крещеше, та се късаше:

— Умри, умри, умри!

Много милички са децата, нали?

Шелби фрасна с вълшебната пръчка един голям метален воин, безспорно shabti, който се преобрази на шкембесто прасе във всички цветове на дъгата. Имах лошото предчувствие, че ако доживеем до вечерта, Шелби ще поиска да задържи прасето.

Някои от жителите на Първи ном ни помагаха, но те бяха потискащо малко. Шепа едва кретащи грохнали магьосници и отчаяни търговци мятаха талисмани и отбиваха заклинанията.

Напредвахме бавно, но сигурно към вратата, а основният клин на неприятеля явно бе насочил всичките си сили към един-единствен нападател.

Когато видях към кого, се изкуших и аз да се превърна сама в хамстер, да се разцвърча и да си плюя на петите.

Беше дошъл Уолт. Провираше се с голи ръце през вражеската линия: мяташе с нечовешка сила на земята някой от противниковите магьосници, после докосваше друг и в миг го омотаваше в ивици плат, с които той заприличваше на мумия. Грабна жезъла на трети бунтовник и го превърна в прах. Накрая размаха ръка към останалите врагове, а те се смалиха и станаха кукли. Около всеки от миниатюрните магьосници изскочи съдина, в каквито погребват вътрешните органи на мумиите, и после тя беше запушена здраво с капаче във формата на глава на животно. Клетите магьосници се разпищяха отчаяни, заблъскаха по глинените грънци и се заклатиха като редица много нещастни кегли за боулинг.

Уолт се извърна към приятелите ни.

— Всички добре ли са?

Изглеждаше си нормално, като някогашния Уолт, висок и мускулест, със самоуверено лице, меки кафяви очи и силни ръце. Но дрехите му бяха други. Сега той беше в дънки, в тъмна тениска на Dead Weather[14] и черно кожено яке, облеклото на Анубис, пригодено така, че да бъде по мярка на Уолт. Единственото, което трябваше да направя, беше да сведа поглед съвсем леко към Дуат, където видях, че Анубис стои, все така дразнещо неотразим. Двамата заемаха едно и също място.

— Бъдете готови — каза Уолт на войската ни. — Запечатили са вратата, но мога да… — Точно тогава ме забеляза и гласът му трепна. — Сейди — рече. — Аз…

— Нещо за отварянето на вратите ли? — попитах аз.

Уолт кимна безмълвно.

— В такъв случай стига си ме зяпал и отвори вратите, че вече ме дразниш, момче.

Говорех и на двамата. Струваше ми се съвсем естествено. И ми олекна, че съм си изкарала гнева. По-късно щях да се занимавам с тези двамата… с този де… всъщност все едно. Точно сега чичо имаше нужда от мен.

Уолт-Анубис има наглостта да се усмихне.

Допря ръка до вратата. По повърхността й се разнесе сива пепел. Бронзът се разпадна на прах.

— Първо ти — каза ми Уолт и ние нахълтахме в Залата на епохите.

18. Как момчето на смъртта се притече на помощ

Сейди

Добрата новина: Еймъс не беше съвсем сам.

Лошата: подкрепяше го богът на злото.

След като се изсипахме в Залата на епохите, опитът ни да спасим Еймъс беше преустановен. Не бяхме очаквали да видим смъртоносен въздушен балет със светкавици и ножове. Йероглифите, които обикновено се рееха из помещението, ги нямаше. Холографските завеси от двете страни трепкаха слабо. Някои направо бяха рухнали.

Както и подозирах, тук заедно с Еймъс се беше залостил отряд за бързо реагиране от противникови магьосници, но както личеше, те вече съжаляваха, че са взели такова решение.

Увиснал във въздуха насред залата, Еймъс бе обвит в най-странния аватар, който съм виждала някога. Около него се въртеше смътна човешка форма — отчасти пясъчна буря, отчасти огън като грамадния Апоп, който бяхме видели горе, само че много по-щастлив. Докато се сражаваше, червеният воин великан се смееше и въртеше небрежно, но силно, десетметров жезъл от черно желязо. Еймъс беше увиснал върху гърдите на великана и с плувнало в пот лице повтаряше движенията му. Не можех да кажа дали го направлява, или се опитва да го сдържа. Вероятно и двете.

Противниковите магьосници летяха в кръг около него. Куай веднага биеше на очи с голата глава, синьото наметало и движенията във въздуха като на монасите, асове в бойните изкуства, които сякаш бяха отменили земното притегляне. Той запращаше по аватара на Сет червени светкавици, те обаче явно не действаха особено.

С щръкналата клечеста черна коса и развятата бяла дреха Сара Джейкъби приличаше на Лошата вещица от запад[15], болна от шизофрения, особено докато се носеше като с летящо килимче на един буреносен облак. Държеше два черни ножа с вид на бръсначи, които мяташе отново и отново, все едно жонглираше за ужас на всички нас, насочваше ги към аватара на Сет, после, след като те се върнеха в ръцете й, ги улавяше. И друг път бях виждала такива ножове с острие netjeri, изработено от метеоритно желязо. Използваха се главно в погребални обреди, но служеха доста добре и за оръжие. С всеки удар нараняваха все повече пясъчната плът на аватара и малко по малко я подкопаваха. Докато гледах как Сара Джейкъби хвърля ножовете, в мен като тежка буца заседна гняв. Някакъв инстинкт ми подсказваше, че именно тя е ранила с ножовете моя приятел, руснака, а после го е зарязала да издъхне.

Другите бунтовници нямаха такъв успех с атаките, но определено бяха упорити. Някои запращаха по Сет поривист вятър или вода. Други го замерваха с shabti във вид на различни твари, например великански скорпиони и грифони. Един дебелак хвърляше по Еймъс парчета сирене. Да ви призная, не съм сигурна, че съм щяла да включа в елитния си отряд за бързо реагиране някакъв си сиренар, но нищо чудно по време на битките Сара Джейкъби просто да огладняваше.

Сет като че ли се забавляваше. Червеният великан воин стовари железния жезъл върху гърдите на Куай и го запрати във въздуха, където той описа спирала. Изрита друг магьосник така, че клетникът се озова в холографската завеса на Римската епоха, после се свлече и от ушите му започна да излиза пушек — съзнанието му сигурно беше претоварено с видения за празненства, на които всички са в тоги.

Сет протегна свободната си ръка към Сиренаря. Шишкавият магьосник беше погълнат от пясъчна буря и се разпищя, но Сет отдръпна ръката си точно толкова бързо. Бурята утихна. Магьосникът се строполи на пода като парцалена кукла, беше в безсъзнание, но още беше жив.

— Ба! — ревна червеният воин. — Хайде, Еймъс, остави ме да се позабавлявам малко. Исках само да му смъкна месото от кокалите!

Лицето на Еймъс беше напрегнато и съсредоточено. Той явно правеше всичко по силите си да сдържа Сет, богът обаче имаше много други врагове, с които да си играе.

— Дърпай! — Червеният бог запрати светкавица по един каменен сфинкс, който се пръсна на прах. Засмя се като обезумял и замахна с жезъла по Сара Джейкъби. — Много забавно, малки ми магьосници! Не знаете ли и други номера?

Не съм сигурна колко сме стояли на входа и сме наблюдавали битката. Вероятно не повече от няколко секунди, но на мен ми се стори цяла вечност.

Накрая Джаз се задави и изхлипа.

— Еймъс… пак е обсебен.

— Не — възразих аз. — Не, различно е. Той владее положението.

Учениците ме погледнаха невярващо. Разбирах паниката им. Помнех по-добре от всеки как Сет за малко да направи така, че чичо да изгуби разсъдъка си. Беше трудно да проумееш, че Еймъс се е решил по своя воля да насочва отново мощта на червения бог. А ето че той правеше невъзможното. Побеждаваше.

Но дори и Главният лектор не бе в състояние да направлява такава мощ за дълго.

— Вижте го! — примолих се аз. — Трябва да му помогнем! Еймъс не е обсебен. Той направлява Сет.

Уолт се свъси.

— Това, Сейди, е… невъзможно. Сет не може да бъде направляван.

Картър вдигна гегата и млатилото.

— Очевидно може, защото Еймъс го прави. А сега ще воюваме ли, или какво?

Спуснахме се напред, но се бяхме колебали твърде дълго. Сара Джейкъби беше забелязала, че сме тук. Кресна на последователите си:

— Хайде!

Може и да беше злодейка, но не бе глупачка. Дотук бяха нападали Еймъс колкото да отклонят вниманието му и да го омаломощят. Сега, след като Сара Джейкъби даде знак, започна истинското нападение. Куай запрати по лицето на Еймъс светкавици, а другите магьосници извадиха магически въжета и ги метнаха по аватара на Сет.

Червеният воин залитна, защото въжетата се затегнаха едновременно и се омотаха около краката и ръцете му. Сара Джейкъби прибра ножовете по ножниците и извади дълго черно ласо. Отиде с буреносния облак точно над аватара, после надяна ловко ласото около главата му и затегна примката.

Възмутен, Сет ревна, но аватарът започна да се свива. Още преди да сме скъсили разстоянието, Еймъс се свлече върху пода в Залата на епохите, заобиколен от съвсем изтънели светещи червени щитове. Сега вече бе завързан здраво с магически въжета. Сара Джейкъби застана зад него, стиснала като камшик черното ласо. Едно от нейните остриета netjeri беше допряно до врата на Еймъс.

— Спрете! — заповяда ни тя. — Всичко това приключва още сега!

Приятелите ми се подвоумиха. Разбунтувалите се магьосници се обърнаха и застанаха предпазливо с лице към нас.

Изида каза в съзнанието ми: „Колкото и да е жалко, се налага да го оставим да умре. В него се е вселил нашият отколешен враг Сет!“. „Той ми е чичо!“, възразих аз. „Вече е покварен — натърти Изида. — С него е свършено.“

— Не! — креснах.

Връзката ни изтъня. Не можеш да споделяш съзнанието си с бог и да имаш разногласия с него. Ако искаш да бъдеш Око, трябва да действаш в пълно съзвучие с бога.

Картър, изглежда, имаше същите трудности с Хор. Брат ми призова аватара на воина ястреб, но той се разпадна почти веднага и го пусна на пода.

— Хайде, Хор! — ревна Картър. — Длъжни сме да помогнем.

Смехът на Сара Джейкъби прозвуча като метал, който стърже по пясък.

— Видяхте ли? — Тя затегна още повече примката около врата на Еймъс. — Ето какво се получава, ако тръгнеш по пътя на боговете! Объркване. Хаос. Не друг, а Сет в Залата на епохите. Дори вие, заблудените глупаци, не можете да отречете, че не е редно!

Еймъс се стисна за врата. Изръмжа възмутено, но когато заговори, се чу гласът на Сет:

— Опитвам се да направя нещо хубаво, а ти така ли ми се отблагодаряваш? Трябваше да ме оставиш да ги убия, Еймъс!

Излязох напред, като внимавах да не правя резки движения.

— Ти, Джейкъби, не разбираш. Еймъс насочва мощта на Сет, но и го сдържа. Можеше да ви убие, а не го направи. Сет е бил дясна ръка на Ра. Ако го направляваш както трябва, може да бъде полезен съюзник.

Сет изсумтя.

— Да бе, полезен! Не знам какво е това да направляваш както трябва. Пуснете ме, малки магьосници, за да ви размажа.

Изгледах чичо.

— Сет! Не помагаш!

Гневът върху лицето на Еймъс беше изместен от загриженост.

— Сейди! — каза той вече със своя глас. — Върви, сражавай се с Апоп! Остави ме тук!

— Не — казах аз. — Ти си Главен лектор. Ще се сражаваме за Дома на живота.

Не погледнах назад, но се надявах приятелите ми да са съгласни. В противен случай последният отпор, който щях да дам, щеше да трае много, много кратко.

Джейкъби се ухили.

— Чичо ти е слуга на Сет! Вие с брат ти сте осъдени на смърт. Останалите, хвърлете оръжието. Като нова Главна лекторка ще ви помилвам. После ще се сражаваме заедно срещу Апоп.

— Ти си се сдушила с него! — креснах аз.

Лицето й стана студено като камък.

— Предателство. — Тя замахна напред с жезъла. — Ha-di.

Вдигнах вълшебната пръчка, но този път Изида не ми помагаше. Аз бях всичко на всичко Сейди Кейн и защитните ми реакции бяха мудни. Взривът разкъса слабия щит и ме отхвърли назад върху завеса от светлина. Около мен запукаха образи от Епохата на боговете: от сътворяването на света, от ръкополагането на Озирис за цар, от битката между Сет и Хор, сякаш в мозъка ми бяха качени шейсет различни филма и в същото време ме екзекутираха с електрически ток. Светлината се взриви и аз се проснах на пода, замаяна и изтощена.

— Сейди! — извика Картър и се спусна към мен, но Куай го изтласка с червена светкавица.

Той се свлече на колене. Аз нямах сили дори да извикам.

Джаз се затича към него. Малката Шелби кресна:

— Престани! Престани!

Другите ни ученици стояха като вцепенени и не можеха да се помръднат.

— Предайте се — подкани Джейкъби. Дадох си сметка, че тя изрича думи на сила, точно както бе направил и призракът Сетне. Използваше магия, за да парализира приятелите ми. — Кланът Кейн не ви е донесло друго освен неприятности. Време е да се сложи край на това.

Тя махна острието netjeri от врата на Еймъс. Метна го светкавично към мен. Докато то летеше, мислите ми сякаш набраха скорост. За стотна от секундата разбрах, че Сара Джейкъби ще ме улучи. Че краят ми ще бъде мъчителен като на клетия Леонид, който издъхваше от загуба на кръв сам във външния тунел. И въпреки това не можех да направя нищо, за да се защитя.

Пред мен се мярна сянка. Във въздуха се протегна гола ръка, която сграбчи острието. Метеоритното желязо посивя и се разпадна.

Очите на Джейкъби се разшириха. Тя побърза да извади втория нож.

— Кой си ти? — попита настойчиво.

— Уолт Стоун — отговори той, — потомък на фараоните. И Анубис, бог на мъртвите.

Застана пред мен, за да ме предпази от враговете ми. Може би, след като си бях ударила главата, виждах двойно, но ги съгледах и двамата еднакво ясно: и двамата красиви и силни, и двамата доста ядосани.

— Говорим с един глас — обясни Уолт. — Особено по този въпрос. Само някой да е посмял да докосне и с пръст Сейди Кейн.

Той протегна ръка. Подът в краката на Сара Джейкъби се разтвори и душите на мъртвите изскочиха като бурени: ръце като на скелети, светещи лица, зъбати сенки и крилати ba с оголени остри нокти. Те обкръжиха Сара Джейкъби, омотаха я в призрачен ленен плат и колкото и да пищеше тя, я повлякоха в бездната. Подът зад нея се затвори и не остана и следа, че изобщо е съществувала някога.

Черната примка около врата на Еймъс се разхлаби и гласът на Сет се засмя радостно.

— Браво, момчето ми!

— Млъквай, татко — каза Анубис.

В Дуат той изглеждаше както обикновено, пак беше с разрошена коса и красиви кафяви очи, но никога не го бях виждала толкова изпълнен с ярост. Разбрах, че ако някой дръзне да ме нарани, върху него ще се стовари целият му гняв и Уолт няма да го спре.

Джаз помогна на Картър да стане. Тениската му беше изгоряла, но той си изглеждаше добре. Според мен блесналата пред него светкавица не бе най-страшното, което му се беше случвало напоследък.

— Магьосници! — Картър успя да се изправи в цял ръст и да се обърне самоуверено и към учениците ни, и към бунтовниците. — Губим време. Апоп е горе и се кани да унищожи света. Неколцина храбри богове го възпират заради нас, заради Египет и света на простосмъртните, но не могат да го направят сами. Джейкъби и Куай са ви отклонили от пътя. Развържете Главния лектор. Длъжни сме да се сработим.

Куай се озъби. Между пръстите му блесна червено електричество.

— И дума да не става. Не се кланяме на богове.

Аз успях да се изправя.

— Послушайте брат ми — подканих. — Не се доверявате на боговете? Те вече ни помагат. А Апоп иска да се бием помежду си. Защо според вас нападението ви е било насрочено за днес сутринта, точно когато Апоп се въздига? Куай и Джейкъби са ви продали. Врагът е точно пред вас!

Дори разбунтувалите се магьосници се обърнаха и изгледаха Куай. Останалите въжета паднаха от Еймъс.

Куай се захили.

— Закъснели сте. — Гласът му беше зареден със сила. От синьо наметалото му стана кървавочервено. Очите му блеснаха, а зениците му се превърнаха с цепки като на влечуго. — Дори в този миг моят господар избива старите богове и руши основите на вашия свят. Той ще погълне Слънцето. Всички ще умрете.

Еймъс стана на крака. Около него на вихрушка се понесе червен пясък, аз обаче не се и съмнявах кой е надделял. Бялата му дреха потрепваше от могъществото му. Върху раменете му сияеше наметалото от леопардова кожа на Главен лектор. Той вдигна жезъла си и въздухът се изпълни с пъстроцветни йероглифи.

— Дом на живота! — призова. — На война!

Куай не се предаде лесно.

Сигурно се случва точно това, когато Змеят на Хаоса нахлуе в мислите ти и те изпълни с безгранична ярост и магия.

Куай запрати из стаята няколко червени светкавици, които повалиха повечето магьосници, включително последователите му. Изида явно ме е защитила, защото електричеството мина през мен, без да ми подейства. Еймъс не изглеждаше притеснен във вихрушката на червения смерч. Уолт залитна, но бързо се окопити. Дори Картър, колкото и да бе омаломощен, успя да отбие с фараонската гега светкавицата.

Другите не извадиха такъв късмет. Джаз се строполи. После и Джулиан. След това и Феликс, и взводът му пингвини. Всичките ни ученици и бунтовниците, с които те се бяха сражавали, се свлякоха в безсъзнание на пода. Толкова за масираната офанзива.

Аз призовах мощта на Изида. Започнах да правя магия за привързване, но Куай не беше приключил с номерата. Вдигна ръце и също измагьоса своя си пясъчна буря. Из помещението се понесоха десетки смерчове, които станаха по-плътни и образуваха пясъчни твари: сфинксове, крокодили, вълци и лъвове. Те нападнаха във всички посоки и се нахвърлиха дори върху беззащитните ни приятели.

— Сейди! — извика Еймъс, за да ме предупреди. — Защити ги.

Бързо смених заклинанията и веднага измагьосах щитове над нашите изпаднали в безсъзнание ученици. Еймъс се зае да унищожава едно по едно чудовищата, ала те веднага изникваха отново.

Картър призова аватара си. Спусна се към Куай, ала червеният магьосник го изтика назад с нова вълна от светкавици. Клетият ми брат се блъсна в една каменна колона, която падна върху него. Можех само да се надявам, че аватарът му е поел върху себе си силата на удара.

Уолт пусна наведнъж десетина от магическите си същества: сфинкса, камилите, ибиса, дори Филип Македонски. Те се нахвърлиха на пясъчните твари, за да не им разрешат да се доближат до повалените магьосници.

След това Уолт се извърна с лице към Куай.

— Анубис — изсъска той. — Трябваше да си стоиш в погребалния дом, момче. Численото преимущество не е на твоя страна.

Вместо да отговори, Уолт разпери ръце. Подът от двете му страни се пропука и се разтвори. От цепнатините изскочиха два огромни чакала с оголени зъби. Очертанията на Уолт затрепкаха. Най-неочаквано той се появи в египетски бойни доспехи и завъртя в ръцете си жезъл was, който приличаше на смъртоносна перка на вентилатор.

Куай ревна. Засипа чакалите с талази пясък. Хвърли по Уолт мълнии и вълшебни думи, той обаче ги отби с жезъла и ги превърна в сива пепел.

Чакалите сграбчиха Куай от двете страни и забиха зъби в краката му, а Уолт се приближи и замахна с жезъла като със стик за голф. Удари Куай много силно и на мен ми се стори, че е отекнало из целия Дуат. Магьосникът се строполи. Пясъчните му твари изчезнаха.

Уолт отпрати чакалите. Еймъс свали жезъла. Картър се изправи от отломъците, изглеждаше зашеметен, но не беше пострадал. Струпахме се около покосените магьосници.

Куай би трябвало да е мъртъв. От устата му на вадичка се стичаше кръв. Очите му бяха изцъклени. Но докато се взирах в лицето му, той си пое ненадейно въздух и се засмя тихо.

— Малоумници — простена. — Sa-hei.

Върху гърдите му припламна кървавочервен йероглиф:

Дрехата му лумна. Направо пред очите ни Куай се разпадна на пясък и през Залата на епохите премина студена вълна: мощта на Хаоса. Колоните се разтресоха. От тавана западаха цели парчета камък. Върху стъпалата на подиума се свлече плоча с размерите на фурна, която за малко да размаже престола на фараона.

— Срути! — казах, след като си спомних какво означава йероглифът. Дори Изида като че ли се ужаси от заклинанието. — Sa-hei означава „срутвам“.

Еймъс изруга на древноегипетски — нещо за някакви магарета, тъпчещи призрака на Куай.

— Той използва жизнената си сила, за да отправи проклятието. Залата вече е разклатена. Трябва да се изнесем, докато не ни е погребала живи.

Погледнах нападалите магьосници. Някои от учениците ни вече се бяха размърдали, но беше изключено да ги изведем навреме на безопасно разстояние.

— Трябва да спрем това! — настоях аз. — Тук присъстват четирима богове. Толкова ли не можем да спасим залата?

Еймъс сбърчи чело.

— Силата на Сет няма да ми помогне. Той може само да руши, а не да възстановява.

Още една колона се преобърна. Натроши се върху пода, на хвърлей от един от бунтовниците, който сега лежеше в безсъзнание.

Уолт, който между другото изглеждаше много добре в доспехи, поклати глава.

— Това не е по силите на Анубис. Съжалявам.

Подът изтътна. Оставаха ни броени секунди живот. След това щяхме да се превърнем в поредните египтяни, затворени в гробница.

— Картър! — извиках аз.

Той ме изгледа безпомощно. Още беше немощен и аз си дадох сметка, че при тези обстоятелства бойната му магия едва ли ще помогне особено.

Въздъхнах.

— Е, както винаги, трябва да се намеся. Вие тримата прикривайте възможно най-добре другите. Ако не се получи, каквото съм намислила, се изнасяйте бързо оттук.

— Какво ако не се получи? — попита Еймъс точно когато върху нас заваля дъжд от още отломъци. — Какво си намислила, Сейди?

— Ще кажа само една дума, скъпи чичо.

Вдигнах жезъла и призовах могъществото на Изида.

Тя веднага разбра какво ми е необходимо. Опитахме се заедно да намерим в Хаоса спокойствие. Съсредоточих се върху най-ведрите, подредени мигове в живота ми, а те не бяха много. Върнах се към шестия си рожден ден, който бях посрещнала заедно с Картър, татко и мама в Лос Анджелис — последния ясен спомен за нас като семейство. Представих си как слушам в стаята си в Бруклинската къща музика, а Хуфу яде върху тоалетката ми „Чирио“. Представих си и че седя с приятелите си на терасата и закусвам спокойно, а Филип Македонски се плацика в басейна. Спомних си неделните следобеди в жилището на баба и дядо с Кифличка върху коленете ми, срещите по ръгби на дядо по телевизора и ужасните сладки и слабия чай на баба върху масата. Какви прекрасни времена!

И най-важното, изправих се лице в лице със собствения си хаос. Приех обърканите си чувства за това къде всъщност ми е мястото, дали в Лондон, или в Ню Йорк, каква съм, дали магьосница, или ученичка. Бях Сейди Кейн и ако днес доживеех до вечерта, щях да намеря някакво равновесие. Приемах и Уолт, и Анубис… Отказвах се от гнева и страха. Представих си, че с мен са и двамата и какво от това, че беше странно — вписваше се точно в останалия ми живот. Примирих се с тази мисъл. Уолт беше жив. Анубис беше от плът и кръв. Усмирих тревогите си и се отърсих от съмненията.

— Маат — казах.

Изпитах чувството, че съм ударила с камертон устоите на земята. През всички равнища на Дуат се просмука дълбока хармония.

Залата на епохите престана да се клати. Колоните се вдигнаха и сами се поправиха. Пукнатините по тавана и пода се запълниха. От двете страни на залата отново заблестяха холографски завеси от светлина и въздухът се изпълни с йероглифи.

Свлякох се в ръцете на Уолт. Пред очите ми беше мъгла, но все пак видях, че той ми се усмихва. Анубис също. Виждах ги и двамата и разбрах, че не ми се налага да избирам.

— Успя, Сейди — каза той. — Изумителна си.

— Ъхъ — промърморих аз. — Лека нощ.

Казват, че съм била в безсъзнание само няколко секунди, но на мен ми се сториха векове. Когато дойдох на себе си, другите магьосници вече се бяха изправили. Еймъс ми се усмихна.

— Ставай, момичето ми.

Помогна ми да се изправя. Картър ме прегърна прекалено въодушевено, сякаш, както никога, е на път да ме оцени по достойнство.

— Още не е приключило — предупреди. — Трябва да се доберем до повърхността. Готова ли си?

Аз кимнах, макар че и двамата не бяхме в добра форма. Бяхме хвърлили прекалено много енергия в битката за Залата на епохите. Дори с помощта на боговете не бяхме в състояние да се изправим лице в лице с Апоп. Но нямахме голям избор.

— Картър — подхвана Еймъс, като показа празния престол. — Ти си потомък на фараоните, Окото на Хор. Носиш гегата и млатилото, връчени ти от Ра. Царската власт е твоя. Ще поведеш ли и боговете, и простосмъртните срещу противника?

Картър изправи гръб. Долових, че се съмнява и страхува, но може би просто защото го познавах. Бях изричала тайното му име. За страничен човек той изглеждаше самоуверен, силен, зрял… дори царствен.

/_Да, казах го. Само не ми се дуй, скъпи братко. Пак си си голям тъпанар._/

— Ще ви поведа — заяви той. — Но се налага престолът да почака. В този момент Ра има нужда от нас. Трябва да се доберем до повърхността. Можеш ли да ни покажеш най-бързия път?

Еймъс кимна.

— А вие, останалите?

Другите магьосници — дори бунтовниците — изкрещяха, за да покажат, че са съгласни.

— Не сме много — отбеляза Уолт. — Какво ще заповядаш, Картър?

— Първо трябва да получим подкрепления — отвърна той. — Време е да свикам боговете на война.

19. Кривите огледала на злото

Картър

Какво каза Сейди, че съм изглеждал самоуверен ли?

Бива си я.

Всъщност, след като ми предложиха царската власт над вселената (и върховното командване над богове и магьосници и така нататък), аз направо си се разтреперих като листо.

Пак добре че се случи точно когато тръгвахме на битка и аз нямах време да умувам дълго и да се стряскам.

„Няма страшно — подкани Хор. — Използвай моята смелост“.

Както никога, се зарадвах да го оставя да вземе нещата в свои ръце. И добре че го направих, защото, щом стигнахме повърхността и аз видях колко тежко е положението, ми идеше да се върна на бегом вътре и да се разпищя като малчуган от детската градина.

(Сейди казва, че не било справедливо. Нашите малчугани не пищяха. Изгаряха от нетърпение да влязат в битка повече от мен.)

Та малката ни групичка магьосници излязохме от тайния тунел някъде по средата на Хефреновата пирамида и се взряхме в края на света долу.

Апоп беше, меко казано, огромен. Откакто бяхме слезли под земята, Змеят беше пораснал. Сега се беше нагънал под километри пустиня, беше се намотал около пирамидите и беше прокопал проходи под предградията на Кайро, така че цели квартали се бяха надигнали като стар мокет.

Над земята беше само главата на Змея, но тя се беше извисила почти колкото пирамидите. Състоеше се от пясъчна буря и светлина, точно както я бе описала Сейди, а после се разширяваше както на кобрите и върху широката част с огън беше изрисуван йероглифът, който никой магьосник не би написал: Isfet, знакът за Хаоса:

В сравнение с Апоп, четиримата богове, които се сражаваха с него, изглеждаха съвсем мънички. Собек го беше яхнал и като размахваше жезъла, се опитваше да го захапе с мощната си крокодилска челюст. Колкото и да удряше и да ръфаше, това явно не правеше особено впечатление на Апоп.

Бес подскачаше наоколо по бански, държеше дървена сопа и крещеше „Аууу“, толкова гръмогласно, че хората в Кайро сигурно се бяха изпокрили под леглата. Но грамадният Змей на Хаоса не изглеждаше ужасен.

Нашата приятелка, котката Баст, също не жънеше по-големи успехи. Покатерваше се на главата на Змея и размахваше необуздано ножовете, а после отскачаше, да не би Апоп да тръсне глава и тя да падне, но той явно се интересуваше само от едно.

Застанала в пустинята между Хеопсовата пирамида и Големия сфинкс, Зия беше заобиколена от блестяща златиста светлина. Беше трудно да гледаш право в нея, тя обаче изстрелваше огнени топки като фойерверки, всяка от които се пръсваше в тялото на Змея и го разкъсваше. Змеят се опитваше да отвърне на удара и отхапваше от пустинята големи парчета, но все не можеше да намери Зия. Мястото, където стоеше момичето, мъждукаше като мираж и все беше на няколко метра от точката, в която Апоп удряше.

Но Зия не можеше да продължава вечно така. Надзърнах в Дуат и видях, че аурите на четиримата богове стават все по-слаби, а Апоп само расте и трупа мощ.

— Какво правим? — попита притеснена Джаз.

— Чакайте да дам знак — отговорих аз.

— Какъв? — поинтересува се Сейди.

— Още не знам. Връщам се ей сега.

Затворих очи и пратих своята ba на небето. Изведнъж се озовах в тронната зала на боговете. Над мен се извисяваха каменни колони. Докъдето поглед стига, се виждаха мангали с магически огън, чиято светлина се отразяваше по лъснатия мраморен под. На подиума в средата на помещението беше лодката на Слънцето на Ра. Огненият му престол беше празен.

Изглежда, бях самичък… докато не извиках.

— Елате при мен — казахме с Хор в един глас. — Изпълнете обета за вярност, който сте дали.

Като бавно движещи се комети, в залата се понесоха кълбета проблясващ дим. Оживяха светлини, които закръжиха между колоните. От всички страни изникнаха богове.

По пода запъплиха цял рояк скорпиони, които се сляха, за да образуват богинята Серкет — тя ме изгледа мнително изпод короната си във вид на скорпион. Богът песоглавец Баби слезе от най-близката колона и оголи зъби. Богинята лешояд Нехбет кацна върху носа на лодката на Слънцето. Богът на вятъра Шу се изви на вихрушка, после прие вид на военен летец от Втората световна война с тяло, състоящо се само от прах, листа и късчета хартия.

Имаше още десетина: богът на Луната Хонсу в сребърен костюм, богинята на Небето Нут със синя като галактиката кожа, осеяна с блещукащи звезди, хипито Хапи със зелената поличка от люспи на риба и налудничавата усмивка и строгата на вид жена в камуфлажен ловен костюм с лък отстрани, боя по лицето и две смешни палмови клонки, щръкнали от косата й — предположих, че това е Нейт.

Надявах се да видя повече приятелски настроени лица, но знаех, че Озирис не може да напусне Подземния свят. Тот пък не можеше да мръдне от своята пирамида. Много други богове, вероятно именно онези, за които имаше най-голяма вероятност да ми помогнат, също бяха обсадени от силите на Хаоса. Налагаше се да се справим с каквото разполагахме.

Изправих се пред насъбралите се богове с надеждата краката ми да не треперят много. Още се чувствах като Картър Кейн, ала знаех, че когато ме гледат, те виждат Хор Отмъстителя.

Размахах гегата и млатилото.

— Това са регалиите на фараона, дал ми ги е не друг, а самият Ра. Именно той ме е посочил за ваш водач. Дори в този момент се е изправил срещу Апоп. Трябва да се включим в битката. Последвайте ме и изпълнете своя дълг.

Серкет изсъска:

— Ние следваме само силните. Ти силен ли си?

Аз скочих светкавично. Ударих с млатилото богинята и я разсякох на пламтяща купчина опечени скорпиони. От нея изпъплиха няколко твари, които бяха останали живи. Те се отдалечиха на безопасно разстояние и започнаха да се преобразяват в богинята, която накрая пак си беше цяла-целеничка, но побърза да се сниши зад мангал със сини пламъци.

Богинята лешояд Нехбет изграчи:

— Той е силен.

— В такъв случай идвайте — подканих аз.

Моята ba се завърна на земята. Аз отворих очи.

Над Хефреновата пирамида се бяха струпали буреносни облаци. Те се разтвориха със силна гръмотевица и боговете се впуснаха в сражение — някои с бойни колесници, други с плаващи в небето военни кораби, трети, яхнали грамадни соколи. Богът песоглавец Баби се приземи върху Хеопсовата пирамида. Удари си гърдите и ревна.

Аз се извърнах към Сейди.

— Дали това да не бъде знакът?

Спуснахме се от пирамидата, за да се включим в битката.

Пръв съвет, ако сте решили да се сражавате с великански Змей на Хаоса: не го правете.

Дори с ескадрон от богове и магьосници като тил това не е от битките, които има вероятност да спечелите. Проумях го, когато започнахме да настъпваме и светът сякаш се натроши на парчета. Дадох си сметка, че Апоп не само се гъне и пъпли из пустинята, като се намотава около пирамидите. Той се гърчеше и в Дуат, ту влизаше, ту излизаше от него и нацепваше действителността на различни равнища. Докато се опитвах да го открия, сякаш тичах из зала с криви огледала, всяко от които водеше към друга зала с криви огледала.

Приятелите ни започнаха да се пръсват. Накъдето и да се обърнех, богове и магьосници се откъсваха от другите и някой потъваха по-надълбоко в Дуат от останалите. Биехме се срещу един-единствен враг, но всеки се сражаваше само с частица от мощта му.

Уолт бе омотан в основата на пирамидата от Змея. Опитваше се да се измъкне, като насочваше към него сива светлина, превръщаща люспите му в пепел, но Змеят отново и отново се връщаше към живот и го стискаше все по-здраво. На няколкостотин метра Джулиан беше призовал аватар на Хор в цял ръст, зелен воин великан с ястребова глава и с по един khopesh в ръцете. Той замахна да отсече опашката на Змея… или най-малкото една от версиите й, а Апоп заудря и се опита да го повали. По-надълбоко в Дуат богинята Серкет стоеше на почти същото място. Беше се превърнала в грамаден черен скорпион и се бе изправила срещу друг образ на змейовата опашка — провеждаше странен дуел с нея, като използваше жилото си. Дори Еймъс беше отклонен от схватката. Беше се обърнал в друга посока (поне на мен ми се стори така) и разсичаше с жезъла си въздух, като крещеше напосоки заповеди.

Надявах се да сме омаломощили Апоп, като сме го принудили да се бие едновременно с толкова много от нас, но не виждах знаци силата на Змея да е намаляла.

— Разделя ни — кресна Сейди.

Уж стоеше точно до мен, а ми се стори, че вика от другия край на тунел със свистящ из него вятър.

— Дръж се! — Вдигнах фараонската гега. — Трябва да сме един до друг.

Тя хвана гегата за другия край и двамата продължихме нататък.

Колкото повече се приближавахме до главата на Змея, толкова по-трудно се придвижвахме. Имах чувството, че газим в пластове и пластове бистър сироп, всеки все по-гъст и лепкав. Огледах се и забелязах, че повечето ни съюзници са повалени. Някои дори не видях заради изкривяването, причинено от Хаоса.

Отпред сякаш през петнайсет метра вода трепкаше ярка светлина.

— Трябва да стигнем при Ра — казах аз. — Насочи мислите си към него!

Всъщност си мислех „Трябва да спася Зия“. Но бях почти сигурен, че Сейди го знае и без да го изричам.

Чувах гласа на Зия, която призоваваше нови и нови вълни огън срещу противника си. Едва ли беше много надалеч, може би на шест метра разстояние на простосмъртните. В Дуат можеха да са и километри.

— Почти сме там! — казах.

„Закъсняхте, малките — забуча в ушите ми гласът на Апоп. — Днес ще закуся с Ра.“

Намотаният на кълбо Змей удари с част от тялото си по пясъка в краката ни и за малко да ни направи на пихтия. Люспите се гънеха от енергията на Хаоса и на мен направо ми се повдигна. Почти сигурен съм, че ако не беше Хор да ме закриля, щях да се превърна на пара, толкова близо стоях. Размахах млатилото. Кожата на Змея беше прорязана от три снопа огън, от които се пръснаха на кълбета червена и сива мъгла.

— Добре ли си? — попитах Сейди.

Тя изглеждаше бледа, но кимна. Продължихме с усилие нататък.

Неколцина от най-могъщите богове още се сражаваха около нас. Както беше яхнал една от версиите на змейската глава, песоглавецът Баби стоварваше огромни пестници между очите на Апоп, който обаче явно само се подразни леко. Богинята на лова Нейт се скри зад купчина издялани камъни и започна да пуска стрели по друга глава на Змея. Виждаше се отдалеч заради палмовите клонки в косата и крещеше за някакъв заговор на Желираните човечета. По-нататък друга змейска уста заби зъби в богинята лешояд Нехбет, която се разпищя от болка и се пръсна на кълбо черна перушина.

— Ще останем без богове — кресна Сейди.

Накрая стигнахме в епицентъра на бурята, вдигната от Хаоса. Около нас на стени се виеше червен и сив дим, но веднага щом стъпихме в окото на урагана, тътенът утихна. Над нас се извиси истинската глава на Змея или, най-малкото, проявлението й, в което имаше най-голяма сила.

Откъде съм разбрал ли? Кожата му изглеждаше по-плътна и беше с лъскави златисточервени люспи. Устата наподобяваше розова зъбеста пещера. Очите му светеха, а качулката като на кобра беше разперена толкова нашироко, че затулваше една четвърт от небето.

Пред него стоеше Ра, бляскаво привидение, което светеше ослепително — беше невъзможно да гледаш право в него. Но ако надзърнех с крайчеца на окото, виждах в средата на светлината Зия. Сега тя беше облечена като египетска княгиня: рокля от украсена със сърма бяла коприна, златна огърлица и гривни. Позлатени бяха дори жезълът и вълшебната й пръчка. Образът й подскачаше в горещата пара и Змеят все не я улучваше, когато замахваше.

Зия запрати по Апоп струи червен огън, с които го заслепи и прогори на места кожата му, но тя зарасна на мига. Апоп ставаше все по-могъщ и голям. Зия нямаше такъв късмет. Ако се съсредоточах, усещах как жизнената й сила — ka, отслабва все повече и повече. Яркото сияние в средата на гърдите й се смаляваше и ставаше по-наситено, като пламък, превърнал се в пилотска лампичка.

През това време нашата приятелка, котката Баст, правеше всичко възможно да отклони вниманието на отколешния си враг. Току се мяташе върху гърбината на Змея, ръгаше го с ножовете и мяукаше вбесено, но Апоп просто се отърсваше от нея и я запращаше обратно в бурята.

Сейди се огледа разтревожена.

— Къде е Бес?

Богът джудже беше изчезнал. Тъкмо се уплаших, че се е случило най-страшното, когато от периферията на бурята се обади кисело гласче:

— Малко помощ, а?

Не бях обърнал особено внимание на развалините наоколо. Равнините на Гиза бяха осеяни с големи каменни блокове, изкопи и основи на стари сгради от предишни археологически разкопки. Наблизо, изпод един варовиков клин с размерите на автомобил, се подаваше главата на бога джудже.

— Бес! — проплака Сейди и се завтече към него. — Добре ли си?

Той ни погледна лошо.

— Добре ли изглеждам, малката? Имам върху гърдите си десет тона варовик. Дъхът на Змея ме повали и стовари отгоре ми тази чудесия тук. Най-крещящата жестокост, проявявана някога към джудже!

— Можеш ли да отместиш камъка? — попитах аз.

Той ме изгледа грозно, почти каквото беше лицето му, когато викаше „Аууу!“.

— Я, как така не съм се сетил, Картър. Толкова е удобно тук. Разбира се, че не мога да го отместя, глупчо такъв! Каменните късове не се плашат лесно. Хайде, помогни на джуджето, а?

— Отдръпни се назад — казах аз на Сейди.

Призовах силата на Хор. Около ръката ми засвятка синя светлина и аз разбих с движение като в каратето камъка на две. Той се пропука точно по средата и двете парчета паднаха отстрани на бога джудже.

Щеше да бъде по-внушително, ако не бях скимтял като кутре и не се бях хванал за пръстите. Явно трябваше да упражнявам повече номера с каратето, защото имах чувството, че ръката ми се пържи в нагорещено олио. Бях почти сигурен, че съм си счупил някоя и друга кост.

— Добре ли си? — попита Сейди.

— Да — излъгах аз.

Бес се изправи на крака.

— Благодаря, малкия. А сега е време да понатупаме Змея.

Изтичахме да помогнем на Зия, което се оказа не особено разумно. Тя се извърна и ни видя — и за миг се разсея.

— Благодари на боговете, Картър — каза на два гласа, със своя и с гърления властен глас на Ра, което ми беше трудно да приема.

Наречете ме тесногръд, но това да чуя приятелката си да говори като бог на пет хиляди години не бе в списъка на десетте неща, които смятам за най-привлекателни. Все пак й се зарадвах страшно и почти не обърнах внимание.

Тя метна поредното огнено кълбо в гърлото на Апоп.

— Идвате тъкмо навреме. Нашият приятел Змеят става все по-си…

— Пази се! — изписка Сейди.

Този път Апоп не се стресна от огъня. Без да губи и миг, нападна — и беше точен. Удари с пастта си така, сякаш беше таран.

Когато се изправи отново, Зия я нямаше. На мястото, където беше стояла, зееше кратер, а гърлото на Змея отвътре светеше от буца с размерите на човек, която се спускаше надолу по хранопровода.

Сейди твърди, че направо съм бил превъртял. Да ви призная, не помня. Единственото, което се е съхранило в паметта ми, е, че гласът ми беше пресипнал от писъците и че съм отстъпил с несигурна крачка от Апоп — магията ми бе почти изчерпана, счупената ми ръка туптеше от болка и гегата и млатилото бяха покрити в пушеща сивкавочервена слуз — кръвта на Хаоса.

По врата на Апоп зееха три рани, които не се затваряха. Иначе той си изглеждаше добре. Трудно е да кажа дали върху лицето на един змей се изписва нещо, но бях почти сигурен, че Апоп злорадства.

— Както и беше предсказано — заяви той на висок глас и земята се разтресе. Из пустинята плъзнаха пукнатини, сякаш най-неочаквано тя се бе превърнала в тънък лед. Небето почерня и сега светеха само звездите и червените мълнии. Температурата започна да пада. — Не можеш да измамиш съдбата, Картър Кейн! Аз погълнах Ра. Сега всеки момент ще настъпи краят на света!

Сейди се свлече на колене и се разхлипа. Мен пък ме плисна отчаяние, по-страшно и от студа. Усетих как силата на Хор отслабва и отново не съм нищо друго освен Картър Кейн. Навсякъде около нас, на всички равнища в Дуат боговете и магьосниците се отказаха да се сражават, тъй като редиците им бяха обхванати от ужас.

До мен с котешка пъргавост се приземи Баст, която дишаше запъхтяно. Косата й беше щръкнала така, че тя приличаше на покрито с пясък морско свинче. Трикото й беше опърпано и разкъсано. Отляво на челюстта й се синееше страшна цицина. От ножовете й излизаше пара и те бяха разядени от змийската отрова.

— Не — отсече твърдо Баст. — Не, не и не. Какъв е планът?

— План ли?

Опитах се да осмисля въпроса й. Зия вече я нямаше. Бяхме се провалили. Отколешното пророчество се беше сбъднало и аз щях да издъхна с мисълта, че съм се издънил най-позорно. Погледнах Сейди, но тя беше замаяна като от шрапнел.

— Събуди се, малкият! — каза Бес, после дойде с клатушкане при мен и ме изрита по капачката на коляното, най-високата точка, до която можеше да стигне.

— Ох! — викнах недоволно аз.

— Сега водач си ти — изръмжа той. — Затова не е зле да имаш план. Не съм се върнал към живота, за да ме убият още веднъж!

Апоп изсъска. Земята продължи да се пропуква, разтрисайки основите на пирамидите. Беше толкова студено, че дъхът ми излизаше на пара.

— Късно е, клети ми дечица — взря се в мен с червени очи Змеят. — Маат умира от векове. Вашият свят не бе друго освен тленна прашинка в Морето на Хаоса. Всичко, което сте построили, не означава нищо. Именно аз съм вашето минало и вашето бъдеще. Поклони ми се, Картър Кейн, и може би ще пощадя теб и сестра ти. Нямам нищо против някой да се спаси, за да види тържеството ми. Това не е ли за предпочитане пред смъртта?

Крайниците ми натежаха. Дълбоко в себе си бях уплашено момченце, на което му се живееше. Бях изгубил родителите си. От мен бяха поискали да водя война, която не беше лъжица за моята уста. Защо да продължавам, при положение че нямаше никаква надежда? И ако можех да спася Сейди…

После насочих мислите си към гърлото на Змея. Сиянието на погълнатия бог на Слънцето се спускаше все по-ниско по хранопровода на Апоп. Зия беше жертвала живота си, за да ни защити.

Беше ми казала да не се страхувам, защото ще удържа Апоп, докато отидем.

От гняв започнах да разсъждавам по-трезво. Апоп се стремеше да ме отклони от пътя точно както беше покварил Влад Меншиков, Куай, Сара Джейкъби и дори Сет, самия бог на злото. Нямаше равен в това да подкопава разума и реда и да унищожава всичко, което е добро и заслужава възхищение. Беше егоист и искаше и аз да бъда такъв.

Спомних си белия обелиск, издигал се насред Морето на Хаоса. Беше се извисявал хилядолетия наред — напук на всичко. Олицетворяваше смелостта и цивилизацията, това да направиш правилния, а не лесния избор. Ако днес се провалях, обелискът щеше да се срути веднъж завинаги. Всичко, съградено от хората още от времето на първите египетски пирамиди, щеше да отиде на вятъра.

— Сейди — казах аз, — сянката в теб ли е?

Тя стана и стъписването върху лицето й беше изместено от гняв.

— Пък аз си мислех, че така и няма да попиташ.

Извади от раницата гранитната фигурка, която от сянката на Апоп беше станала черна като нощта.

Змеят се отдръпна и изсъска. Стори ми се, че съзирам в очите му страх.

— Я не изглупявайте — изръмжа Апоп. — Тази смешна магия няма да подейства… поне сега, когато тържествувам! Пък и сте прекалено слаби. И да се опитате да я направите, няма да се измъкнете живи.

Както всяка заплаха, която ти действа, и в тази имаше зрънце истина. Запасите ми от магии бяха на изчерпване. Сейди едва ли бе в по-добро състояние. Дори боговете да ни помогнеха, сигурно щяхме да изгорим, докато правехме магията за изтребление.

— Готов ли си? — попита с предизвикателен глас Сейди.

— Само да опитате, и ще вадя от Хаоса душите ви отново и отново, за да ви убия бавно — предупреди Апоп. — Ще направя същото и с майка ви и баща ви. Цяла вечност ще се гърчите в мъки.

Имах чувството, че съм глътнал някоя от огнените топки на Ра. Стиснах здраво гегата и млатилото, въпреки че ръката ми туптеше от болка. Отново ме плисна могъществото на Хор — отново двамата с него бяхме напълно съгласни един с друг. Аз бях неговото Око. Бях Отмъстителя.

— Грешка — заявих на Змея. — Не биваше да заплашваш семейството ми.

Метнах гегата и млатилото. Те удариха Апоп по лицето и се пръснаха на огнен стълб — като ядрен взрив.

Змеят ревна от болка и бе обгърнат от пламъци и дим, но аз подозирах, че съм спечелил само няколко секунди.

— Готова ли си, Сейди? — попитах.

Тя кимна и ми подаде фигурката. Хванахме я заедно и се приготвихме за магията, вероятно последната в живота ни. Не се налагаше да се допитваме до свитъци. Месеци наред се упражнявахме. И двамата знаехме наизуст заклинанието за изтребление. Единственият въпрос бе дали сянката ще усети. Започнехме ли веднъж, нямаше спиране. Освен това и да успеехме, и да се проваляхме, сигурно щяхме да изгорим.

— Бес и Баст — продължих, — можете ли да държите Апоп по-далеч от нас?

Баст се усмихна и вдигна ножовете.

— Да защитя котенцата си ли? Дори не се налага да питате. — Тя погледна Бес. — В случай че умрем, извинявай за всички пъти, когато съм си играла с чувствата ти. Заслужаваше по-добро отношение.

Бес изсумтя.

— Не се притеснявай. Накрая се опомних и намерих момиче като за мен. Пък и ти си котка. В природата ти е да мислиш, че си център на вселената.

Тя го погледна неразбиращо.

— Ама аз наистина съм център на вселената.

Бес се засмя.

— Успех, малките. Време е да се включат и грозотиите.

— СМЪРТ! — изкряска Апоп, след като изскочи с пламнали очи от огнения стълб.

Баст и Бес — двамата най-големи приятели и защитници, които някога сме имали — се спуснаха към него.

Ние със Сейди започнахме да правим магията.

20. Как седнах на един стол

Картър

Както вече казах, не ме бива много-много в заклинанията.

За да ги направиш добре, не трябва да се разсейваш, трябва да произнасяш внимателно всичко и да избереш най-подходящия момент. В противен случай нищо чудно да унищожиш и себе си, и всички на три метра от теб, или пък да се превърнеш в двуутробно.

Двойно по-трудно е да се опитваш да правиш магия заедно с друг.

Ние със Сейди, разбира се, бяхме научили думите, но всъщност нямаше как да направим предварително магията за изтребление. При такива магии разполагаш само с един опит.

След като започнахме, забелязах, че Баст и Бес се сражават със Змея, а другите ни съюзници са влезли в битки на различни равнища в Дуат. Температурата продължаваше да пада. Цепнатините по земята се разширяваха. Като пукнатини по черен свод, по небето плъзнаха червени светкавици.

Едвам удържах зъбите си — да не тракат. Насочих вниманието си към каменната фигурка на Апоп. Докато пеехме, статуята започна да пуши.

Постарах се да не мисля за последния път, когато съм чувал заклинанието. Мишел Дежарден беше загинал, докато го казваше, пък се беше изправил само пред частичното проявление на Змея, а не пред Апоп, след като той победоносно е глътнал Ра и се е извисил в цялата си мощ.

„Съсредоточи се“, подкани Хор.

Лесно му е на него. Това бе почти невъзможно заради врявата, студа и взривовете наоколо — все едно да броиш отзад напред, като започнеш от сто, докато някой ти крещи в ушите произволни числа.

Баст беше метната над главите ни и се приземи при един каменен къс. Бес ревна ядосано. Фрасна със сопата Змея по врата толкова силно, че чак очите му изтракаха в главата.

Апоп понечи да захапе Бес, той пък се вкопчи в един от зъбите му не на живот, а на смърт, след което Змеят вдигна глава и разтръска паст в опит да се отърве от бога джудже.

Ние със Сейди продължихме да напяваме. Фигурката се нагорещяваше все повече и от сянката на Змея се заизвива пара. Около нас на вихрушка се изви златиста и синя светлина: Изида и Хор правеха всичко възможно да ни защитят. Очите ми смъдяха от потта. Уж беше мразовито, а мен ме втресе.

Когато стигнахме до най-важната част от заклинанието и трябваше да изречем името на врага, най-сетне започнах да усещам истинската природа на змейската сянка. Странно как действа: понякога проумяваш какво всъщност представлява нещо чак когато го разрушиш. Sheut беше нещо повече от копие или отражение, от резервен хард диск на душата.

Сянката на човека олицетворява онова, което той завещава след себе си, следата, която оставя в света. Има хора, които почти не хвърлят сянка. Други пък хвърлят дълги плътни сенки, които не се заличават векове наред. Замислих се върху думите на призрака Сетне, че и двамата сме расли в сянката на прочутите си бащи. Сега осъзнах, че това не е било просто словесен обрат. Татко хвърляше могъща сянка, която и досега влияеше и на мен, и на целия свят.

Ако някой не хвърля никаква сянка, той няма как да е жив. Съществуванието му става безпредметно. След като премахнехме Апоп, унищожавайки сянката му, щяхме да прекъснем напълно връзката му със света на простосмъртните. Той нямаше да се въздигне никога вече. Най-после схванах защо е искал толкова силно да изгори свитъците на Сетне и се е страхувал от това заклинание.

Стигнахме до последните редове. Апоп изтръска от зъба си джуджето Бес и то се понесе отстрани на Хеопсовата пирамида.

Змеят се обърна към нас точно когато изричахме последните думи:

— Заточаваме те отвъд пустошта. Теб вече те няма.

— НЕ! — ревна Апоп.

Статуята припламна и се разпадна в ръцете ни. Сянката изчезна в облак пара и ние бяхме покосени от взривна вълна мрак.

Наследството на Змея по земята се разтресе: войните, убийствата, размириците и анархията, причинявани от Апоп още откакто свят светува, най-сетне изгубиха силата си и престанаха да хвърлят сянка върху бъдещето ни. Взривът изхвърли душите на мъртвите, хиляди призраци, затворени като в капан и смазани вътре в сянката на Хаоса. Някой прошепна в ума ми „Картър“ и аз се разхлипах от облекчение. Не виждах мама, но знаех, че тя вече е свободна. Духът й се връщаше на мястото си в Дуат.

— Късогледи простосмъртни! — Апоп се загърчи и започна да се смалява. — Вие не само убихте мен. Вие пратихте в изгнание и боговете!

Дуат започна да се срутва пласт по пласт и накрая равнините в Гиза отново бяха една обща реалност. Около нас в кръг застанаха зашеметените ни приятели, магьосниците. Боговете обаче не се виждаха никъде.

Змеят изсъска и люспите му започнаха да падат на пушещи парчета.

— Маат и Хаосът са свързани, глупаци такива! Не можете да ме изтласкате, без да изтласкате и боговете. Колкото до Ра, той ще умре вътре в мен, ще бъде смлян бавно…

Апоп беше прекъснат (в буквалния смисъл на думата), когато главата му се пръсна. Да, беше точно толкова ужасно, както и звучи. Навсякъде се разлетяха пламтящи късове влечуго. От врата на Змея се търкулна огнено кълбо. Тялото на Апоп се разпадна на пясък и пушеща пихтия, а от тях изникна Зия Рашид.

Роклята й беше разкъсана. Златният й жезъл се беше прекършил като тънка кост, тя обаче си беше жива.

Аз се завтекох към нея. Зия се препъна и напълно изтощена, се свлече върху мен.

После от пушещите остатъци от Апоп се надигна още някой — Ра.

Трептеше като мираж, докато се извисяваше над нас: мускулест старец със златиста кожа, царствени одежди и корона на фараон. Пристъпи напред и дневната светлина се завърна на небето. Стана по-топло. Пукнатините в земята се запълниха.

Богът на Слънцето ми се усмихна от високото.

— Браво на вас, Картър и Сейди. Подобно на другите богове, сега и аз трябва да се оттегля, но ви дължа живота си.

— Как така да се оттеглиш? — попитах аз с глас, който сякаш не беше моят. Беше по-плътен, по-пресипнал, но не беше и гласът на Хор. Богът на войната явно се беше махнал от съзнанието ми. — В смисъл… завинаги ли?

Ра се подсмихна.

— Когато станеш на моите години, вече ще си се научил да бъдеш по-внимателен с думата „завинаги“. Първия път, когато абдикирах от престола, си мислех, че е завинаги. Поне за малко трябва да се оттегля на небето. Отколешният ми противник Апоп беше прав. Когато Хаосът е изтласкан, трябва да се отдръпнат и боговете на реда, Маат. Такова е равновесието във вселената.

— В такъв случай… ги вземи — предложих му аз за кой ли път гегата и млатилото.

Ра поклати глава.

— Задръж ги, давам ти ги. Ти си фараон по право. И се грижи за моята фаворитка… — Той кимна към Зия. — Ще се възстанови, но й трябва подкрепа.

Около бога на Слънцето блесна светлина. Докато слънцето изгряваше над пирамидите в Гиза, около димящата следа на Змея в пустинята застанаха двайсетина магьосници.

Сейди отпусна длан върху ръката ми.

— Скъпи ми братко!

— Да?

— Размина ни се на косъм.

Както никога нямаше какво да й възразя.

Нататък денят ми е пълна мъгла. Помня, че помогнах на Зия да стигне в лечебницата на Първи ном. Счупената ми ръка зарасна за броени минути, но останах със Зия, докато Джаз не ми каза, че трябва да си тръгвам. Тя и другите знахари имаха да лекуват десетки ранени магьосници, включително русначето Леонид, което, колкото и да е изумително, се очакваше да прескочи трапа, и макар Джаз да ме смяташе за много мил, очевидно пречех.

Тръгнах през главната пещера и бях стъписан, че там е пълно с хора. Из цял свят се бяха отворили портали. Прииждаха магьосници, решили да помогнат с чистенето и да засвидетелстват подкрепата си на Главния лектор. След като тежката работа е свършена, кой не иска да присъства на купона!

Постарах се да не се огорчавам. Знаех, че много от другите номове също са водили своите битки. Апоп се беше постарал да ни раздели, за да победи. Но пак ми нагарчаше в устата. Мнозина се взираха със страхопочитание в гегата и млатилото на Ра, които и досега висяха на колана ми. Някои ме поздравяваха и ме наричаха герой. Аз продължавах нататък.

Докато минавах сергията с жезли за продан, някой каза:

— Пссст!

Погледнах към най-близката уличка. На стената се беше облегнал призракът Сетне. Стреснах се и си помислих, че халюцинирам. Беше изключено Сетне да е тук, все така в ужасното сако, с накитите и дънките, със старателно направената прическа като на Елвис и с „Книгата на Тот“ под мишница.

— Добре се справи, приятелю — провикна се той. — Аз щях да го постигна по друг начин, но и ти се справи.

Накрая излязох от вцепенението.

— Tas!

Сетне само се ухили.

— Да, приключихме с тази игра. Но ти, приятелю, не се притеснявай. Пак ще се видим.

После изчезна в облак дим.

И аз не знам колко съм стоял там, докато накрал не ме намери Сейди.

— Добре ли си? — попита ме.

Казах й какво съм видял. Тя се свъси, но не изглеждаше особено изненадана.

— Сигурно рано или късно ще се наложи да се занимаваме с този козел, но сега не е зле да дойдеш с мен. Еймъс е свикал в Залата на епохите общо събрание. — Сейди ме хвана под мишница. — И се постарай да се усмихваш, скъпи ми братко. Знам, трудно е. Но сега си пример за подражание, колкото и ужасно да е това според мен.

Направих всичко по силите си, макар че ми беше трудно да си избия от главата Сетне.

Минахме покрай доста от приятелите ни, които помагаха с възстановяването. Алиса и цял взвод магьосници, специалисти по земни магии, подсилваха стените и таваните, така че да няма опасност пещерите да се срутят върху нас.

Джулиан седеше на стъпалата пред Гадателския дом и си говореше с няколко момичета от Скандинавския ном.

— Ами да — обясняваше им, — Апоп ме видя, че се задавам с големия си боен аватар, и разбра, че с него е свършено.

Сейди завъртя очи и ме затегли нататък.

Малката Шелби и другите хлапета дотичаха ухилени и запъхтени при нас. Бяха си взели амулети от будка, където нямаше никой, и изглеждаха така, сякаш се връщаха от египетска Сирна неделя.

— Аз убих един змей — похвали се Шелби. — Голям!

— Виж ти! — възкликнах аз. — Съвсем сама ли?

— Ами да — увери ме тя. — Убий, убий, убий!

Тропна с крачета и изпод обувките й се разхвърчаха искри. После хукна, за да догони приятелите си.

— В това момиче има хляб — заяви Сейди. — Прилича на мен, когато бях малка.

Аз потреперих. Каква тревожна мисъл.

Из тунелите забиха гонгове, призоваващи всички в Залата на епохите. Когато и ние отидохме там, помещението беше направо натъпкано с магьосници, някои по наметала, други в съвременни дрехи, трети по пижами, явно бяха телепортирани направо от леглата. Точно както и преди, от двете страни на килима, между колоните трепкаха холографски завеси от светлина.

Усмихнат до уши, Феликс дотича при нас, следван по петите от цяло ято пингвини. (Ято? Орляк? Гмеж? Ох, все едно.)

— Вижте, вижте! — възкликна щастлив той. — Научих я по време на битката.

Той изрече заповед от една дума. В началото ми прозвуча като „шишкебап“, след това обаче Феликс ми заяви, че било Se-kebeb, „Направи да е студено“.

По пода изникнаха снежнобели йероглифи:

На едно място по пода с ширина към шест метра се появи дебел бял лед. Пингвините се заклатушкаха по него, като пляскаха с криле. Един от магьосниците също имаше неблагоразумието да стъпи върху леда и се подхлъзна толкова лошо, че жезълът му отхвърча.

Феликс стисна юмрук.

— Да! Намерих своя път. От мен се очаква да следвам бога на леда!

Аз се почесах по главата.

— Нима има бог на леда? Египет е пустиня. Кой е този бог на леда?

— Нямам представа! — грейна Феликс.

Плъзна се по леда и хукна заедно с пингвините си.

Тръгнахме по коридора. Магьосниците си разказваха истории, общуваха, срещаха се със стари приятели. Из въздуха се рееха йероглифи, по-ярки и плътни от всички, които бях виждал, приличаха на йероглифна супа във всички цветове на дъгата.

Накрая множеството ни забеляза. Всички в помещението замълчаха. Извърнаха се към нас със Сейди. Магьосниците се отдръпнаха, за да разчистят пътя към престола.

Докато минавахме покрай тях, повечето се усмихваха. Някои благодаряха и ни поздравяваха тихо. Дори магьосниците, които навремето се бяха разбунтували, явно ни се зарадваха. Аз обаче забелязах и че някои от събратята магьосници ни гледат гневно. Въпреки че бяхме разгромили Апоп, те още имаха съмнения за нас. Срещаха се и такива, които нямаше да престанат никога да ни мразят. Ние от семейство Кейн трябваше и занапред да си пазим гърба.

Сейди огледа тревожно насъбралите се. Досетих се, че търси Уолт. Бях се заплеснал по Зия толкова, че не бях помислил колко притеснена е сестра ми. След битката Уолт беше изчезнал заедно с другите богове. Явно сега го нямаше тук.

— Сигурен съм, че е добре — казах на сестра си.

— Шшшт — усмихна ми се тя, но очите й казваха: „Само да си посмял да ме излагаш пред всички тези хора, ще те удуша, така да знаеш“.

Еймъс ни чакаше при стъпалата пред престола. Беше се преоблякъл в ален костюм, който вървеше изненадващо добре с наметалото от леопардова кожа. В плитките му бяха вплетени късчета гранат, а очилата му бяха със стъкла с червеникав оттенък. Цветът на Хаоса? Останах с впечатлението, че Еймъс загатва за връзката си със Сет, за която всички други магьосници определено вече бяха чули.

За пръв път в историята нашият Главен лектор можеше да призове, когато си поиска, бога на злото, на могъществото и Хаоса. Заради това хората сигурно щяха да му вярват по-малко, но магьосниците бяха като боговете: уважаваха силата. Съмнявах се от тук нататък Еймъс да има затруднения да наложи властта си.

След като се приближихме, той се усмихна.

— Картър и Сейди, благодаря ви от името на Дома на живота. Вие възстановихте Маат! Апоп беше унищожен, а Ра отново се въздигна на небето, този път обаче победоносно. Браво на вас!

Залата се огласи от бурни ръкопляскания и викове. Десетки магьосници вдигнаха жезлите и изстреляха мънички фойерверки.

Еймъс ни прегърна. После се отдръпна и ми показа с ръка престола. Надявах се Хор да ме насърчи, но изобщо не чувствах присъствието му.

Опитах да овладея дишането си. Този стол беше празен от хилядолетия. Откъде можех да бъда сигурен, че изобщо ще издържи тежестта ми? Ако престолът на фараоните се счупеше под царския ми задник, това щеше да бъде страхотна поличба.

Сейди ме побутна.

— Хайде, върви. Не изглупявай!

Качих се по стъпалата и се отпуснах на престола. Старият стол изскърца, но издържа.

Плъзнах поглед към насъбралите се магьосници.

Хор го нямаше да ме подкрепи. Но кой знае защо, това не ме смущаваше. Взрях се в трепкащите завеси светлина — Новата епоха, която сияеше в мораво — и изпитах чувството, че това все пак ще бъде време на добри неща.

Мускулите ми започнаха да се разхлабват. Изпитах чувството, че съм излязъл от сянката на бога на войната, точно както бях излязъл от сянката на баща си. Намерих думите.

— Приемам престола. — Вдигнах гегата и млатилото. — Ра ми даде власт, за да поведа във време на криза боговете и магьосниците, и аз ще направя всичко по силите си. Апоп беше прогонен, но Морето на Хаоса си е неизменно тук. Видях го с очите си. Неговите сили винаги ще се домогват да подкопаят Маат. Не можем да смятаме, че всичките ни врагове са изчезнали.

Тълпата се размърда притеснено.

— Но засега сме в мир — добавих аз. — Можем да съградим наново Дома на живота и да го разширим. Ако пак избухне война, аз ще бъда тук като Окото на Хор и като фараон. Но като Картър Кейн… — Изправих се и оставих върху престола гегата и млатилото. Слязох от подиума. — Като Картър Кейн съм си дете, което има да наваксва много. Имам да ръководя своя си ном в Бруклинската къща. Трябва и да завърша гимназия. Затова ще преотстъпя всекидневното управление на онзи, комуто то принадлежи по право — на Главния лектор Еймъс Кейн, наместник на фараона.

Той ми се поклони, от което се почувствах малко странно. Множеството изръкопляска бурно. Не знаех дали ме одобряваха, или просто им е олекнало, че няма всеки ден да получават заповеди от едно хлапе, качило се на престола. При всички положения нямаше особено значение.

Еймъс прегърна още веднъж мен и Сейди.

— Гордея се с вас двамата — заяви. — Скоро ще поговорим, но сега елате… — Той показа с ръка отстрани на подиума, където във въздуха се беше отворила врата от мрак. — Родителите ви биха искали да ви видят.

Сейди ме погледна притеснена.

— Ъхъ.

Аз кимнах. Странно, в миг от фараон на всемира се превърнах в малчуган, изплашен, че ще му се скарат. Колкото и да ми се искаше да се видя с родителите си, не бях изпълнил важно обещание, което бях дал на баща си… Бях изгубил от поглед опасен затворник.

В Залата на Съдилището се вихреше купон. Амит Поглъщачката тичаше около везните на справедливостта и джафкаше щастлива — беше си нахлупила тривърха шапка и крокодилска глава. Демоните с гилотини вместо глави си се излежаваха с чаши, пълни с нещо, което приличаше на шампанско. Не проумявах как могат да пият с тия гилотинести глави, но не исках да узнавам. В добро настроение беше дори синият бог от съда, Смутителя. Перуката му като на Клеопатра беше климнала на една страна върху главата му. Дългият му свитък се беше разгънал до средата и се влачеше из стаята, но Смутителя се смееше и си бъбреше с другите богове от съда, спасени от Дома за отдих. Огнегълтача и Горещото ходило бяха пуснали върху папируса му тлеещи въглени, а той или не забелязваше, или нехаеше.

Татко седеше на престола си в дъното на залата и държеше за ръце призрака на мама. Вляво от подиума свиреше джазов оркестър, който се състоеше от духове от Подземния свят. Бях почти сигурен, че съм познал Майлс Дейвис, Джон Колтрейн и неколцина други любимци на татко от едно време. Имаше си и предимства да си бог на Подземното царство.

Татко ни повика да отидем при него. Не изглеждаше ядосан, което беше добър знак. Промушихме се през навалицата щастливи демони и богове на съда. Амит изджафка на Сейди и замърка, когато тя я почеса по врата.

— Деца — каза татко и протегна ръце.

Стана ми странно, че ни нарича така. Вече не се чувствах дете. От децата не се иска да се сражават със змейове на Хаоса. Те не предвождат войски, за да предотвратят края на света.

Ние със Сейди прегърнахме татко. Не можех, разбира се, да притисна до себе си мама, понеже тя беше призрак, но бях щастлив да видя, че е в безопасност. Ако не броим сияйната аура около нея, си изглеждаше както приживе: в дънки, тениска с ankh отпред и руса коса, прибрана под кърпа. Ако не гледах право в нея, преспокойно можех да я сбъркам със Сейди.

— Спасила си се, мамо — казах. — Как?…

— Благодарение на вас двамата. — Очите й проблеснаха. — Държах се, доколкото можех, но сянката беше твърде силна. Бях погълната заедно с много други духове. Ако не бяхте унищожили sheut и не ни бяхте пуснали на свобода, щях да бъда… хм, всъщност вече е все едно. Направихте невъзможното. Много се гордеем.

— Да — съгласи се татко и ме стисна за рамото. — Вие постигнахте всичко, за което се бяхме трудили и на което се бяхме надявали. Надминахте най-смелите ни очаквания.

Аз се поколебах. Дали беше възможно той да не знае за Сетне?

— Татко — подхванах, — хм… не успяхме във всичко. Изгубихме затворника. И досега не проумявам как е избягал. Беше вързан и…

Татко вдигна ръка, за да ме спре.

— Чух. Може да не узнаем никога как е избягал Сетне, но вие не се обвинявайте.

— Защо да не се обвиняваме? — намеси се и Сейди.

— Сетне се изплъзва от цяла вечност — обясни татко. — Надхитрявал е богове, магьосници, простосмъртни и демони. Когато ти позволих да го вземеш със себе си, подозирах, че все ще намери начин да ти избяга. Просто се надявах да го удържиш достатъчно дълго, за да ти помогне. И ти успя.

— Той ни отведе при сянката — признах аз. — Но освен това открадна „Книгата на Тот“.

Сейди прехапа устна.

— Опасно нещо е тази книга. Сетне наистина не може да направи сам всички магии, защото е призрак, ала въпреки това може да напакости по най-различни начини.

— Пак ще го намерим — обеща татко. — Но засега нека отпразнуваме победата ви.

Мама се пресегна и прокара призрачна ръка през косата на Сейди.

— Може ли да ми отделиш един миг, скъпа? Искам да обсъдя нещо с теб.

Не знаех за какво става дума, но Сейди тръгна след мама към джазовия оркестър. Чак сега забелязах, че двама от музикантите призраци ми се струват много познати и някак неуместни тук. Зад хавайската китара седеше едър червенокос мъж в дрехи, каквито са носели в Дивия запад, и усмихнат, си тактуваше с ботуши и се редуваше с Майлс Дейвис да свири сола. До него имаше красива руса жена, която свиреше на цигулка и от време на време се навеждаше да целуне по челото червенокосия мъж. Дж. Д. Грисъм и жена му Ан от Далаския музей най-после бяха намерили увеселение, което никога нямаше да се налага да свършва. За пръв път чувах хавайска китара и цигулка с джазов оркестър, но при тях някак си се получаваше. Еймъс сигурно беше прав: и музиката, и магията имаха нужда от малко хаос в реда.

Докато мама и Сейди разговаряха, очите на сестра ми се разшириха. Лицето й стана сериозно. После тя се усмихна свенливо и се изчерви, което изобщо не беше в неин стил.

— Добре се справи в Залата на епохите, Картър — каза татко. — От теб ще излезе чудесен водач. Мъдър.

Не знаех откъде е разбрал за речта ми, но на гърлото ми заседна буца. Татко не раздава току-така комплименти. Сега, когато отново бях с него, си спомних колко по-лесен е бил животът, докато сме пътували заедно. Той винаги знаеше как да постъпи. Аз винаги можех да разчитам на присъствието му, с което да ме успокои. До навечерието на онази Коледа в Лондон, когато татко изчезна, не си бях давал сметка колко съм разчитал на него.

— Знам, тежко е, но ти ще поведеш семейство Кейн към бъдещето — каза баща ми. — Наистина излезе от сянката ми.

— Не докрай — възразих аз. — И не го искам. В сравнение с други бащи, хвърляш доста дебела сянка.

Той се засмя.

— Ще бъда тук, ако имаш нужда от мен. Никога не се съмнявай в това. Но както каза и Ра, сега, след като Апоп беше унищожен, на боговете ще им бъде по-трудно да се свързват със света на простосмъртните. Както се оттегля Хаосът, така трябва да се оттегли и Маат. Въпреки това не смятам, че често ще опираш до помощ. Справяш се и със собствени сили. Сега не аз, а ти хвърляш дълга сянка. Домът на живота ще те помни през идните епохи.

Той ме прегърна още веднъж и беше лесно да забравя, че е бог на мъртвите. Просто беше моят баща: сърдечен, жив и силен.

Сейди се върна, изглеждаше малко стъписана.

— Какво? — попитах я аз.

Тя се засмя ей така, без видима причина, после пак стана сериозна.

— Нищо.

До нея застана мама.

— Вие двамата вървете. Бруклинската къща ви чака.

До престола изникна друга врата от мрак. Ние със Сейди минахме през нея. Както никога, не се притеснявах какво ни чака от другата страна. Знаех, че се прибираме вкъщи.

Животът се върна изненадващо бързо към нормалния си ритъм.

Ще предоставя на Сейди да ви разкаже за събитията в Бруклинската къща и собствената й драма. А аз ще избързам напред, към интересната част.

/_Ох! Нали уж се разбрахме: без щипане!_/

Половин месец след битката с Апоп ние със Зия отидохме в кафенето на „Мол ъф Америка“ в Блумингтън, щата Минесота.

Защо там ли? Бях чувал, че той е най-големият в Съединените щати, и реших да започнем на едро. Лесно стигнахме през Дуат. Грифонът Пъзльо с удоволствие кацна на покрива и се зае да хапва замразени пуйки, а ние със Зия тръгнахме да разглеждаме мола.

/_Точно така, Сейди. На първата ни истинска среща качих Зия на лодка, теглена от превъртял грифон. Какво толкова? Да си рече човек, че твоите срещи не са странни!_/

Та когато влязохме в кафенето, Зия направо зяпна от учудване.

— Богове на Египет…

Изборът бе направо зашеметяващ. Понеже така и не можехме да решим какво да си поръчаме, си взехме по малко от всичко: китайска и мексиканска кухня (мачо начос), пица и сладолед — четирите основни хранителни групи. Седнахме на маса, откъдето се виждаше лунапаркът в средата на мола.

В кафенето имаше много други деца. Доста от тях ни заглеждаха. Е… не точно мен. Зазяпваха се предимно по Зия и се чудеха какво прави такова момиче с момче като мен.

След сражението тя се беше възстановила добре. Беше облечена в рокля без ръкав от бежов лен с проста кройка и на краката беше с черни сандали — никакъв грим, никакви накити, ако не броим златния скарабей на врата й. Изглеждаше много по-красива и зряла от другите момичета в мола.

Дългата й черна коса беше завързана отзад на опашка, само един кичур беше прибран зад дясното й ухо. Зия открай време си беше с искрящи кехлибарени очи и топла мургава кожа, но откакто в нея се беше вселил Ра, сякаш сияеше още повече. Усещах през масата топлината й.

Тя ми се усмихна над купичката китайски спагети.

— Значи това правят типичните американски тийнейджъри, така ли?

— Ами… в общи линии — отвърнах аз. — Макар че според мен и двамата не се вписваме в категорията „типични“.

— Дано.

Докато я гледах, ми беше трудно да мисля спокойно. Ако ми беше казала да скоча през перилата, сигурно щях да го направя.

Зия намота спагетите около вилицата.

— Картър, не сме говорили много за… сещаш се, за това, че съм Окото на Ра. Предполагам, че за теб е било много странно.

Виждате ли? Типичен разговор между тийнейджъри в мол.

— Ей, влизам ти в положението — заявих аз. — Не беше странно.

Тя вдигна вежда.

— Добре де, странно беше — признах си. — Но Ра имаше нужда от помощта ти. Ти беше изумителна. Оттогава говорила ли си с него?…

Зия поклати глава.

— Точно както обясни самият Ра, той се оттегли от света. Съмнявам се някога отново да съм негово Око… освен ако не се изправим пак пред края на света.

— При нашия късмет, значи след няколко седмици.

Зия се засмя. Харесваше ми как се смее. Харесваше ми и малката къдрица зад ухото й.

(Сейди твърди, че съм ставал за смях. Сякаш е по-различна от мен.)

— Имах среща с чичо ти Еймъс — сподели Зия. — Сега той може да разчита на голяма помощ в Първи ном. Смята, че ще ми се отрази добре да прекарам известно време далеч от там, да се опитам да живея по-обикновено.

Сърцето ми се сви и спря за миг.

— В смисъл да напуснеш Египет ли?

Тя кимна.

— Сестра ти предлага да остана в Бруклинската къща, да ходя в американско училище. Каза… как ли се изрази? „Американците са си странни птици, но с времето ще свикнат с теб.“

Зия се пресегна отстрани на масата и ме хвана за ръката. Усетих, че към двайсетина момчета ме гледат завистливо от другите маси в кафенето.

— Ти нали не възразяваш да остана в Бруклинската къща? Мога да помагам в обучението на малките. Но ако се притесняваш…

— Да! — отвърнах прекалено високо. — По-точно не възразявам. Да, ще ми бъде приятно. Доста. Даже много. Ще бъде страхотно.

Зия се усмихна. Температурата в кафенето сякаш скочи с още два-три градуса.

— Значи „да“?

— Да. Ако не се притесняваш ти де. Не искам да си като на тръни или…

— Картър! — каза тя тихо. — Млъквай.

Наведе се през масата и ме целуна.

Направих каквото ми беше наредила, не се наложи да прибягвам до магия. Млъкнах.

21. Боговете са си наред, моите чувства обаче не са

Сейди

О, двете ми любими думи: „Картър, млъквай“.

Зия наистина се е променила много от първия път, когато се запознахме. Мисля, че има надежда за нея, нищо че си пада по брат ми.

При всички положения Картър остави благоразумно на мен последната част от разказа.

След битката с Апоп се чувствах ужасно в много отношения. Физически бях направо изстискана като лимон. Колкото до магиите бях останала без капчица сили. Тревожех се, че съм си нанесла трайни увреждания, точно както ме глождеше под лъжичката, което се дължеше или на изчерпани магически запаси, или на много силни стомашни киселини.

Емоционално не бях кой знае колко по-добре. Бях наблюдавала как Картър прегръща Зия, след като тя изникна от пушещата слуз на Змея, в което нямаше нищо лошо, само дето ми напомни за собствената ми безпътица.

Къде ли беше Уолт? (Бях решила да го наричам така, иначе щях да полудея, докато се опитвах да установя кой всъщност е.) Веднага след сражението стоеше съвсем наблизо. После изчезна.

Дали се беше изнесъл заедно с другите богове? Вече се притеснявах за Бес и Баст. Не беше в стила им да изчезват, без да се сбогуват. Не ми харесваха и думите на Ра, че боговете щели да напуснат за малко земята.

Апоп беше предупредил, че не можем да го изтласкаме, без да изтласкаме и боговете.

Този проклет Змей можеше да го спомене още преди да сме го унищожили. Вече се бях примирила с това раздвоение между Анубис и Уолт — в общи линии де, — а ето че Уолт беше изчезнал. Ако пак му бяха заявили, че не може да има достъп до мен, щях да пропълзя в някой саркофаг и да не изляза никога от него.

Докато Картър беше със Зия в лечебницата, аз се лутах из коридорите на Първи ном и не откривах следи от Уолт. Опитах да се свържа с него чрез амулета shen. Отговор не последва. Дори се постарах да открия богинята Изида, за да се посъветвам с нея, тя обаче мълчеше. Тази работа не ми харесваше.

И така — да, бях доста разстроена, докато Картър държеше в Залата на епохите краткото си тронно слово: „Искам да благодаря на всички малки хора, задето ме направиха фараон, и така нататък“.

Радвах се, че съм посетила Подземния свят и отново съм била с мама и татко. До тях поне не ми беше отказан достъп. Но бях много разочарована, че не съм открила там Уолт. Дори и да не му разрешаваха да ходи в света на простосмъртните, не трябваше ли да е в Залата на Съдилището и да поеме задълженията на Анубис?

Точно тогава мама ме дръпна настрани. (Не в буквалния смисъл на думата, разбира се. Все пак беше призрак и не можеше да ме дърпа никъде.) Застанахме отляво на подиума с мъртвите музиканти, свирещи весела музика. Дж. Д. Грисъм и жена му Ан ми се усмихнаха. Изглеждаха щастливи и аз се радвах за тях, но пак ми беше трудно да ги гледам, без да изпитвам угризения на съвестта.

Мама подръпна огърлицата си, призрачно копие на моя амулет tyet.

— Сейди… ние с теб така и не сме имали възможност да си поговорим.

Меко казано — когато тя почина, аз бях само на шест години. Но разбрах какво има предвид. Дори след като миналата пролет отново имахме възможност да сме заедно, така и не си бяхме побъбрили. Беше доста трудно да й ходя на гости в Дуат, а призраците нямат имейли, скайп и мобилни телефони. Дори и да разполагаха с добра интернет връзка, щеше да си бъде странно да добавя във Фейсбук мама в „Приятели“.

Не й ги казах тези неща. Само кимнах.

— Станала си силна, Сейди — продължи мама. — Толкова дълго ти се налагаше да проявяваш смелост, че сигурно ти е трудно да се отпуснеш. Страхуваш се да не изгубиш и други хора, които обичаш.

Бях замаяна, сякаш също се превръщах в призрак. Дали и аз не бях станала прозрачна като мама? Искаше ми се да споря, да възразявам, да се шегувам. Не ми се слушаха коментарите на мама особено когато бяха толкова точни.

В същото време бях объркана за Уолт, тревожех се да не би да му се е случило нещо, затова ми идеше да рухна и да се разплача върху рамото на мама. Искаше ми се тя да ме прегърне и да ми каже, че всичко е наред. За съжаление няма как да си поплачеш върху рамото на призрак.

— Знам — рече тя, сякаш разчела мислите ми. — Не бях до теб, когато беше малка. А баща ти… е, той беше принуден да те остави при баба ти и дядо ти. Те се постараха да ти осигурят нормален живот, но ти си много повече от нормална, нали? А ето че вече си станала и млада жена… — Тя въздъхна. — Пропуснала съм толкова много от живота ти, че не знам дали сега искаш съвети от мен. И въпреки това: доверявай се на чувствата си. Не мога да ти обещая, че никога вече няма да бъдеш наранена, но от мен да го знаеш: рискът си заслужава.

Взрях се в лицето й, непроменено от деня, когато тя беше загинала: в начупената руса коса, в сините очи, в закачливо извитите вежди. Много пъти ми бяха казвали, че приличам на нея. Сега го виждах ясно. Сега, когато поотраснах, беше изумително колко си приличаме в лице. Ако някой направеше на мама морави кичури, от нея щеше да излезе отлична двойница на Сейди.

— Говориш за Уолт — казах накрая. — Това задушевен разговор за момчета ли е?

Мама се свъси.

— Ами да… Опасявам се, че не разбирам много от тези неща. Но бях длъжна да опитам. Когато бях малка, баба ти не ми помагаше особено. Никога не съм имала чувството, че мога да разговарям с нея.

— Според мен не си могла.

Опитах се да си представя как обсъждам с баба момчета, а дядо крещи на телевизора и иска още чай и прегорял сладкиш.

— Мислех, че майките обикновено предупреждават да не следваш сърцето си, за да не се забъркаш с неподходящо момче и да ти излезе лошо име. Ей такива неща — престраших се да кажа аз.

— А! — кимна мама разкаяно. — Е, нали разбираш, не мога да го направя. Май се тревожа, Сейди, не че ще постъпиш неправилно, тревожа се, че ще се уплашиш да се довериш на някого — дори на подходящия. Сърцето, разбира се, си е твое. А не мое. Но бих казала, че Уолт се притеснява повече от теб. Не се дръж лошо с него.

— Да не се държа лошо ли? — за малко да прихна аз. — Та аз дори не знам къде е. И в него се е вселил бог… когото…

— Когото ти също харесваш — довърши вместо мен мама. — Да, объркващо е. Но сега те всъщност са един човек. Анубис има много общи неща с Уолт. И двамата не са имали истински живот, който да очакват. А сега заедно вече са го получили.

— Искаш да кажеш, че… — Ужасното парене под лъжичката ме поотпусна — съвсем малко. — Искаш да кажеш, че ще го видя отново ли? И че той не е пратен в заточение или каквито там небивалици разказват боговете?

— Ще го видиш — потвърди майка ми. — Уолт и Анубис са неделими, вместени са в едно смъртно тяло и затова могат да ходят по земята, както навремето древноегипетските богове царе. Добри младежи са. И двамата са притеснителни, чувстват се доста неловко в света на простосмъртните и се плашат как ще се отнесат към тях хората. Освен това и двамата изпитват едно и също към теб.

Сигурно се бях изчервила ужасно. Картър ме изгледа от подиума, безспорно се питаше какво се е случило. Не се решавах да срещна погледа му. Той умееше да познава по лицето ми как се чувствам.

— Ужасно трудно е — оплаках се аз.

Майка ми се засмя тихо.

— Да, трудно е. Но ако това те утешава… когато имаш отношения с който и да е мъж, сякаш общуваш с няколко души наведнъж.

Погледнах нагоре към баща си, който се преобразяваше ту в доктор Джулиъс Кейн, ту в Озирис, синия като смърф бог на Подземния свят.

— Разбрах какво ми казваш — рекох аз. — Но къде е Анубис? Уолт де. Уф! Пак се почна.

— Ще го видиш скоро — обеща мама. — Исках да бъдеш готова.

Съзнанието ми каза: „Ужасно объркващо е, ужасно нечестно. Не мога да се справя с такава връзка.“

Но сърцето ми възрази: „Млъквай! Да, можеш!“.

— Благодаря, мамо — рекох и очевидно се провалях с гръм и трясък в опитите да изглеждам спокойна и хладнокръвна. — Тази история с боговете, които се оттеглят. Това означава ли, че няма да ви виждаме вас с татко толкова често?

— Вероятно — призна тя. — Но ти знаеш какво да правиш. Преподавай и занапред пътя на боговете. Върни Дома на живота към предишната му слава. Вие с Картър и Еймъс ще направите египетската магия по-силна отвсякога. И това е добре… защото предизвикателствата пред вас не са приключили.

— Сетне ли? — опитах се да налучкам.

— Да, той — каза мама. — Но има и други предизвикателства. Още не съм загубила напълно пророческата си дарба — дори сега, в смъртта. Получавам смътни видения с други богове и магия на противници.

Това вече не ми звучеше добре.

— В смисъл? — попитах аз. — Какви други богове?

— Не знам, Сейди. Но Египет винаги е бил изправен пред външни предизвикателства: магьосници, дори богове от другаде. Просто бъди нащрек.

— Страхотно — промърморих. — Предпочитам да си говорим за момчета.

Майка ми се засмя.

— След като се върнеш в света на простосмъртните, ще има още един портал. Оглеждай се довечера. Едни твои стари приятели искат да си поговорите.

Имах чувството, че знам кого има предвид.

Тя докосна призрачния медальон около врата си — символа tyet на Изида.

— Ако имаш нужда от мен — рече мама, — използвай амулета. Той ще ме повика точно както амулетът shen вика Уолт.

— Щеше да ми свърши работа, ако го знаех по-рано.

— Преди връзката ни не беше достатъчно силна. Сега… мисля, че е. — Тя ме целуна по челото, въпреки че аз го усетих като лек прохладен ветрец. — Гордея се с теб, Сейди. Целият живот е пред теб. Възползвай се максимално от него!

Същата вечер на терасата в Бруклинската къща се отвори портал от извил се на вихрушка пясък — точно както беше обещала майка ми.

— Това е за нас — казах и станах от масата за вечеря. — Идвай, скъпи ми братко.

След като минахме през портала, се озовахме на плажа при Огненото езеро. Чакаше ни Баст, която подмяташе от ръка на ръка кълбо прежда. Чисто черното й трико съответстваше на косата. Котешките й очи танцуваха в червената светлина на вълните.

— Чакат ви — посочи тя стълбата в Дома за отдих. — Ще поговорим, след като се върнете.

Не се налагаше да питам защо няма да дойде и тя. Долових тъгата в гласа й. Те двете с Таурт не се бяха разбирали никога — заради Бес. Баст очевидно искаше да даде на богинята хипопотамка простор на действие. Но освен това се запитах дали старата ми приятелка не е започнала да проумява, че е изпуснала добър мъж.

Целунах я по бузата. После двамата с Картър се качихме по стълбата.

В старческия дом цареше празнична обстановка. Бюрото на медицинската сестра беше украсено с току-що откъснати цветя. Богинята жаба Хекет вървеше с главата надолу по тавана и окачваше весели гирлянди, а няколко възрастни богове с глави като на кучета танцуваха и пееха „Хоки Поки“ — много бавна версия, която въпреки това бе възхитителна. „Ти ми пускаш проходилката, аз пък ти изключвам системата“, и така нататък. Грохналата богиня с лъвска глава Мехит танцуваше бавно с висок бог. Беше положила глава върху рамото му и мъркаше шумно.

— Картър, виж, виж — казах аз. — Това не е ли…

— Онурис! — отговори Таурт, която заситни зад бюрото. — Съпругът на Мехит. Не е ли прекрасно? Бяхме сигурни, че се е стопил преди цяла вечност, но когато Бес призова старите богове на война, от един килер излезе не друг, а Онурис. Появиха се и много други. Нали разбирате, най-после имаше нужда от тях. Войната им даде причина да съществуват. — Богинята хипопотамка ни притисна въодушевено в обятията си. — О, скъпи! Само погледнете колко щастливи са всички! Вие им вдъхнахте нов живот.

— Не виждам толкова много, както преди — отбеляза Картър.

— Някои се върнаха на небето — обясни Таурт. — Или се пръснаха по старите си храмове и дворци. А скъпият ви баща Озирис отведе, разбира се, боговете съдии обратно в тронната зала.

След като видях колко щастливи са старите богове, ми се стопли сърцето, но пак усетих как леко ме жегва тревога.

— Така ли ще си останат? В смисъл нали няма да се стопят?

Таурт разпери къси дебели ръце.

— Според мен това зависи от вас, простосмъртните. Ако ги помните и правите така, че да се чувстват важни, те ще бъдат добре. Но елате, сигурно искате да видите Бес!

Той седеше на обичайния си стол и се взираше невиждащо през прозореца към Огненото езеро. Гледката ми беше много позната и аз се притесних, че Бес отново е изгубил своя ren.

— Добре ли е? — извиках и се завтекох към него. — Какво му е?

Бес се сепна и се обърна.

— Освен че съм грозотия ли? Нищо ми няма, малката. Просто се бях замислил… извинявай. — Бес се надигна (доколкото изобщо може да се надигне едно джудже) и ни прегърна и двамата. — Радвам се, че успяхте да дойдете, малките — каза ни. — Знаете ли, ние с Таурт ще си построим дом на брега на езерото. Свикнал съм с тази гледка. Таурт ще продължи да работи в Дома за отдих. Известно време аз ще бъда домашно джудже. Знае ли човек? Нищо чудно да се грижа за мънички джуджета хипопотамчета.

— О, Бес! — изчерви се свирепо Таурт и примига с хипопотамските си клепачи.

Богът джудже се подсмихна.

— Да, животът е хубав. Но ако вие, деца, имате нужда от мен, само извикайте. Открай време ми върви повече, отколкото на другите богове, когато става въпрос да се дойде в света на простосмъртните.

Картър се свъси уплашено.

— Как мислиш, често ли ще имаме нужда от теб? Не че не искаме да те виждаме де. Просто се питах…

Бес изсумтя.

— Ей, аз съм грозно джудже. Имам страхотна кола, отличен гардероб и изумителни способности. Как така няма да имате нужда от мен?

— Правилно — съгласи се Картър.

— Но… хм, не ме викайте много често — допълни Бес. — Така де, ние със сладкишчето ми имаме да наваксваме няколко хилядолетия.

Той хвана Таурт за ръката и както никога името на мястото — „Слънчеви селения“ — не ми се стори толкова потискащо.

— Благодаря ти за всичко, Бес — казах аз.

— Я стига — рече той. — Върнахте им живота и нямам предвид само сянката.

Останах с ясното чувство, че двамата богове искат да побъдат сами, затова се сбогувахме и тръгнахме да се връщаме надолу по стълбите към езерото.

Порталът от бял пясък още се въртеше. До него стоеше Баст, погълната от кълбото прежда. Преплете малко от нишката между пръстите си — като за игра на конец.

— Забавляваш ли се? — попитах я аз.

— Реших, че ще искате да го видите — каза тя за конеца и го вдигна.

По повърхността му като на екран на компютър замига видеоизображение.

Видях Залата на боговете с извисилите се колони и лъскавите подове, с мангалите, в които горяха сто пъстроцветни огньове. Лодката на Слънцето върху подиума в средата беше заменена от златен престол. На него седеше Хор в човешки вид: гологлав мускулест тийнейджър в пълно бойно снаряжение. Беше сложил върху коленете си гега и млатило, а очите му — едното сребърно, другото златно — сияеха. От дясната му страна стоеше Изида, която се усмихваше гордо, пъстроцветните й криле трептяха. Отляво пък беше Сет, червенокожият бог на Хаоса с железен жезъл. Изглеждаше доста развеселен, сякаш беше намислил за по-късно какви ли не пакости. Другите богове паднаха на колене и Хор им заговори. Затърсих с поглед сред множеството Анубис — със или без Уолт, — но и този път не го видях.

Не чувах думите, предполагах обаче, че речта беше като онази, която Картър беше държал в Дома на живота.

— Прави същото като мен — започна да негодува брат ми. — Готов съм да се обзаложа, че дори ми е задигнал словото. Крадлив котарак!

Баст изцъка неодобрително.

— Я не обиждай, Картър. Котките не използваме копия. Всички сме уникати. Но иначе да, често онова, което правиш като фараон, се отразява като в огледало в света на боговете. В края на краищата вие с Хор оглавявате египетските сили.

— Направо ме побиват тръпки — казах аз.

Картър ме шляпна леко по ръката.

— Направо не мога да повярвам, че Хор си тръгна, без дори да се сбогува. Сякаш ме захвърли веднага след като ме използва, а после ме забрави.

— О, не — възрази Баст. — Боговете не биха направили такова нещо. Просто му се наложи да си отиде.

Аз обаче си бях озадачена. Боговете бяха големи егоисти — дори онези, които не бяха котки. Изида също не се беше сбогувала и не ми бе благодарила както трябва.

— Ти, Баст, ще дойдеш с нас, нали? — примолих се. — Ами да, това смешно изгнаничество не може да важи и за теб! В Бруклинската къща ни трябва инструктор по сладка дрямка.

Баст прехвърли в ръцете си кълбото прежда и го метна надолу по стъпалата. За котешко лицето й беше доста тъжно.

— О, котенцата ми. Стига да можех, щях да ви вдигна отзад за вратлетата и да ви нося винаги със себе си. Но вие вече пораснахте. Ноктите ви са остри, зрението ви е отлично и котките трябва сами да се оправят в живота. Засега трябва да се сбогувам, но съм сигурна, че ще се срещнем отново.

Искаше ми се да възразя, че не съм порасла и дори нямам остри котешки нокти.

(Картър не е съгласен, но какво ли му разбира главата!)

Дълбоко в себе си обаче знаех, че Баст е права. Пак извадихме късмет, че беше стояла толкова дълго с нас. Сега трябваше да се държим като големи котки… хм, хора де.

— О, Кифличке — прегърнах я аз необуздано и усетих как тя мърка.

Разроши ми косата. После разтърка ушите на Картър, което си беше доста смешно.

— А сега вървете — подкани. — Докато не съм се размяукала. Пък и… — Баст впи поглед в кълбото прежда, което се беше търкулнало в долния край на стълбата. Приклекна и напрегна рамене. — Отивам на лов.

— Ще ни липсваш, Баст — казах, като се постарах да не се разплача. — На слука.

— Прежда — каза тя разсеяно и се запромъква надолу по стълбата. — Опасни зверове, прежда…

Ние с Картър минахме през портала. Този път той ни стовари върху покрива на Бруклинската къща.

Чакаше ни още една изненада. До мястото на грифона стоеше Уолт. Щом ме видя, се усмихна и краката ми се подкосиха.

— Хм, аз ще бъда вътре — каза Картър.

Уолт тръгна към мен и аз се опитах да си спомня как се диша.

22. Последен (засега) валс

Сейди

Той се беше преобразил за пореден път.

Амулетите му ги нямаше, беше останал само един — shen — като моя. Беше в черна тениска, черни дънки, черно кожено яке и черни кубинки — нещо средно между стила на Анубис и на Уолт, но така изглеждаше съвсем различно, като друг човек. Очите му обаче си бяха познатите: топли, тъмнокафяви, красиви. Усмихнеше ли се, аз както винаги примирах.

— И така — подхванах, — това поредното сбогуване ли е? Днес ми дойдоха в повече.

— Всъщност е по-скоро „здравей“ — отвърна Уолт. — Казвам се Уолт Стоун, от Сиатъл съм. Бих искал да се включа в купона.

Протегна ръка, все така лукаво усмихнат. Повтаряше каквото беше казал, когато се бяхме запознали миналата пролет след пристигането му в Бруклинската къща.

Вместо да поема ръката му, го ударих по гърдите.

— Ох! — възкликна той.

Но се съмнявам да съм му причинила болка. Доста широкоплещест е.

— Въобразяваш си, че можеш просто да се слееш с някой бог и да ме изненадаш? — попитах настойчиво. — „О, между другото, всъщност съм два разсъдъка в едно тяло.“ Не ми е приятно да ме заварват неподготвена.

— Опитах се да ти кажа — заяви Уолт. — Няколко пъти. Анубис също. Но все някой ни прекъсваше. Главно ти с твоето бърборене.

— Не ми се оправдавай. — Кръстосах ръце и се свъсих възможно най-много. — Мама смята, че не трябва да те притискам, защото всичко това било ново за теб. Но пак съм ти сърдита. Да ти кажа, доста объркващо си е, когато харесваш някого и той се преобразява в бог, когото също харесваш.

— Значи ме харесваш.

— Стига си се опитвал да отклониш вниманието ми! Наистина ли молиш да останеш тук?

Уолт кимна. Сега вече беше съвсем наблизо. Миришеше хубаво, на свещи с дъх на ванилия. Опитах се да си спомня кой е миришел така, Уолт или Анубис. Да ви призная, не успях.

— Имам да уча още много — продължи Уолт. — Вече не ми се налага да се ограничавам само с изработването на талисмани. Ще се заема с по-интензивна магия: пътя на Анубис. Никой досега не го е правил.

— Ще откриваш нови магически начини да ме дразниш ли?

Той понаклони глава.

— Мога да правя изумителни фокуси с ленени ивици за мумии. Например, ако някой говори прекалено много, мога да измагьосам кърпа, с която да му запуша устата…

— Само да си посмял!

Той ме хвана за ръката. Погледнах го, предизвикателно свъсена, но не отдръпнах ръката си.

— Пак съм си Уолт — уточни. — Пак съм обикновен простосмъртен. Анубис може да остане в този свят, докато съм го приютил в себе си. Надявам се на дълъг живот. И на двамата дори не ни е хрумвало, че е възможно. Затова няма да ходя никъде, освен ако не искаш да си тръгна.

Очите ми вероятно са отговорили вместо мен: „Недей, моля те. Не си тръгвай никога.“ Но не можех да му доставя удоволствието да го изрека на глас, нали така? Момчетата понякога са много самонадеяни.

— Е, все някак ще го преживея — промърморих.

— Дължа ти един танц.

Уолт ме хвана с другата ръка за кръста, традиционна поза, много старовремска, както бе направил и Анубис, докато танцувахме в Бруклинската академия. Баба би одобрила.

— Може ли? — попита ме Уолт.

— Тук ли? — учудих се аз. — Твоят наставник Шу няма ли да ни прекъсне?

— Както вече ти казах, сега съм обикновен простосмъртен. Шу ще ни остави да танцуваме, макар и да съм сигурен, че ще ни наглежда, за да е сигурен, че се държим прилично.

— За да е сигурен, че ти се държиш прилично — срязах го аз. — Аз съм благовъзпитана млада дама.

Уолт се засмя. Сигурно си беше смешно. „Благовъзпитана“ обикновено не е първата дума, с която ти хрумва да ме опишеш.

Ударих го още веднъж по гърдите, макар че, признавам, не много силно. Хванах го за рамото.

— Ще ти напомням, че в Подземния свят баща ми ти е работодател — предупредих аз. — Не е зле да внимаваш как се държиш.

— Тъй вярно, уважаема госпожице — каза Уолт.

Наведе се и ме целуна. Целият ми гняв направо се изпари.

Започнахме да танцуваме. Нямаше музика, нямаше и танцуващи призраци, ние не се реехме във въздуха — нямаше нищо магическо. Грифонът ни наблюдаваше заинтригувано, явно се питаше как с тия си действия ще му осигурим пуйки. Намазаният с дзифт стар покрив заскърца под краката ни. Още бях доста уморена от дългата ни битка и не се бях измила както трябва. Безспорно изглеждах ужасно. Искаше ми се да се разтопя в обятията на Уолт, което всъщност и направих.

— Значи ще ми разрешиш да остана? — попита той, а аз усетих по главата си топлия му дъх. — И да живея като всички други тийнейджъри?

— Предполагам. — Погледнах го. Не ми струваше никакви усилия да плъзна очи надолу към Дуат и да видя там, точно под повърхността, Анубис. Но всъщност не се налагаше. Пред мен стоеше друго момче и то бе всичко, което харесвах. — Не че съм голям спец, но има едно правило, на което държа.

— Какво?

— Ако някой те попита дали си зает, отговорът е „да“ — рекох аз.

— Все ще го преживея някак — обеща той.

— Браво на теб — казах. — Защото не искаш да ме виждаш сърдита.

— Твърде късно е.

— Млъквай и танцувай, Уолт.

Така и направихме, а наоколо звучеше музика — крясъците на грифона психар и сирените и клаксоните на Бруклин, които пищяха долу. Беше доста романтично.

И така вече знаете какво стана.

Ние се върнахме в Бруклинската къща. Различните бедствия, сполетели света, се поразредиха — поне в известна степен — и след като започна новата учебна година, ние трябваше да се справяме с мощния прилив от нови ученици.

Вече би трябвало да е очевидно защо това може би е последният ни запис. Ще бъдем заети да преподаваме, да ходим на училище и да живеем и се съмнявам, че ще имаме време и причини да изпращаме още аудио призиви за помощ.

Ще сложим този запис за нашите приключения в обезопасен кашон и ще го изпратим на човека, който го сваля. Картър май смята, че и пощата ще свърши работа, но аз мисля да го дам на Хуфу и той да го пренесе през Дуат. Какво би могло да се обърка?

Колкото до нас, не смятам, че животът ни ще се състои само от забавления и игри. Еймъс не можеше да остави без надзор цяла тълпа тийнейджъри и тъй като Баст вече не е с нас, той прати като учители в Бруклинската къща няколко магьосници (иначе казано: наставници). Но всички ние знаем кой всъщност дърпа конците: аз. О, да, и може би Картър, но само малко.

Не сме приключили и с неприятностите. Още се притеснявам от онзи убиец, призрака Сетне, който си се разхожда на свобода по света със своя пакостлив ум, ужасен вкус за дрехи и „Книгата на Тот“. Озадачена съм и от думите на майка ми за магията на нашите противници и на други богове. Нямам представа какво означава това, но не ми звучи добре.

Междувременно и досега навсякъде по света има огнища на злотворна магия, демоните също не са се успокоили и ние трябва да се погрижим за това. Получихме предупреждения дори за необясними магии само на хвърлей от нас, на Лонг Айланд. Вероятно трябва да проверим и там.

Засега обаче смятам да се наслаждавам на живота, да дразня възможно най-много брат си и да превърна Уолт в истинско гадже, така че другите момичета и да не припарват до него — явно няма да мина без огнехвъргачка. Работата ми край няма.

Колкото до вас, които слушате записа… винаги има място за нови ученици. Ако сте потомци на фараони, какво още чакате? Не допускайте магията ви да отива на вятъра. Бруклинската къща е отворена за вас.

КРАЙ

Речник

Заповеди, използвани от Картър, Сейди и други

Drowah — „Ограничи!“

Fah — „Пусни!“

Ha-di — „Унищожи!“

Hapi, u-ha ey pwah — „Хапи, вдигни се и нападни!“

Ha-tep — „Спокойно.“

Ha-wi — „Удряй!“

Hi-nehm — „Съедини се!“

Isfet — Хаос

Ma’at — „Възстанови реда!“

Maw — „Вода“

Med-wah — „Говори!“

N’dah — „Защити!“

Sa-hei — „Срути!“

Se-kebeb — „Направи да е студено!“

Tas — „Завържи!“

Други египетски понятия

Ankh — йероглифът за „живот“

Ba — една от петте части на душата: личността

Ib — една от петте части на душата: сърцето

Ka — една от петте части на душата: жизнената сила

Knopesh — меч с извито като кука острие

Netjeri — нож с острие от метеоритно желязо, с който по време на обреди се отваря устата

Per Ankh — Дом на живота

Rejhet — знахар

Ren — една от петте части на душата: тайното име, самоличността

Sau — майстор на амулети и талисмани

Shabti — вълшебна фигурка от глина

Shen — вечен, вечност

Sheut — една от петте части на душата: сянката, може да означава и „статуя“

Tjesu heru — змия с две глави, едната там, където би трябвало да е опашката, и с крака на змей

Tyet — символът на Изида

Was — власт, жезъл

Дуат — магически свят, който съществува редом с нашия

Исфет — олицетворение на пълния Хаос

Йероглифи — писмото в Древен Египет със символи или рисунки, които обозначават предмети, понятия или звуци

Криосфинкс — животно с тяло на лъв и глава на овен

Маат — редът във вселената

Саркофаг — каменен ковчег, често украсен със скулптури и надписи

Скарабей — вид бръмбар

Систрум — бронзово кречетало

Фараон — владетел в Древен Египет

Египетски богове и богини, споменати в „Сянката на змея“

Анубис — бог на погребенията и смъртта

Апоп — бог на Хаоса

Баби — бог песоглавец

Баст — или Бастет богиня котка

Бес — бог джудже

Геб — бог на Земята

Генгер-Вер — бог на гъските

Изида — богиня на магията, съпруга на брат си Озирис и майка на Хор

Мехит — второстепенна богиня лъвица, омъжена за Онурис

Нейт — богиня на лова

Нехбет — богиня лешояд

Нут — богиня на Небето

Озирис — бог на Подземния свят, съпруг на Изида и баща на Хор

Ра — бог на Слънцето и на реда. Известен и като Амон-Ра

Серкет — богиня скорпион

Сет — бог на злото

Сехмет — богиня лъвица

Смутителя — бог на съда, който работи при Озирис

Собек — бог крокодил

Таурт — богиня в облика на хипопотам

Тот — бог на познанието

Хапи — бог на Нил

Хекет — богиня жаба

Хепри — бог скарабей, сутрешно проявление на Ра

Хонсу — бог на Луната

Хор — бог на войната, син на Изида и Озирис

Шу — бог на въздуха, прадядо на Анубис

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6774

Издание:

Рик Риърдън. Сянката на змея

Редактор: Виктория Бешлийска

Коректор: Таня Симеонова

ИК „Егмонт България“, София, 2012

ISBN: 978-954-27-0821-6

Отпечатано в „Алианс принт“ ЕООД, София, 2012

1

Емблемата на Тексас, останала от времето, когато щатът е бил независима република (1836–1845) и знамето му е било само с една звезда. — Б.пр.

2

Националният празник на САЩ. — Б.пр.

3

Съответства на българската тройка. — Б.пр.

4

Канадска инди група. — Б.пр.

5

Не (рус.). — Б.пр.

6

Спътникът на Робин Худ. — Б.пр.

7

Историческа местност на западния бряг на река Нил, известна с двата величествени храма, изсечени в скалите, построени по заповед на Рамзес Велики. — Б.р.

8

Не виждате ли? (фр.) — Б.пр.

9

Безалкохолна напитка. — Б.пр.

10

Едно от най-оживените места в Лондон, сред символите на града. — Б.р.

11

Едно от имената на египетския бог вълк. — Б.р.

12

Мексиканско топло предястие, приготвено от царевичен чипс, телешко, боб, домати, люти чушки и сирене. — Б.р.

13

Американско периодично издание, което излиза от 1818 г. и съдържа сведения за времето и препоръки за градинарите, фермерите и рибарите. — Б.пр.

14

Американска рок група. — Б.пр.

15

Героиня от „Магьосникът от Оз“ на Франк Баум. — Б.пр.

Content

Рик Риърдън
Сянката на змея

Предупреждение

1. Как провалихме едно празненство и го подпалихме

2. Как си поговорих с Хаоса

3. Печелим сандъче, пълно с нищо

4. Как се допитах до гълъба на войната

5. Танц със смъртта

6. Еймъс си играе с фигурки

7. Как един стар приятел започна да ме души

8. Сестра ми, саксията

9. Как Зия влезе в схватка насред лавата

10. Нещата на работата на татко се объркват ужасно

11. Бъди щастлив, не хапи!

12. Бикове с откачени лазерни лъчи

13. Приятелска криеница (с допълнителни точки за мъчителна смърт!)

14. Забавления с раздвоение на личността

15. Как се превърнах в цикламено шимпанзе

16. Как Сейди се повози отдясно на предната седалка (Определено лоша идея.)

17. Бруклинската къща тръгва на война

18. Как момчето на смъртта се притече на помощ

19. Кривите огледала на злото

20. Как седнах на един стол

21. Боговете са си наред, моите чувства обаче не са

22. Последен (засега) валс

Речник

Информация за текста

1