Пауло КОЕЛЬЙО

АДЮЛЬТЕР

О Маріє, зачата без гріха, молися за нас,

тих, котрі звертаються до тебе.

Амінь.

Іди туди, де води глибші.

Лука, 5:4

Щоранку, коли я розплющую очі на так званий новий день, мене опановує бажання знову заплющити їх і не підводитися з ліжка. Але підводитися треба.

У мене чудовий чоловік, глибоко в мене закоханий, який володіє значним фондом капіталовкладень і щороку — навіть усупереч своєму бажанню — фігурує в списку трьохсот найбагатших людей Швейцарії, що публікується на сторінках часопису «Підсумки».

Я маю двох синів, які становлять «сенс мого життя» (так кажуть мої подруги). Щоранку я повинна напоїти їх кавою й відвести до школи, — за п’ять хвилин пішої ходи від нашої домівки, — де вони навчаються за повною програмою, дозволяючи мені працювати й розпоряджатися своїм часом. Після уроків філіппінська доглядальниця опікується ними доти, доки мій чоловік і я повернемося додому.

Мені подобається моя служба. Я журналістка й працюю в поважній газеті, яку можна прочитати на всіх перехрестях Женеви, де ми живемо.

Раз на рік я вирушаю на вакації разом з усією родиною, переважно в райські місцевості з чудовими пляжами, в «екзотичні» міста з убогим населенням, яке спонукає нас почуватися ще багатшими, привілейованими й облагодіяними життям.

Я досі не відрекомендувалася. Зроблю це з великою приємністю. Мене звати Лінда. Маю тридцять один рік віку, один метр сімдесят п’ять сантиметрів зросту, шістдесят вісім кілограмів ваги і вдягаюся в найкраще вбрання, яке можна купити за гроші (завдяки безмежній щедрості мого чоловіка). Розбуджую бажання в чоловіків і заздрість у жінок.

Проте щоранку, коли розплющую очі й дивлюся на цей ідеальний світ, про який усі мріють, та мало кому вдається завоювати його, я знаю, що день буде для мене катастрофою. До початку цього року я ні про що не замислювалася, лише тішилася життям, хоч іноді й відчувала провину за те, що маю більше, ніж заслуговую. Але одного чудового дня, готуючи вранішню каву для всіх (пригадую, уже була весна й квіти почали розквітати в нашому садку), я себе запитала: «Невже все так і має бути?»

Мені не слід було ставити собі таке запитання. Але в цьому винен один письменник, у якого вчора я брала інтерв’ю і який під час нашої розмови сказав:

— Мені зовсім нецікаво бути щасливим. Я волію підкорятися пристрасті, хоча це й небезпечно, бо ми ніколи не знаємо, що чекає на нас попереду.

Я тоді подумала: бідолаха, він ніколи не почувається задоволеним. Йому судилося померти в смутку й гіркоті.

Наступного дня я зрозуміла, що мені ніколи нічого не загрожувало й не загрожуватиме.

Я знала, що чекає на мене попереду: ще один день, який нічим не відрізнятиметься від попереднього. Пристрасть? Атож, я кохаю свого чоловіка, і це гарантовано убезпечує мене від депресії відчувати, що я живу з кимось лише задля грошей, задля дітей або про людське око.

Я живу в найбільш упевненій у собі країні світу, усе в моєму житті впорядковане, я добра мати й добра дружина. Я здобула суворе протестантське виховання й намагаюся передати його своїм дітям. Я не вчиню жодного хибного кроку, бо знаю, що можу все зіпсувати. Я все роблю з максимальною ефективністю і з найменшою особистою участю. Коли я була молодшою, то страждала від кохання, що не знаходило відповіді, як кожна нормальна людина.

Та після заміжжя час для мене зупинився.

Поки я не зустрілася з тим клятим письменником і не почула його репліку. То яких же помилок я наробила, живучи одноманітним, наповненим нудьгою життям?

Коли по щирості, то жодної. Тільки…

Тільки відчувала потаємний страх, що все може змінитися будь-якої миті, захопивши мене цілком зненацька.

Відтоді, як одного чудового ранку мене навідала ця фатальна думка, я відчуваю страх. Чи мала я шанси постати віч-на-віч зі світом, якщо мій чоловік раптом помре? Так, відповідала я сама собі, адже його спадщини вистачить на утримання кількох поколінь. А якщо помру я, то хто подбає про моїх дітей? Мій коханий чоловік. Але ж він може одружитися з іншою жінкою, бо він багатий, чарівний і розумний. Чи мої діти будуть у добрих руках?

Моїм першим кроком була спроба відповісти на всі свої сумніви. А що більше я відповідала, то більше запитань виникало. Чи заведе він собі коханку, коли я стану стара? Чи не має він уже іншу жінку, бо ми кохаємося набагато рідше, ніж колись? Чи не думає він, що я маю когось іншого, бо протягом останніх трьох років помітно втратила інтерес до нашого інтимного життя?

Ми ніколи не сварилися через ревнощі, і я вважала, що це добре, але з того весняного ранку підозрювала, що така поведінка свідчить про відсутність кохання з обох сторін.

Я доклала зусиль, щоб більше про це не думати.

Протягом тижня завжди, повертаючись із роботи, я щось купувала на Рю-дю-Рон. Нічого такого, що мене дуже цікавило б, але принаймні я відчувала, що якось змінюю своє життя, потребуючи якусь річ, що її раніше не потребувала. Дізнавалася про якусь побутову техніку, хоч там було дуже важко знайти щось нове. Оминала дитячі крамниці, щоб не розбещувати дітей щоденними подарунками. Не заходила й до крамниці чоловічих товарів, аби в чоловіка не виникла підозра, що за моєю надмірною щедрістю щось ховається.

Удома я поверталася в чарівний світ свого особистого життя і все здавалося чудесним протягом тих кількох годин, поки ми всі вкладалися спати. Потім потроху мене почали навідувати кошмари.

Я переконувала себе, що пристрасть для молодих, а її відсутність є нормальною в моєму віці. Мені не це вселяло страх.

Сьогодні, після кількох місяців, я почуваюся жінкою, розколеною між страхом від того, що все змінюється, і страхом, що все залишиться незмінним до кінця моїх днів. Деякі люди кажуть, що з наближенням літа нас обсідають менш ексцентричні думки, ми почуваємося мізернішими, бо проводимо більше часу на свіжому повітрі й це допомагає нам збагнути вимір світу, а обрій пересувається далеко за хмари, за стіни нашого будинку.

Може, і так. Але тепер мені не вдається спати безтурботно, і причина не в спеці. Коли настає ніч і нічого не видно, мене лякає все: життя, смерть, любов і її відсутність, той факт, що все нове в моєму житті перетворюється на звичку, відчуття, що я втрачаю найкращі роки життя в рутині, яка повторюватиметься до самої моєї смерті, і паніка, що я можу зіткнутися з невідомим, хоч би скільки в тому було приємного хвилювання й відчуття пригод.

Природно, я намагаюся втішати себе чужим стражданням.

Я прихилилася до телевізора, а надто до тележурналів. Дивлюся безліч новин про нещасливі випадки, про природні катастрофи й про людей, які втікають від них. Скільки хворих на планеті? Скільки страждають мовчки, а скільки волають від несправедливостей і зрад? Скільки бідолах потерпають від безробіття або сидять у в’язницях?

Я перемикаю телевізор на інший канал. Дивлюся серіал або кінофільм і знаходжу розвагу на кілька хвилин або кілька годин. Помираю від страху, що чоловік прокинеться й запитає: «Що з тобою відбувається, кохання моє?» Бо тоді мені доведеться йому відповісти, що в мене все гаразд. Ще гірше буде, — як уже траплялося двічі чи тричі в минулому місяці, — якщо в ліжку йому заманеться покласти руку мені на стегно й він почне пестити мене. Я можу вдати оргазм, — і вже вдавала його не раз, — але домогтися зусиллям волі, щоб тіло в мене зволожилося, не можу.

Мені доведеться сказати йому, що я дуже стомлена, і він, ніколи не показуючи, що йому обридли такі відповіді, поцілує мене, повернеться на другий бік, подивиться останні новини на своєму телевізорі або відкладе це на завтрашній день. А я крутитимуся в ліжку, щоб справді відчути себе стомленою, дуже стомленою.

Але не завжди все відбувається так. Іноді мені доводиться брати на себе ініціативу. Я не можу відштовхувати його дві ночі поспіль, бо тоді він заведе собі коханку, а я нізащо не хочу втратити його. Завдяки легенькій мастурбації я зволожую своє тіло, і все повертається до норми.

«Усе повертається до норми» означає, що нічого вже не буде таким, яким було колись, коли кожне з нас ще було таємницею для другого.

Зберігати вогонь після десяти років шлюбу здається мені істотним відхиленням від норми. І щоразу, коли вдаю втіху від сексу, я трохи помираю всередині. Трохи? Схоже, я спустошую себе набагато швидше, ніж сподівалася.

Мої подруги називають мене щасливою, бо я брешу їм, що ми з чоловіком часто кохаємося, а вони брешуть мені, кажучи, що не знають, як їхнім чоловікам щастить так довго зберігати до них інтерес. Вони стверджують, що секс у шлюбі є цікавим лише в перші п’ять років, а надалі треба застосовувати трохи «фантазії». Треба, мовляв, заплющити очі й уявити собі, що сусід лежить верхи на тобі й робить речі, які ніколи не наважився б зробити чоловік. Уявити, що він і чоловік володіють тобою водночас, удаючись до всіх можливих збочень і всіх заборонених ігор.

Сьогодні, коли я відводила дітей до школи, то подивилася на свого сусіда. Я ніколи не уявляла собі, щоб він лежав на мені, я волію радше думати про юного репортера, який працює зі мною і, здається, постійно перебуває в стані страждання й самоти. Я ніколи не бачила, щоб він намагався когось звабити, і саме в цьому його чарівність. Усі жінки в редакції час від часу говорили, що хотіли б «подбати про нього, бідолаху». Я думаю, він це розуміє й задовольняється бути простим об’єктом бажання — нічого іншого він не потребує. Можливо, він почуває те саме, що й я: жахливий страх ступити крок уперед і все зіпсувати — не мати ні роботи, ні родини у своєму теперішньому житті й майбутньому.

Але зрештою… Я подивилася на свого сусіда сьогодні вранці й відчула велике бажання заплакати. Він мив автомобіль, і я подумала: «Поглянь-но, ось іще одна людина, схожа на мого чоловіка й на мене. Настане день, коли ми робитимемо те саме. Наші діти виростуть і переселяться до іншого міста або до іншої країни, ми вийдемо на пенсію й митимемо свої автомобілі, — а може, комусь заплатимо, щоб зробили це для нас. Але після певного віку важливо робити бодай що-небудь, аби згаяти час, показати іншим, що наші тіла ще підкоряються нам, що ми не втратили уявлення про гроші й досі спроможні смиренно виконувати якусь роботу».

Чистий автомобіль чи ні — яка різниця для світу? Але того ранку лише це було важливим для мого сусіда. Він побажав мені чудового дня, усміхнувся й повернувся до своєї праці з таким виглядом, ніби виготовляв скульптуру Родена.

Я залишаю свій автомобіль на стоянці — «Користуйтеся громадським транспортом у центрі міста! Не забруднюйте довкілля!» — сідаю на автобус і їду на службу, дивлячись у вікно на ті самі речі, які бачу щодня. У Женеві, схоже, нічого не змінилося, відтоді як я була малою дитиною. Давні феодальні будівлі вперто залишаються між спорудженими якимсь божевільним префектом, що вподобав нову архітектуру в п’ятдесятих роках.

Подорожуючи світом, я завжди відчуваю, що мені цього бракує. Цього неймовірно поганого смаку, цих високих веж зі скла і сталі, відсутності чітко окреслених доріг, коріння дерев, яке розламує бетон хідників і примушує нас постійно спотикатися, громадських садів за дерев’яними парканами, де росте трава всіх різновидів, бо «природа є такою»… Одне слово, мені бракує міста, що відрізняється від усіх інших, тих, які модернізувалися й втратили чарівність.

Тут ми досі кажемо «добридень», зустрічаючись із незнайомою людиною на вулиці, і кажемо «до побачення», виходячи з крамниці, де купили собі пляшку мінеральної води, навіть якщо не маємо наміру колись туди повертатися. Ми досі розмовляємо з чужинцями в автобусі, досі решта світу вважає нас, швейцарців, людьми скромними й стриманими.

Яка помилкова думка! Але це добре, що вони так про нас думають, бо в такий спосіб ми матимемо змогу зберегти свій стиль життя ще на п’ять або шість століть, перш ніж загарбники-варвари перетнуть Альпи зі своїм досконалим електронним обладнанням і набудують тут помешкань із невеличкими кімнатами й великими залами, призначеними для того, щоб вражати гостей — надмірно нафарбованих жінок і чоловіків, які розмовляють надто голосно й завдають незручностей сусідам, і підлітків, які вдягаються з викликом, але помирають від страху, що про них подумають батько й мати.

Нехай усі думають, що ми спроможні виробляти лише сир, шоколад, корів і годинники, що ми віримо в існування банку на кожному розі вулиць у Женеві. Ми анітрохи не зацікавлені в тому, щоб змінити таку думку про себе. Ми живемо щасливо, не знаючи вторгнення варварів. Усі ми озброєні до зубів: позаяк військова служба в нас обов’язкова, то кожен швейцарець має вдома рушницю, але годі знайти людину, яка наважилася б вистрелити в іншу.

Ми щасливі, нічого не змінюючи протягом сотень років. Ми пишаємося тим, що залишалися нейтральними, тоді як Європа посилала своїх дітей на безглузді війни. Ми щасливі, що нам нікому не треба пояснювати, чому Женева з її кав’ярнями кінця дев’ятнадцятого сторіччя, з її літніми жінками, що прогулюються пішки по місту, здається мало привабливою.

«Ми щасливі», — можливо, таке твердження буде хибним. Усі в нас щасливі, крім мене, яка в ці хвилини їде на службу, міркуючи про те, що зі мною негаразд.

Бувають дні, коли газета шукає цікавих новин, крім звичайних автомобільних аварій, нападів на людей (переважно без застосування зброї) та пожеж (до старого помешкання прямують десятки автомобілів із висококваліфікованим персоналом, бо дим від забутої на плиті печені може створити справжню паніку).

Повернувшись додому, я знаходжу втіху в готуванні страв та в накритому столі, за яким збирається вся родина, дякуючи Богу за ту їжу, яку ми споживаємо. Та коли сутеніє, після вечері кожен прямує у свій куток — батько допомагає дітям із домашнім завданням, мати прибирає в кухні, готує гроші та список завдань для служниці, яка завтра прийде дуже рано.

Протягом цих місяців я іноді почувалася дуже добре. Мені здавалося, що моє життя має сенс, що саме таку роль має виконувати людина на Землі. Діти помічають, що їхня мати перебуває в мирі, чоловік поводиться зі мною лагідніше й уважніше, і весь дім ніби наповнюється власним світлом. Ми подаємо приклад щасливого життя для всієї вулиці, для міста, для держави (яку ми тут називаємо округою), для країни.

Але зненацька, без будь-якого раціонального пояснення я провалююсь у глибокий смуток і не можу стримати сльози. Плачу я у ванній, бо там ніхто не почує моїх схлипувань і не поставить мені запитання, яке я найбільше ненавиджу чути: «Із тобою все гаразд?»

Атож, чому зі мною не має бути все гаразд? Ви бачите щось погане в моєму житті?

Нічого поганого в ньому нема.

Хіба що ніч, яка наповнює мене тривогою.

Або день, що не дарує мені ніякого ентузіазму.

Або щасливі спогади минулого, коли речі, які могли бути, так і не відбулися.

Або прагнення до пригод, ніколи не реалізоване.

Або жахливе відчуття не знати, що станеться з моїми дітьми.

І тоді моя думка починає обертатися навколо негативу, завжди одних і тих самих речей, ніби демон причаївся в кутку моєї кімнати, щоб стрибнути на мене й сказати: те, що я називала «щастям», було короткочасним, це не могло тривати довго. Я це завжди знала, хіба ні?

Я хочу змінитися. Мені треба змінитися. Сьогодні на службі я була роздратована більше, аніж звичайно, лише тому, що один зі стажерів затримався з матеріалом, який я його просила підготувати. Я загалом не така, але іноді втрачаю контакт із собою.

Я вчинила дурницю, звинувативши одного письменника за його інтерв’ю. Це було кілька місяців тому. Він розтулив рота лише для того, щоб повідомити про вулкан, який може вибухнути в будь-яку мить, сіючи навколо смерть і руйнацію. Якби не він, то я довідалася б про це з фільму, книжки, від когось, із ким би обмінялася двома-трьома словами. Думаю, деякі люди роками накопичують у собі роздратування, яке залишається непомітним, але одного чудового дня якась дурниця примушує його вибухнути.

Тоді вони кажуть: «Годі, я не хочу більше цього слухати».

Дехто накладає на себе руки. Інші розлучаються з чоловіком або дружиною. Є й такі, котрі вирушають до вбогих закутнів Африки в намаганнях урятувати світ.

Але я себе знаю. Знаю, що моєю єдиною реакцією буде придушити в собі те, що почуваю, поки рак зруйнує мене зсередини. Бо я вірю в те, що чимало хвороб виникають через придушення емоцій.

Я прокидаюся о другій годині ночі й лежу, дивлячись у стелю, хоч і знаю, що вранці мені треба вставати дуже рано — а я це завжди ненавиджу. Замість подумати про щось істотне, наприклад: «Не розумію, що це відбувається зі мною», — я лиш втрачаю здатність контролювати свої думки. Є такі дні, — хоч їх, слава Богу, мало, — коли я знову й знову запитую себе, чи не слід мені звернутися до психіатричної лікарні по допомогу. Від такого кроку мене утримують не моя робота й не мій чоловік, а мої діти. Адже вони не мають найменшого уявлення про те, що я почуваю.

Моя внутрішня напруга в такі дні посилюється. Я думаю про шлюб, — про свій шлюб, — у якому ніколи не буває розмов про ревнощі. Але ми, жінки, наділені шостим чуттям. Можливо, мій чоловік знайшов іншу і я помічаю це неусвідомлено. Проте я не маю жодної реальної причини підозрювати його.

Хіба ж не абсурд? Невже з усіх чоловіків світу я обрала єдиного, який є абсолютно досконалим? Він не п’є, нікуди не ходить увечері, ніколи не залишається після роботи з друзями. Його життя обмежується родиною.

Таке життя було б для мене наче сон, якби воно не було кошмаром. Бо така бездоганна поведінка чоловіка накладає на мене величезну відповідальність.

Мені не залишається нічого іншого, а лиш припустити, що такі слова, як «оптимізм» і «надія», що їх ми читаємо в усіх книжках, які намагаються вселити нам упевненість і підготувати до життя, є не більш ніж словами. Розумники, які їх промовляють, можливо, намагаються знайти для них сенс, маючи нас за піддослідних свинок, щоб подивитися, як ми реагуємо на такі символи.

Правду кажучи, я стомилася від свого життя, такого щасливого й бездоганного. І це може бути ознакою якогось психічного захворювання.

Я сплю, думаючи про це. Хтозна, чи справді я не маю серйозних проблем зі здоров’ям?

Я домовилася пообідати з подругою.

Вона запропонувала, щоб ми зустрілися в японському ресторані, про який я ніколи не чула, і це дивно, бо я обожнюю японську їжу. Вона запевнила мене, що це справді чудове місце, хоч і розташоване трохи задалеко від моєї служби.

Добутися туди мені було важко. Довелося їхати двома автобусами й шукати когось, хто міг би показати, де розташована галерея з «чудовим рестораном». Проте мені все здалося там жахливим — інтер’єр, столи, накриті паперовими скатертинами, відсутність краєвиду. Але моя подруга була переконана в тому, що ніде в Женеві вона не їла кращої їжі, ніж тут.

— Я завжди їла в одному ресторані, який мені здавався гарним, хоч нічого особливого в ньому й не було. Але потім мій друг, який працює в японській дипломатичній місії, запропонував пообідати тут. Місце здалося мені жахливим, як і тобі тепер. Але головне, хто володіє рестораном, — і в цьому його велика відмінність.

Я завжди ходжу до тих самих ресторанів і замовляю ті самі страви, так принаймні мені здається. Навіть у цьому я не хочу ризикувати.

Моя подруга вживає антидепресивні пігулки. Я анітрохи не схильна розмовляти з нею про це, бо сьогодні дійшла висновку, що до хвороби мені лишається один крок і я не хочу прискорювати його.

І саме тому, що це остання тема, на яку я хотіла б поговорити, вона стала першою для мене. Чужа трагедія завжди применшує наші страждання.

Я запитала, як вона почувається.

— Набагато ліпше. Хоча ліки й не відразу справляють ефект, та коли вони починають діяти в організмі, ми відчуваємо інтерес до речей, які набувають кольору й смаку.

Схоже на те, що страждання людей перетворюються на джерело наживи для фармацевтичної промисловості. Вам сумно? Ковтніть пігулку — і вашим проблемам настане кінець.

З великою делікатністю я намагаюся з’ясувати, чи цікаво їй буде зробити свій внесок до великої статті про депресію для газети.

— Немає сенсу. Сьогодні люди звертаються до Інтернету, коли хочуть поділитися тим, що вони відчувають. Й існують ліки.

— А що можна обговорити в Інтернеті?

— Побічні дії ліків. Ніхто не зацікавлений підхопити собі ще якусь хворобу. Раптом ми почнемо відчувати те, чого ніколи не відчували раніше.

— І більше нічого?

— Вправи з медитації. Але я не вірю, що вони дають помітний результат. Я випробувала їх усі, але мені стало ліпше тільки тоді, коли я погодилася визнати, що маю проблему.

— Але чи допомагає тобі знання того, що ти не сама у світі? Хіба не для всіх корисно поговорити про те, як людина почувається під час депресії?

— Анітрохи. Тому, хто вибрався з пекла, геть нецікаво, як там далі триває життя.

— Чому ти прожила стільки років у цьому стані?

— Бо я не вірила у свій пригнічений стан. Бо коли починала говорити про нього з тобою або з іншими подругами, усі казали, що це дурниці, що люди, які справді мають проблеми, не мають часу на те, щоби впадати в депресію.

Це правда, я справді казала так.

Наполягаю: я вірю, що стаття або нотатка в Інтернеті допомагає людям витримувати біль і шукати допомоги. Оскільки я не перебуваю в стані депресії й нічого про неї не знаю, — применшую, — чи не могла б вона трохи поговорити зі мною на цю тему?

Вона завагалася. Але вона моя подруга й, можливо, здогадується про щось.

— Відчуття таке, ніби ти потрапила в пастку. Ти знаєш, що ти спіймана, але не знаєш як…

Це саме те, про що я думала кілька днів тому.

Вона перелічувала те, що вважала спільним для тих, хто, за її висловом, побував у «пеклі». Нема бажання підводитися з ліжка. Найпростіші завдання вимагають геркулесових зусиль. Почуття провини за те, що ти перебуваєш у цьому стані без будь-якої причини, тоді як безліч людей у світі страждають по-справжньому.

Я намагалася зосередити увагу на чудовій страві, яка від такої розмови вже втрачала смак. Моя подруга провадила:

— Апатія. Ти мусиш удавати веселість, удавати смуток, удавати оргазм, удавати, що ти розважаєшся, удавати, що ти добре спала, удавати, що живеш. Аж поки настає мить, коли ти бачиш уявну червону лінію й розумієш, що коли її перетнеш, то повернення назадуже не буде. Тоді ти перестаєш протестувати, бо протест означає, що ти проти чогось борешся. Ти переходиш у рослинний стан і намагаєшся приховати його від усіх. А це нелегко.

— І що спричинило твою депресію?

— Нічого особливого. Але чому ти ставиш мені стільки запитань? Ти щось відчуваєш?

— Звичайно, ні!

Треба було змінити тему розмови. Ми заговорили про політичну ситуацію, про яку я братиму інтерв’ю через два дні. Про хлопця, у якого я закохалася в шкільному віці і який, либонь, уже не пам’ятає, що ми колись обмінялися кількома поцілунками й що він притулявся до моїх грудей, які тоді ще не цілком сформувалися.

Моя подруга розвеселилася. Щодо мене, то я намагалася не думати ні про що, — мої реакції були цілком автоматичними.

Апатія. Я ще не дійшла до цього стану, протестую проти того, що відбувається зі мною, але думаю, що незабаром — за кілька місяців, днів або годин — можу втратити інтерес до всього й буде дуже важко контролювати настрій.

Схоже, моя душа вилітає з тіла й переходить до незнайомого мені місця, «безпечного» місця, де мені не доведеться нічого терпіти, і я звільнюся від нічних кошмарів. Так, ніби я перебувала не в поганому японському ресторані, де, утім, подавали чудову їжу, а переживала сцену з кінофільму, який дивилася, не бажаючи або неспроможна відвести від нього очі.

Я прокидаюся вранці й виконую звичні ритуали — почистити зуби, зібратися перед робочим днем, піти в кімнату дітей, розбудити їх і підготувати до школи, зварити ранкову каву для всієї родини, усміхатися, казати, що життя чудове. Щохвилини в кожному жесті я відчуваю тягар, якого не можу зрозуміти, наче та тварина не розуміє, як вона опинилася в пастці.

Їжа не має смаку, усмішка, навпаки, стає ширшою (щоб ніхто нічого не запідозрив), бажання плакати придушується, світло набуває сірого кольору.

Учорашня розмова не справила на мене доброго враження: починаю розуміти, що збудження мене покинуло і я швидко провалююся в апатію.

Невже ніхто цього не помітить?

Звичайно, ні. Зрештою, я остання людина у світі, згодна зізнатися в тому, що потребую допомоги.

Такою є моя проблема. Вулкан вибухнув, і ніщо вже не поверне його лаву всередину, не посадить жодного колоска чи дерева й не вижене овець, щоб вони там паслися.

Я цього не заслуговую. Я завжди намагалася відповідати сподіванням світу. Але таке зі мною сталося, і я неспроможна нічого вдіяти, крім як ковтати пігулки. Можливо, сьогодні я вигадаю привід, щоб звернутися до психіатричної клініки та соціальної допомоги (вони від цього будуть у захваті) і мені пощастить зустріти гарного психіатра, у якого можна буде попросити допомоги, хоч це й неетично. Але не все є етичним.

Я не маю жодної настирливої думки — наприклад, посадити себе на дієту. Не опанувала мене й манія чистоти, яка іноді впливає на жінку, що працює в офісі з восьмої ранку, спершу виправши й випрасувавши одяг і прибравши в оселі, а повертається додому о п’ятій пополудні, сходивши до супермаркету. Я неспроможна приглушити свої розчарування, намагаючись бути суперматір’ю, бо діти відчують недовіру до мене на всю решту життя.

Я вирушаю на службу й знову бачу сусіда, який миє автомобіль. «Але хіба він не мив його вчора?»

Не можу стриматися — підходжу й запитую його про це.

— Учора я ще трохи не закінчив роботу, — відповів він, після того як побажав мені доброго дня, запитав, як ведеться моїй родині, і сказав, що моя сукня дуже гарна.

Я подивилася на його машину, «ауді» (Женеву іноді також називають Ауділендом). Автомобіль видався мені досконалим. Сусід показав мені кілька маленьких деталей, які ще не блищали так, як мусили блищати.

Я трохи розтягла розмову й запитала, чого, на його думку, люди прагнуть у житті.

— Це просте запитання. Вони прагнуть сплатити свої рахунки. Купити собі дім, такий, як у вас або в мене. Посадити собі сад, запросити на сніданок у неділю дітей та онуків. Помандрувати по світу, після того як матимуть власне помешкання.

Невже тільки цього люди прагнуть від життя? І більш нічого? Є щось дуже хибне в нашому світі, і я не маю на увазі війни в Азії або на Близькому Сході.

Перш ніж вирушити до редакції, я маю взяти інтерв’ю в Жакоба, у якого була закохана ще в середній школі. Але й це мене не схвилювало — я справді втрачаю інтерес до всього на світі.

Я вислухала дещо, про що не питала, — про програми уряду. Я поставила кілька запитань, щоб відвернути його від цієї теми, але він ухилився від них з елегантною безпосередністю. Він на рік молодший за мене, отже, йому десь тридцять років, але на вигляд усі тридцять п’ять. Це спостереження я приберегла для себе самої.

Звісно, мені приємно зустрітися з ним, хоч досі він жодного разу не запитав, що сталося з моїм життям, після того як кожне з нас, здобувши освіту, пішло своєю дорогою. Він зосереджений на собі, зосереджений на своїй кар’єрі, на своєму майбутньому, тоді як я по-дурному озираюся в минуле, ніби досі залишилася дівчиною-підлітком, якій інші дівчата заздрили.

Через якийсь час я його не слухала, а лише автоматично записувала розмову. Завжди одне й те саме, однакові теми: знизити податки, боротися зі злочинністю, ліпше контролювати наплив французів (їх у нас називають «прикордонниками»), бо ті заповнюють вакансії, які мають належати швейцарцям. Мине час, і, скажімо, через рік теми залишаться, а проблеми не розв’яжуться, бо ніхто насправді ними не цікавиться.

Через двадцять хвилин розмови я запитала себе, чи така байдужість є результатом того дивного стану, у якому я нині перебуваю. Але ні. Нема нічого нуднішого, як брати інтерв’ю в політиків. Було б ліпше, якби мене послали з’ясувати обставини якогось злочину. Розмовляти з убивцями набагато цікавіше.

І порівняно з представниками народу в будь-якому іншому місці планети наші політики найменш зацікавлені й найбільш банальні. Ніхто не цікавиться їхнім особистим життям. Лише дві речі можуть призвести до скандалу: корупція й наркотики. У таких випадках справа набуває гігантських масштабів і нарешті дає багато матеріалу газетам, які страждають від відсутності цікавих тем.

Але хто хоче знати, чи той або той має коханку, відвідує борделі або не приховує своєї схильності до гомосексуалізму? Ніхто. Це не завадить йому бути обраним, не розтринькувати державний бюджет, і всі ми житимемо в мирі та злагоді.

Президент нашої країни змінюється щороку (саме так, щороку), і обирає його не народ, а Федеральна рада сімох міністрів, яка здійснює управління державою Швейцарія. Утім, щоразу, коли я проминаю музей красного мистецтва, то бачу пропагандистські плакати про нові плебісцити.

Населення любить усе вирішувати: колір мішків зі сміттям (переміг чорний), дозвіл мати зброю в приватному розпорядженні (переважна більшість проголосувала «за», і Швейцарія є країною з максимальною кількістю зброї на душу населення у світі), кількість мінаретів у країні (чотири), дозвіл надавати притулок вигнанцям (я не брала участі в цьому голосуванні, але, думаю, такий дозвіл було схвалено й він уже запроваджений у дію).

— Пане Жакобе Кеніг…

Нас уже одного разу урвали. Він делікатно попросив, щоб його заступнику дозволили взяти участь у подальших розпитуваннях. Моя газета найважливіша у франкомовній Швейцарії, і наше інтерв’ю може вплинути на результати найближчих виборів.

Він удає, ніби мене переконує, а я вдаю, що вірю йому.

Але я задоволена. Підводжуся, дякую йому й кажу, що вже маю потрібний матеріал.

— Вам нічого не бракує?

Авжеж, бракує. Але я не можу сказати йому, чого саме.

— Ми ще з вами зустрінемося сьогодні?

Я пояснюю йому, що мушу забрати дітей зі школи. Сподіваюся, він побачив величезну золоту обручку на моєму пальці й сказав собі: «Що відбулося, те відбулося».

— То, може, якось пообідаємо разом?

Я погоджуюся. Я можу обманути себе з великою легкістю й кажу собі: «Хтозна, може, він скаже мені щось дуже важливе, якусь таємницю держави, щось таке, що змінить політику країни й примусить нашого головного редактора подивитися на мене іншими очима?»

Він іде до дверей, перетинає поріг, потім повертається й цілує мене. Я відповідаю на його поцілунок, бо минуло вже багато часу, відтоді як ми поцілувалися востаннє. Жакоб, якого я могла б покохати, тепер має родину, одружений із професоркою. І я теж маю родину, одружена з багатим спадкоємцем, який, проте, працює.

Я хотіла б відштовхнути його й сказати, що ми вже давно не діти, проте його поцілунок мені приємний. Я недавно відкрила новий японський ресторан, а вже готова вчинити щось заборонене. Я переступила через правила, і світ не обвалився на мою голову! Давно я вже не почувалася такою щасливою.

Щодалі, то краще я почувалася — відважнішою, вільнішою. І тоді я зробила те, про що давно мріяла, ще від часів школи.

Я опустилася навколішки, розстебнула змійку на його штанях і почала лизати його прутень. Він узяв мене за волосся й контролював мій ритм. Він досяг найвищої насолоди вже за хвилину.

— Яке чудо!

Я нічого не відповіла. Але, правду кажучи, було набагато краще для мене, аніж для нього, що еякуляція сталася завчасно.

Після того як я згрішила, мене опанував страх, аби хтось цього не помітив.

Повертаючись до газети, я купила зубну щітку й пасту. Через кожні півгодини заходила до ванної кімнати в редакції подивитися, чи не залишився в мене якийсь знак на обличчі або на блузці від Версаче зі складним візерунком вишивок, вельми зручним для зберігання слідів. Кутиком очей я пильно спостерігала за своїми колегами, але жоден із них (або жодна з них — жінки завжди краще налаштовані помічати такі речі) нічого не помітив.

Чому це зі мною сталося? Здавалося, якась інша особа вплинула на мене й підштовхнула в суто механічну ситуацію, у якій не було нічого еротичного. Чи не хотіла я лише довести Жакобу, що я жінка незалежна, вільна, господиня власного вибору? Я вчинила це для того, щоб справити на нього враження чи щоб спробувати втекти від «пекла», як це називала моя подруга?

Усе відбуватиметься, як і завжди. Я не стою на якомусь перехресті. Я знаю, куди мені йти, і сподіваюся, що з роками моя родина змінить напрямок руху, щоб у нас не виникло потреби мити автомобіль або робити щось надзвичайне. З часом відбуваються великі зміни — і я знаю, як вони відбуваються.

Принаймні сподіваюся, що знаю.

Я повернулася додому, намагаючись не здаватися ані щасливою, ані засмученою, що відразу привернуло увагу дітей.

— Мамо, ти сьогодні не така дивна.

Мені хотілося б їм відповісти: так, бо я зробила щось таке, чого не слід було робити, та, попри те, я анітрохи не почуваюся винною, лише боюся, щоб мене не викрили.

Повернувся мій чоловік, як завжди, поцілував мене й запитав, як я провела день і що ми маємо на вечерю. Я дала йому відповіді, до яких він звик. Якщо він не помітить жодних змін у рутинному розпорядку дня, то не запідозрить, що сьогодні в другій половині дня я займалася оральним сексом з одним політиком.

Який, до речі, не подарував мені найменшої фізичної втіхи. І тепер я божеволію від бажання, тепер я потребую чоловіка, багатьох поцілунків, хочу відчувати біль і втіху від тіла, яке лежить на моєму тілі.

Коли ми піднялися до спальні, я усвідомила, що перебуваю в стані надзвичайного збудження й мені до болю хочеться покохатися зі своїм чоловіком. Але я повинна зберігати спокій — ніяких перебільшень, бо він може щось запідозрити.

Я прийняла ванну, лягла поруч із ним, забрала пігулку з його руки й поклала її на нічний столик. Почала пестити йому груди й швидко розбудила в ньому бажання. Ми проникли одне в одного, як уже давно не робили. Коли я застогнала трохи голосніше, він попросив, аби я стримувалася, щоб не розбудити дітей, але я сказала, що мені наостогиділи ці прохання і я хочу виразити на повен голос усе, що почуваю.

Я спізнала кілька оргазмів. Боже мій, як я кохаю цього чоловіка, що лежить поруч зі мною! Ми закінчили виснажені й спітнілі, тому я вирішила прийняти ванну ще раз. Він пішов зі мною й почав жартувати, спрямовуючи душ на мою вульву. Я попросила, щоб він перестав, бо почувалася дуже стомленою, мені треба добре виспатися, а тому хай він не збуджує мене знову.

Коли ми витирали одне одного, мене опанувало неподоланне бажання змінити свій спосіб гаяти дні, і я попросила, щоб він повів мене в нічний клуб на танці. Гадаю, цієї миті він запідозрив, що тут ідеться про інше.

— Завтра?

— Завтра я не зможу, бо маю піти на заняття з йоги. Підемо в п’ятницю.

— Оскільки ти торкнулася цієї теми, можна мені поставити тобі досить пряме запитання? — Моє серце зупинилося. Він провадив: — Чому ти вирішила ходити на заняття з йоги? Ти жінка спокійна, яка живе в гармонії з собою й добре знає, чого хоче. Тобі не здається, що ти марнуєш час?

Моє серце знову закалатало. Я нічого не відповіла. Обмежилася усмішкою й погладила його по обличчю.

Я впала в ліжко, заплющила очі й подумала, перш ніж заснути: либонь, я переживаю кризу, типову для мого віку. Вона минеться.

У нашому світі неможливо бути щасливим завжди. Нікому це не вдається. Тож треба навчитися боротися з реаліями життя.

Люба депресіє, не наближайся до мене. Не будь такою нав’язливою. Набридай іншим, тим, хто має більше причин, ніж я, дивитися в дзеркало й казати: «Яке воно марне, наше життя». Хочеш ти чи не хочеш, я знаю, як завдати тобі поразки.

Депресіє, ти лише марнуєш зі мною час.

Зустріч із Жакобом Кенігом була такою, як я її собі уявляла. Ми пішли в «Озерні перлини» — дорогий ресторан на березі озера, який вважався найкращим, але сьогодні утримувався містом. Він і тепер коштує дорого, хоч їжа тут погіршала. Як на мене, то він поступається тому японському ресторану, але мені сказали б, що в мене поганий смак. Для деяких осіб декорації означають більше, ніж їжа.

Тепер я переконалася в правильності своєї думки. Він намагався показати мені, що є глибоким знавцем вин, оцінюючи букет, структуру та сльозу на стінках келиха. Цим він, либонь, хотів переконати мене в тому, що він виріс і вже не є хлопчиськом-школярем, що він багато чого навчився, піднявся в житті й тепер знає світ, знає вина, політику, жінок і своїх колишніх коханих дівчат.

Яка дурниця! Ми народжуємося й помираємо, п’ючи вино. Ми вміємо відрізнити добре вино від поганого — і все тут!

Але до того як я познайомилася зі своїм чоловіком, усі чоловіки, які мені зустрічалися, — переважно добре виховані й освічені, — вважали вміння вибрати добре вино моментом своєї слави. Усі вони робили одне й те саме: з глибоко зосередженим виразом обличчя нюхали корок, читали етикетку, просили офіціанта налити їм трохи вина на пробу, крутили в руці келих, дивилися на нього проти світла, нюхали, повільно дегустували, ковтали й нарешті робили схвальний кивок головою.

Спостерігаючи цю сцену безліч разів, я вирішила змінити компанію й почала зустрічатися з любителями наук, які були соціально виключені з любителів аналізувати вина. На відміну від цих останніх, схильних до хизування й артистизму, науковці поводилися цілком природно й не робили найменшого зусилля, щоб справити на мене враження. Вони розмовляли про речі, яких я не розуміла. Вони, наприклад, вважали, що я зобов’язана принаймні розуміти назву «Intel», «позаяк це слово написане на всіх комп’ютерах». Але мені було байдужісінько до того, де воно там написане й навіщо написане.

Любителі наук примусили мене почуватися цілковитою невігласкою, жінкою без будь-якої привабливості, і їх більше цікавили піратські подвиги в Інтернеті, аніж мої груди чи мої ноги. Зрештою я повернулася до надійнішої компанії любителів аналізувати вина. Аж поки зустріла чоловіка, який ані сподівався вразити мене своїм вишуканим смаком, ані ставив у таке становище, що я почувалася тупою ослицею, слухаючи розповіді про таємничі планети, гобітів та комп’ютерні програми, що прояснюють значення відвідуваних сторінок. Після кількох місяців закоханості, протягом яких ми відвідали близько ста двадцяти досі невідомих нам сіл навколо Женевського озера, він запропонував мені вийти за нього заміж.

Я відразу погодилася.

Я запитала в Жакоба, чи знає він якийсь нічний клуб, бо вже минули роки, відколи я перестала жити нічним життям Женеви («нічне життя» — це, власне, умовна назва), а тепер мені захотілося потанцювати й випити в п’ятницю. Його очі спалахнули.

— Я не маю на це часу. Дякую за запрошення, але після того, як одружився, я не можу собі дозволити, щоб мене побачили з журналісткою. Твої статті назвуть…

— Тенденційними.

— Атож, тенденційними.

Я вирішила продовжити гру зваблювання, яка завжди мене розважала. Що я втрачаю? Зрештою, мені відомі всі стежки, ухиляння, пастки та цілі.

Я попросила його більше розповісти про себе. Про своє особисте життя. Я, власне, тут присутня не як журналістка, а як жінка і як його подруга з підліткових літ.

Слово жінка його збадьорило.

— Я не маю особистого життя, — відповів він. — На жаль, я не можу його мати. Я вибрав собі кар’єру, що перетворила мене на автомат. Усе, що я кажу, береться до уваги, ставиться під сумнів, публікується.

Його відповідь мені не дуже сподобалася, але його щирість мене роззброїла. Схоже, він добре знає територію, знає, куди йому можна йти й навіть куди йому можна йти зі мною. Він натякнув, що «нещасливий у шлюбі», як стверджують усі чоловіки зрілого віку, після того як покуштують вино й розкажуть у всіх подробицях, які вони могутні.

— За останні два роки кілька місяців були для мене наповнені радістю, кілька — розчаруваннями, а протягом усіх останніх я мусив триматися за свою посаду й намагатися догодити кожному, щоб мене знову обрали. Мусив відмовитися від усього, що могло б дати втіху, як, наприклад, потанцювати з тобою. Або протягом кількох годин слухати музику, курити чи поводитися так, щоб інші визнали мою поведінку неадекватною.

Але як він перебільшує! Адже до його особистого життя всім байдужісінько.

— Скоро повернеться мій Сатурн. Кожні двадцять дев’ять років ця планета повертається на те саме місце, де вона була в той день, коли ми народилися.

Сатурн повертається?

Йому здалося, що він наговорив забагато, і тому запропонував облишити цю тему.

Ні. Повернення мого Сатурна вже відбулося, і мені захотілося знати більше, що все це означає. Він прочитав мені цілу лекцію з астрології. Сатурн потребує двадцять дев’ять років, щоб повернутися в те саме місце, де він був, коли ми народилися. Поки це не відбудеться, ми вважаємо все можливим, віримо, що наші сновидіння реалізуються й що мури, які нас оточують, можуть обвалитися.

Та коли Сатурн завершує свій цикл, романтизм зникає. Кожен вибір стає вирішальним, і змінити курс практично неможливо.

— Я, звичайно, не фахівець. Але найближчий шанс я матиму у свої 58 років, коли Сатурн повернеться вдруге. І навіщо ти запросила мене на обід, коли Сатурн каже, що обрати іншу дорогу я вже не зможу?

Ми вже розмовляли майже годину.

— Ти щаслива?

— Про що ти?

— Я помітив щось у твоїх очах… Незрозумілий смуток для жінки такої вродливої, вдало одруженої і з доброю професією. Мені здалося, я побачив у тобі віддзеркалення власних очей. Дозволь мені повторити своє запитання: ти щаслива?

У країні, де я народилася, виросла й тепер виховую своїх дітей, ніхто не ставить таких запитань. Щастя — не та цінність, яку можна точно визначити, обговорювати на плебісцитах, аналізувати за допомогою фахівців. Ми не маємо звичаю навіть запитувати, якої марки автомобіль у нашого сусіда, а тим більше про щось таке інтимне й непідвладне визначенню.

— Можеш не відповідати. Твоєї мовчанки мені досить.

Ні, мовчанки не досить. Її не можна вважати відповіддю. Вона віддзеркалює радше подив, розгубленість.

— Я нещасливий, — сказав він. — Маю все, про що може мріяти чоловік, але не маю щастя.

Може, хтось надумав отруїти воду в моєму місті? Або напасти на мою країну з хімічною зброєю, яка всім завдала шкоди? Неможливо, щоб усі, з ким мені довелося розмовляти, відчували одне й те саме.

Досі я нічого не говорила. Але прокляті душі наділені неймовірною властивістю знайомитися й спілкуватися, посилюючи свій біль.

Чому я досі цього не помітила? Чому звертала увагу лише на ту поверхову недбалість, із якою він говорив про політику, а не на дріб’язкову ретельність, із якою добирав вина?

Повернення Сатурна. Контраст. Нещастя. Речі, яких я ніколи не сподівалася почути від Жакоба Кеніга.

Несподівано для себе — цієї миті — я подивилася на годинник, була 13:55, і мене знову опанувала пристрасть до нього. Ніхто, навіть мій дорогоцінний чоловік, ніколи не запитував мене, чи я щаслива. Можливо, тільки в дитинстві мої батьки або бабуся з дідом іноді цікавилися, чи мені весело, але тільки й того.

— Ми ще зустрінемося?

Я дивлюся перед собою й тепер бачу не колишнього хлопця, у якого закохалася підлітком, а провалля, до якого наближаюся з власної волі, провалля, якого не хочу обминути. На крихітну частку секунди я уявила собі, що тепер мої безсонні ночі стануть нестерпнішими, ніж будь-коли, бо справді маю цілком конкретну проблему: серце, яке палахкотить пристрастю.

Усі червоні кольори «тривоги», які існують у моїй свідомості й моїй підсвідомості, заблимали.

Але я сказала самій собі: ти себе не обманюй, він хоче лише покласти тебе в ліжко. Хоч навряд він стане тоді щасливішим.

Та в настрої, майже близькому до самогубства, я погоджуюся на це. Якщо я ляжу в ліжко з чоловіком, який ледве доторкнувся до моїх грудей, коли ми були ще підлітками, то це навряд чи більше зашкодить моєму шлюбові, аніж те, що сталося трохи раніше, коли я зайнялася оральним сексом уранці й пережила кілька оргазмів уночі.

Я хотіла повернутися до теми Сатурна, але він уже попросив принести рахунок і розмовляв по мобільному, повідомивши, що на п’ять хвилин запізниться.

— Будь ласка, приготуй мені каву.

Я запитала, з ким він розмовляв, і він сказав, що з дружиною. Директор великої фармацевтичної фірми хоче з ним зустрітися й, можливо, погодиться вкласти якісь гроші у фінальну фазу його виборчої кампанії до ради. Вибори наближалися дуже швидко.

Я знову згадала, що він одружений. Що він нещасливий. Що він не може робити те, що йому до вподоби. Що ходять чутки про нього та про його дружину — схоже, шлюб у нього відкритий. Мені треба забути про ту іскру, яка спалахнула в мені о 13:55, і зрозуміти, що він хоче лише використати мене.

Це мене мало збентежило, позаяк я все добре усвідомлюю. Мені також треба когось затягти до ліжка.

Ми зупинилися на хіднику перед рестораном. Він оглянувся навкруги, ніби ми збиралися робити щось заборонене. Переконавшись, що ніхто на нас не дивиться, закурив сигарету.

Саме цього він і боявся: щоб ніхто не побачив, як він закурив сигарету.

— Ти, либонь, пам’ятаєш, що мене тоді вважали найздібнішим учнем у класі? Я мусив підтверджувати те, чого інші сподівалися від мене, бо всі ми маємо велику потребу в любові та схваленні. Я віддавав у жертву зустрічі з друзями, щоб навчатися й виправдати сподівання інших. Я закінчив середню освіту з відмінними оцінками. До речі, чому ми урвали наші романтичні стосунки?

Якщо він цього не пам’ятав, то я тим більше. Думаю, у ту пору всі намагалися звабити всіх і ніхто не залишався надовго ні з ким.

— Я закінчив факультет і здобув звання громадського захисника. Мені довелося жити в тісному контакті з бандитами й невинними, каналіями й чесними людьми. Те, що мало бути моєю тимчасовою професією, стало рішенням на все життя: я надавав допомогу багатьом. Список моїх клієнтів зростав. Моя слава поширилася в місті. Мій батько наполіг, що мені час покинути все це й піти працювати до адвокатської контори одного з його друзів. Але я сповнювався ентузіазмом після кожної справи, яку вигравав. Щоправда, мені знову й знову доводилося наштовхуватися на цілком архаїчний закон, який не можна було застосувати до нинішнього моменту. Треба було багато чого змінювати в управлінні містом.

Усе це написано в його офіційній біографії, але почути з його уст — то зовсім інше.

— У певний момент я подумав, що можу виставити себе кандидатом у депутати. Я розпочав кампанію майже без грошей, бо мій батько був проти. Мені допомогли мої клієнти. Мене обрали з мінімальною перевагою, але обрали.

Він ще раз озирнувся навколо. Заховав сигарету за спину. Але ніхто на нього не дивився, і він знову глибоко затягнувся. Очі в нього були пусті, зосереджені на минулому.

— Коли я пішов у політику, то спав не більш як по п’ять годин на добу й завжди був сповнений енергії. Тепер мені хочеться спати по вісімнадцять годин. Мій медовий місяць закінчився, коли я почав робити кар’єру. Я неспроможний подолати необхідність догоджати всім, а надто своїй дружині, що трудиться, як божевільна, аби забезпечити мені велике майбутнє. Маріанна багато чим пожертвувала задля мене, і я не можу розчарувати її.

Чи це той самий чоловік, який кілька хвилин тому запропонував, щоб ми зустрілися знову? То він хотів саме цього: вийти й поговорити з кимось, хто міг би його зрозуміти, бо почуває те саме, що й він?

Я маю звичку створювати фантазії з неймовірною швидкістю. Я вже уявила себе під шовковими простирадлами в альпійському шале.

— То коли ми зможемо зустрітися знову?

— Ти вирішуй.

Він призначив зустріч через два дні. Я сказала, що в мене заняття з йоги. Він попросив мене пропустити їх. Я пояснила йому, що постійно щось пропускаю й пообіцяла собі бути більш дисциплінованою.

Жакоб, схоже, змирився. Мене опанувала спокуса погодитися з ним, але не маю бажання здаватися надто схвильованою або доступною.

Життя знову стало для мене приємним, бо колишня апатія змінилася страхом. Яка радість мати страх, що ти можеш втратити нагоду!

Я сказала йому, що це неможливо й ліпше нам зустрітися в п’ятницю. Він погодився. Зателефонував своєму помічникові й попросив занести до його розпорядку дня, що має в п’ятницю заплановану зустріч. Він докурив сигарету, і ми попрощалися. Я не запитала, чому він розповів мені гак багато про своє інтимне життя, тоді як не розповів нічого важливого, коли ми сиділи в ресторані.

Мені хотілося вірити, що щось змінилося під час цього обіду. Хоч він і був схожий на сотні професійних обідів, які я мала, і їжа в ньому не була менш або більш смачною, і вино була достатньо міцним, щоб ми впилися ним, коли замовили каву. Ніколи не слід втрачати пильність, хоч як добре ми граємо свою роль.

Необхідність догоджати всім. Залежність від обертання Сатурна.

Я вже не самотня.

Журналістика не має того блиску, який уявляють собі люди: брати інтерв’ю в знаменитостей, приймати запрошення у фантастичні подорожі, спілкуватися з представниками влади, мати багато грошей, контактувати із загадковим маргінальним світом.

Насправді ми проводимо більшість часу на робочих місцях, розділених низькими перегородками, приклеєні до телефонів. Приватність існує лише для наших керівників — ті мають у своїх кабінетах акваріуми з прозорого скла, які можна затуляти жалюзі. Коли ми це робимо, риби знають, що відбувається по той бік завісок, дослухаючись до наших кроків і ворушачи товстими губами.

Журналістика у Женеві, де мешкає сто дев’яносто п’ять тисяч людей, є чимось надзвичайно надокучливим. Я скинула поглядом на сьогоднішні видання, хоч уже й знаю, що саме там написано: про безперервні зустрічі чужоземних представників в Організації Об’єднаних Націй, про постійні протести проти банківських таємниць і ще про деякі речі, що заслуговують бути надрукованими на першій сторінці, наприклад: «Занадто гладке тіло не дозволило чоловікові сісти в літак», «Вовки поїдають овець в околицях міста», «Доколумбівські поховання, розкопані в Сент-Джорджі» і, нарешті, великими літерами: «ПІСЛЯ РЕМОНТУ БАРКАС „ЖЕНЕВА“ ПОВЕРНУВСЯ НА ОЗЕРО, ГАРНІШИЙ, НІЖ КОЛИСЬ».

Мене покликали до однієї з робочих кабінок. Там хотіли знати, чи довідалася я щось цікаве під час обіду з політиком. Як і слід було сподіватися, нас бачили разом.

— Ні, — відповіла я. — Нічого іншого, крім того, що розповідається в його офіційній біографії. Я була присутня на обіді для того, щоб наблизитися до джерел. — Так ми називаємо осіб, які можуть нам надати важливу інформацію. (Чим більшою мережею джерел володіє журналіст, тим більше його шанують.)

Мій шеф повідомив мені про інформацію з іншого джерела: мовляв, Жакоб Кеніг, хоч і одружений, але має роман із дружиною іншого політика. Я відчула біль у темному куточку душі, де загніздилася депресія, і не захотіла цьому повірити.

Мене запитали, чи можу я ще наблизитися до нього. Редакція не вельми зацікавлена його сексуальним життям, але згадане джерело запропонувало шантажувати його цією інформацією. Група чужоземних металургів шукає шляхи розв’язання фіскальних проблем у своїй країні, але вони не знають, як доступитися до міністра фінансів. Вони просять, щоб їх «підштовхнули».

Головний редактор мені пояснив: депутат Жакоб Кеніг не є нашою метою, ми прагнемо розвінчати тих, хто хоче внести зерна корупції в нашу політичну систему.

— Це буде неважко. Досить йому сказати, що ми на його боці.

Швейцарія — одна з небагатьох країн у світі, де слова досить. У більшості інших країн знадобилися б адвокати, свідки, підписані документи й погроза судом на випадок порушення таємниці.

— Нам будуть потрібні лише докази й фотографії.

Отже, мені слід наблизитися до нього.

— Це теж буде неважко. Наші джерела повідомляють, що ви вже призначили побачення. Воно внесене до його офіційного розпорядку дня.

І це країна банківських таємниць! Усі знають про все.

— Дотримуйтеся нашої звичайної тактики.

«Звичайна тактика» складається з чотирьох пунктів:

1) починайте розпитувати того, у кого ви берете інтерв’ю, про будь-яку річ, яку він хотів би повідомити публічно; 2) дозвольте йому говорити стільки часу, скільки він захоче, тоді він повірить, що газета надасть йому багато місця; 3) у кінці інтерв’ю, коли він переконається, що тримає нас під контролем, поставте те єдине запитання, що нас цікавить, аби він відчув, що коли не відповість, то ми не надамо йому стільки місця, скільки він хоче, і він лише змарнує свій час; 4) якщо він відповість ухильно, то переформулюйте запитання, але не відмовляйтеся від нього. Він може відповісти, що це не цікавить нікого. Але ви повинні домогтися від нього бодай однієї декларації. Дев’яносто дев’ять відсотків тих, у кого беруть інтерв’ю, потрапляють до пастки.

Цього досить. Решту інтерв’ю ви присвячуєте висловлюванням, які стосуються не вашого співрозмовника, а якоїсь важливої теми, наприклад журналістських розслідувань, офіційної та екстраофіційної інформації, анонімних джерел тощо.

Якщо він не схоче відповідати, нагадайте йому, що ви на його боці. Ви знаєте, як функціонує журналістика. Ніколи не забувайте про це.

Я знаю, як функціонує журналістика. Кар’єра журналіста так само коротка, як і кар’єра атлета. Ми швидко досягаємо слави й влади, а потім поступаємося місцем наступному поколінню. Небагато з нас продовжують працювати в журналістиці, прогресуючи. Інші бачать, як еталон життя погіршується, перетворюються на критиків преси, створюють блоги, читають лекції й марнують набагато більше часу, ніж потрібно, щоб справити враження на своїх друзів. Проміжного стану не існує.

Я поки що залишаюся на етапі «перспективного фахівця»… З огляду на постійні декларації, що в нас лунають, цілком можливо, що наступного року я почую такі слова: «Нам треба скоротити витрати, і ви з вашим талантом і вашим ім’ям, безперечно, знайдете собі іншу посаду».

Чи, може, я просунуся вище? Зможу вирішувати, що публікувати на першій сторінці: проблему вовка, який пожирає овець, чи виїзд чужоземних банкірів у Дубаї або в Сінгапур, чи абсурдну нестачу меблів для квартир. Яка цікава перспектива на найближчі п’ять років!..

Я повернулася на своє робоче місце, зробила кілька маловажливих телефонних дзвінків і прочитала все цікаве, що знайшла в Інтернеті. Поруч мої колеги робили те саме, втративши надію знайти новину, яку можна було б опублікувати в нашій газеті. Хтось повідомив, що на залізниці між Женевою й Цюрихом бачили диких кабанів. Це дає матеріал?

А чом би й ні. Як і телефонний дзвінок від вісімдесятирічної жінки, яка вимагає, щоб припинили курити в барах: вона повідомила, що влітку нема проблеми, але взимку надто багато людей помирають від запалення чи від раку легенів, тому треба примусити всіх курити зовні.

Хіба це не те саме, що ми робимо в редакції друкованої газети?

Я знаю: ми любимо свою роботу й хочемо врятувати світ.

Сидячи в позі лотоса із запаленим ладаном під музику, нестерпно схожу на ту, яку ми зазвичай чуємо в ліфтах, я починаю «медитацію». Минув певний час відтоді, як мені порадили спробувати. Це сталося тоді, коли помітили, що я перебуваю в напруженому стані. (Я справді перебувала в такому стані, але це було краще, аніж та цілковита незацікавленість у житті, яку я відчуваю тепер.)

— Скаламучення розуму турбуватимуть вас. Але не зважайте на них. Погоджуйтеся з думками, які виникатимуть у вас. Не суперечте їм.

Чудово, саме це я й роблю. Відсуваю подалі від себе токсичні емоції, такі як гордість, розчарування, ревнощі, невдячність, марнота. Заповнюю цей простір смиренням, вдячністю, розумінням, совістю і грацією.

Думаю про те, що їм більше цукру, аніж мусила б, і це шкодить моєму здоров’ю та моїй духовності.

Відвертаюся від темряви та розпачу і кличу сили добра та світла.

Згадую всі подробиці обіду з Жакобом.

Співаю мантру разом з іншими учнями.

Запитую себе, чи правду повідомив мені головний редактор. Чи правда, що Жакоб зраджує дружину? Чи можна шантажувати його?

Учителька просить, щоб ми уявили навколо себе арматуру світла.

— Ми щодня повинні мати певність у тому, що ця арматура захистить нас від небезпек, щоб ми не були прив’язані до дуальності існування. Нам треба шукати серединну дорогу, де немає ані радості, ані страждання, а є лише глибокий мир.

Починаю розуміти, чому мені так бракує занять із йоги. Дуальність існування? Серединна дорога? Це для мене так само неприродно, як підтримувати холестерин в організмі на рівні сімдесят, чого від мене вимагає мій лікар.

Образ арматури тримається лише кілька секунд, після чого розпадається на тисячу клаптиків і змінюється на абсолютну впевненість у тому, що Жакоб утішається з кожною симпатичною жінкою, яка йому трапиться. І яка мені, зрештою, різниця?

Вправи тривають. Змінюємо позу, й учителька наполягає, як і зазвичай на заняттях, щоб ми бодай на кілька секунд «очистили розум».

Очищення розуму — це те, чого я найбільше боюся і що весь час мене супроводжує. Якби вона знала, чого просить… Але не мені оцінювати техніку, що існує вже сотні років.

Що я тут роблю?

Я знаю: знімаю стрес.

Я знову прокидаюся серед ночі. Іду до кімнати дітей подивитися, чи все гаразд — нав’язлива думка, але всі батьки іноді так роблять.

Повертаюся в ліжко й лежу, незмигно дивлячись у стелю.

Не маю сил, аби вирішити, що я хочу або не хочу робити. Чому я не відмовлюся займатися йогою раз і назавжди? Чому не наважуюся піти до психіатра й почати ковтати магічні пігулки? Чому мені не вдається взяти себе під контроль і припинити думати про Жакоба? Зрештою, у будь-яку мить він може надумати робити щось інше, аніж знайти собі співрозмовника, з яким можна поговорити про Сатурн і розчарування, що рано чи пізно наздоганяють усіх дорослих людей.

Я вже неспроможна це витримати. Моє життя схоже на фільм, який нескінченно повторює одну й ту саму сцену.

Я відвідала кілька лекцій із психології, коли навчалася на факультеті журналістики. В одній із них професор (чоловік досить цікавий як в аудиторії, так і в ліжку) сказав, що існує п’ять етапів, через які проходить той, у кого беруть інтерв’ю: захист, екзальтація, віра в себе, зізнання й спроба приховати речі.

У своєму житті я відразу перейшла від стану віри в себе в стан зізнання. Я починаю говорити собі речі, які ліпше було б залишити прихованими.

Наприклад, світ зупинився.

Він зупинився не лише для мене, а й для всіх, хто мене оточує. Коли я зустрічаюся з подругами, ми завжди говоримо про ті самі речі й тих самих людей. Такі розмови здаються новими, але в них ми марнуємо час та енергію. Намагаємося переконати себе в тому, що життя триває й що воно цікаве.

Усі намагаються контролювати власні нещастя. Не тільки Жакоб і я, а, мабуть, мій чоловік теж. Тільки він цього не показує.

У небезпечному стані зізнання, у якому я перебуваю, ці речі стають очевидними. Я не почуваюся сама-одна. Мене оточують люди з тими самими проблемами, і всі вдають, ніби життя триває, як і раніше. Як і я. Як і мій сусід. Мабуть, як і мій шеф і як чоловік, що спить зі мною поруч.

Після певного віку ми вдягаємо маску безпеки й упевненості. Із плином часу вона приклеюється до обличчя й більше не зникає. У дитячому віці ми знаємо, що коли плачемо, нам дарують ласку; коли сумуємо, нас утішають. Коли не щастить переконати дорослих своєю усмішкою, ми напевне переконаємо їх своїми сльозами.

Але тепер ми вже не плачемо — хіба лише у ванній, коли ніхто не чує, і не усміхаємося — хіба лише для наших дітей. Ми не показуємо своїх почуттів, бо люди можуть визнати нас вразливими й скористатися цим.

Сон — найкращі ліки.

Я зустрілася з Жакобом у призначений день. Цього разу місце зустрічі обирала я, і ми погодилися зустрітися в чудовому занехаяному Парку живої води, де є ще один поганий ресторан на утриманні міста.

Одного разу я ходила туди обідати з кореспондентом «Файненшл таймс». Ми замовили мартіні, але офіціант приніс нам вермут чинзано.

Цього разу ми не замовляли обід — лише сандвічі. Він міг курити, скільки йому хотілося, і милуватися чудовим краєвидом. Ми могли бачити, хто заходив до ресторану й хто виходив. Я прийшла сповнена рішучості поставити необхідні запитання. Після обміну звичайними формальними запитаннями («Ти ходила в нічний клуб?» — «Піду сьогодні ввечері») я насамперед поцікавилася, чи його не шантажують через порушення ним, скажімо так, подружньої вірності.

Він не здивувався. Тільки запитав: я розмовляю з ним як журналістка чи як подруга.

— Тепер як журналістка.

«Якщо він підтвердить наше припущення, я можу дати слово, що газета його підтримає. Ми не станемо публікувати нічого з того, що торкається особистого життя, але осудимо шантажистів».

— Так, я мав роман із жінкою мого друга, про який тобі, либонь, відомо з огляду на твою роботу. Він сам її заохотив до цього, потім обоє порозумілися в шлюбі. Ти розумієш, про що я тобі кажу?

«Чоловік заохотив свою дружину до адюльтеру? Ні, я нічого не зрозуміла, але ствердно кивнула й пригадала, що зі мною сталося три ночі тому, коли я спізнала кілька оргазмів».

— І цей роман триває?

— Інтерес до нього пропав. Моя дружина вже все знає. Є речі, які неможливо приховати. Персонал «Нігерії» сфотографував нас разом і погрожує поширити фотографії, але це вже не новина ні для кого.

«Нігерія» — там зустрічаються працівники металургійних комбінатів.

— Дружина не погрожувала розлученням?

— Була сердита днів два або три, більше нічого. Вона має великі плани щодо нашого шлюбу, і я думаю, подружня вірність до них не входить. Вона не виявила великих ревнощів, лише вдала, що це для неї важливо. Проте актриса з неї погана. За кілька годин по тому, як довідалася про мою невірність, вона вже відвернула свою увагу на інші речі.

«Схоже, Жакоб живе у світі, який цілком відрізняється від мого. Коли дружина не ревнує, то чоловік вважає, що вона має коханця. Чи я багато втрачаю?»

— Нема нічого такого, чого час би не вирішив. Ти так не думаєш?

Усе залежить від обставин. У багатьох випадках час лише ускладнює проблему. Саме так відбувається зі мною. Проте я тут для того, щоб узяти інтерв’ю, а не давати його, тому не кажу нічого. Він провадить:

— Оті «нігерійці» про це не знають. Я сконтактувався з міністерством фінансів, щоб заманити їх у пастку. З усіма важкими наслідками за те, як вони вчинили зі мною.

Тоді я побачила, як розпався на клапті мій матеріал, який давав мені великий шанс зійти нагору в індустрії, що дедалі занепадала. Мені не треба було розповідати нічого більше ані про адюльтер, ані про шантаж, ані про корупцію. Усе це притаманне швейцарським господарям високого рангу.

— Ти вже запитала все, що хотіла? Можемо перейти на іншу тему?

«Атож, я запитала все. І, правду кажучи, я не мала іншої теми».

— Думаю, ти забула запитати, чому я захотів зустрітися з тобою знову. Навіщо тобі знати, щасливий я чи нещасливий? Ти думаєш, я зацікавлений у тобі як у жінці? Ми з тобою вже не підлітки. Правду кажучи, я був здивований тим, як ти повелася в моєму кабінеті, і щиро тішився смаком твого рота, але це недостатня причина для того, щоб ми тут зустрілися, тим більше знаючи, що таке не може відбутися в публічному місці. Отже, тобі не цікаво знати, чому я захотів зустрітися з тобою знову?

Ті запитання, які несподівано посипалися на мене за запитанням, чи почуваюся я щасливою, не припиняються, проникають у всі темні куточки моєї свідомості. Невже він не розуміє, що про такі речі не запитують?

— Знаю, якщо ти хочеш, щоб я тобі розповіла, — відповідаю, щоб спровокувати його й щоб відразу зруйнувати ту самовпевненість, із якою він намагається вивести мене з рівноваги. І додаю: — Авжеж, ти хочеш затягти мене в ліжко. Ти будеш не перший, кому я відповідаю «ні».

Він похитав головою. Я вдала, ніби цілком задоволена нашою розмовою, і заговорила про те, що озеро перед нами не таке спокійне, як зазвичай. Ми втупилися у хвилі, ніби це було щось найцікавіше у світі. Поки він нарешті знайшов потрібні слова.

— Як ти вже, либонь, помітила, я запитав тебе, чи ти щаслива, тому, що впізнав у тобі себе. Схожі люди притягуються одне до одного. Можливо, ти й не побачила себе в мені, але це не має значення. Можливо, ти психічно виснажена, переконана, що твоїх проблем насправді не існує, і ти знаєш, що їх не існує, а проте вони висмоктують із тебе енергію.

Я подумала про те саме за нашим обідом: стражденні душі ототожнюють себе й притягуються, щоб налякати живих.

— Я почуваю те саме, — провадив він. — Із тією різницею, що мої проблеми здаються конкретнішими. У всякому разі я обмежуюся тим, що ненавиджу себе самого за неспроможність розв’язати те чи те, позаяк мої рішення залежать від схвалення багатьох інших людей. І це примушує мене почуватися непотрібним. Я думав звернутися по медичну допомогу, але дружина була проти. Вона каже, якщо вони в мене щось знайдуть, це може зруйнувати мою кар’єру. Я погодився з нею.

«Отже, він розмовляв про всі ці проблеми зі своєю дружиною. Можливо, сьогодні вночі я поговорю про це зі своїм чоловіком. Замість піти до нічного клубу на танці, я можу сісти біля нього й усе йому розповісти. Як він відреагує?»

— Немає сумніву, я вже наробив багато помилок. У цю мить я змушений дивитися на світ по-іншому, але не знаю, як саме. Коли я бачу таких людей, як ти, і чую, що ти вже зустріла багатьох у такій самій ситуації, то намагаюся наблизитися до них і довідатися, як вони воюють зі своїми проблемами. Зрозумій, я потребую допомоги, і це єдиний спосіб дістати її.

«Ось воно що. Тут не йдеться про секс, не йдеться про велику романтичну пригоду, осяяну пізнім сонцем женевського вечора. Ідеться лише про терапію підтримки, яку надають одне одному алкоголіки та залежні від хімічних речовин».

Я підвелася.

Дивлячись йому у вічі, я сказала, що насправді дуже щаслива і йому слід звернутися до психіатра. Його дружина неспроможна контролювати все у своєму житті. Та й ніхто, зрештою, не знатиме про його стан, адже існує така річ, як медична таємниця. Я маю подругу, яка одужала після лікування. Невже він хоче прожити ціле життя поруч із привидом депресії тільки для того, щоб виграти вибори? Невже він хоче бачити своє майбутнє таким?

Він ще раз роззирнувся навкруги, аби переконатися, що ніхто мене не чув. Я вже не раз мала такі розмови й знаю, що ми самі-одні, окрім гурту торговців у верхній частині парку, за рестораном. Але вони не мають найменшого інтересу до нас і до наших проблем.

Я не захотіла замовкнути. Я говорила далі й зрозуміла, що звертаюся тільки до самої себе й хочу допомогти самій собі. Я сказала, що негативність сама себе живить. Що йому слід шукати те, що дає бодай трохи радості, прогулюватися під вітрилами в човні, ходити в кіно, читати.

— Ідеться не про це. Ти мене не зрозуміла.

Схоже, моя реакція його спантеличила.

Я його зрозуміла, далебі зрозуміла. Щодня ми пропускаємо крізь себе купу інформації: оголошення від дівчат-підлітків, які вдають із себе жінок, рекламуючи чудотворну продукцію для вічної краси; повідомлення про літнє подружжя, яке зійшло на Еверест, щоб відсвяткувати там річницю свого одруження; повідомлення про нові апарати масажу; бачимо вітрини аптек, заповнені продуктами для схуднення; фільми, які поширюють хибні ідеї про життя; книжки, що обіцяють фантастичні результати; поради від фахівців, як зробити кар’єру або віднайти внутрішній мир. І все це примушує нас почуватися старими. А тим часом шкіра миршавіє, кілограми набираються безконтрольно й ми мусимо пригнічувати свої емоції та бажання, бо вони не відповідають тому, що ми називаємо зрілістю.

Ти відбираєш інформацію з різних джерел. Начіпляєш фільтри на очі й вуха та дозволяєш проходити лише тим відомостям, які тебе не принижують, бо для цього не бракує подій, що відбуваються день за днем. Ти сподіваєшся, що тебе не оцінюватимуть і не критикуватимуть у твоїй роботі? Критикуватимуть — і багато! Але я розтулятиму вуха лише для тієї критики, яка заохочуватиме мене вдосконалюватися, яка допомагатиме мені виправляти свої помилки. Решту я вдаватиму, що не чую, або відкидатиму.

Я прийшла сюди в пошуках складної історії з перелюбом, шантажем і корупцією. Але ти боровся, як міг. Хіба я могла цього не помітити?

Від думок я повертаюсь і почуваюся з ним поруч, обхоплюю його голову руками, щоб не втік, і затуляю йому рота тривалим поцілунком. Він завагався на якусь мить, але відповів на нього. Негайно всі мої почуття безпорадності, слабкості, невдач і невпевненості в собі змінилися на величезну радість, на справжнє торжество. З кожною наступною миттю я ставала дедалі мудрішою, відновлювала контроль над ситуацією й наважувалася робити те, чого раніше навіть не уявляла. Я мандрувала в невідомих краях і небезпечних морях, руйнувала піраміди й споруджувала святилища.

Я знову стала володаркою своїх думок і своїх дій. Те, що здавалося неможливим уранці, стало реальним надвечір. До мене повернулися почуття, тепер я могла любити те, чим не володіла, вітер більше не надокучав, став приємним, як благословення, Божий доторк до мого обличчя. Мій дух повернувся до мене.

Сотні років, здавалося, минули протягом короткого часу, поки тривав мій поцілунок. Наші обличчя помалу наближалися, він ніжно пестив моє волосся, ми глибоко зазирали у вічі одне одному.

І знову зустрілися з тим, що переживали лише хвилину тому.

Зі смутком.

Тепер стали очевидними дурість і безвідповідальність учинку, який — принаймні в моєму випадку — мав усе тільки ускладнити.

Ми ще з півгодини перебували разом, розмовляючи про місто та про його жителів так, ніби нічого й не відбулося. Ми здавалися собі дуже близькими, коли прийшли до Парку живої води, ми перетворилися на одне ціле під час поцілунку, а тепер стали зовсім чужими людьми, які намагалися підтримувати розмову лише доти, доки кожен піде своєю дорогою, одне одного не затримуючи.

Ніхто нас не бачив — ми ніби й не були в ресторані. Наші подружні життя перебували в безпеці.

Я подумала, чи не попросити мені пробачення, але потреби в тому не було. Зрештою, поцілунок мало що означає.

Я не можу сказати, що почуваюся так, ніби здобула перемогу, але принаймні поновила певний контроль над собою. Хоч зовні мало що змінилося. Раніше я почувалася гірше, тепер почуваюся краще, і ніхто не запитав мене ні про що.

Я хочу зробити так, як зробив Жакоб Кеніг: поговорю з чоловіком про дивний стан свого духу. Я довірюся йому й не сумніваюся: він мені допоможе.

Але ж сьогодні все так добре! Навіщо витягувати все на поверхню й зізнаватися в тому, про що я навіть не маю уявлення? Я далі змагаюся із собою. Не вірю, що відчуття, які я переживаю, мають зв’язок із відсутністю якихось хімічних елементів у моєму тілі, як запевняють сайти в Інтернеті, що намагаються аналізувати «маніакальний смуток».

Сьогодні я не сумна. У мене трапляються й нормальні фази життя. Пригадую, як мої співучениці організували прощальний бенкет: ми читали вірші протягом двох годин, а наостанок усі дружно заплакали, бо знали, що прощаємося назавжди. Смуток тоді тривав кілька днів чи кілька тижнів, я точно не пам’ятаю. Але той простий факт, що я цього не пам’ятаю, уже означає щось дуже важливе; він означає, що той смуток тривав недовго. Перетнути межу в тридцять років нелегко, і, мабуть, я була не готова до цього.

Мій чоловік підвівся й пішов укладати дітей у постіль. Я налила келих вина й вийшла в сад.

Вітер не вщух. Усі ми знаємо тут цей вітер, він не перестає віяти три дні, а то й шість або дев’ять днів. У Франції, країні романтичнішій, ніж Швейцарія, його називають містраль, і він завжди приносить із собою ясну погоду й низьку температуру. Ось уже година, як хмари в небі почали розходитися — завтра в нас буде сонячний день.

Я думаю про розмову в парку, про поцілунок. Жодної ознаки каяття. Я зробила те, чого ніколи не робила раніше, і цим учинком почала руйнувати мури, які мене ув’язнювали.

Мені байдуже, що думає про мене Жакоб Кеніг. Я не можу мандрувати дорогою свого життя, намагаючись сподобатися людям.

Я допила вино, повернулася, щоб знову наповнити келих, і відчула насолоду перших годин за багато місяців, коли я не переживаю апатію та відчуття своєї непотрібності.

Мій чоловік вийшов святково вдягнений і запитав, чи скоро я буду готова. Я геть забула, що ми домовилися цього вечора піти на танці.

Я побігла вдягатися.

Коли я спустилася вниз, то побачила, що наша нянька-філіппінка вже прийшла й розклала свої книжки на столі у вітальні. Діти сплять, тож не завдаватимуть їй клопоту, а вона використовує кожну вільну хвилинку, щоб навчатися, — схоже, вона відчуває жах перед телевізором.

Ми були готові піти. Я вдягла свою найкращу сукню, навіть ризикуючи здатися повією, закинутою в чуже оточення. Але яка різниця? Я хочу святкувати.

Я прокинулася від торохтіння віконниці, яку трусив вітер. Подумала, що чоловік мав би закріпити її надійніше. Мені треба було підвестися й виконати свій нічний ритуал: піти в кімнату дітей і подивитися, чи все там гаразд.

Але щось мені заважало. Може, це через випите? Я подумала про хвилі, які бачила раніше на озері, про хмари, які вже розвіялися, і про людину, яка лежала зі мною поруч. Я мало пам’ятала про нічний клуб. Нам обом музика здалася жахливою, середовище — примітивним, і за півгодини ми повернулися до своїх комп’ютерів і пігулок.

А що я наговорила Жакобу вчора ввечері? Та чи не варто скористатися цією хвилиною, щоб подумати трохи про себе?

Але в цьому помешканні я задихаюся. Мій ідеальний чоловік спить поруч; схоже, він не почув, як торохтить віконниця. Я подумала про Жакоба, який лежить поруч зі своєю дружиною, розповідаючи їй про все, що відчуває (сподіваюся, він нічого не говорить про мене), радий тому, що має когось, хто може йому допомогти, коли він почувається геть самотнім. Я не дуже вірю тому, що він розповів мені про неї: якби це була правда, вони б уже розлучилися. Проте хай там як, а вони не мають дітей!

Я запитую себе, чи містраль також його розбудив і про що вони тепер розмовляють? Де вони є? Мені неважко про це здогадатися. Я маю доступ до цієї інформації у своїй газеті. Чи вони кохалися сьогодні вночі? Чи відчував він пристрасть, проникаючи в неї? Чи стогнала вона від насолоди?

Моя поведінка з ним завжди є несподіваною для мене. Оральний секс, розумні поради, поцілунок у парку.

Я здаюся іншою. Яка жінка панує наді мною, коли я перебуваю з Жакобом?

Провокаційна дівчина-підліток. Та сама, яка мала твердість скелі й силу вітру, що сьогодні брижив хвилями зазвичай спокійне озеро Леман. Цікаво, коли ми зустрічаємося зі шкільними друзями, нам завжди здається, що вони залишилися тими самими: хоч найслабкіша з них стала найсильнішою, найгарніша знайшла собі найгіршого з можливих чоловіків, а ті, які здавалися приклеєними одне до одного, розлучилися й не бачилися вже кілька років.

Але з Жакобом принаймні тепер, коли ми знову зустрілися, я ще спроможна повернутися в минулий час і перетворитися на дівчинку, яка не боїться наслідків, бо має лише шістнадцять років, і повернення Сатурна, з яким настане зрілість, ще дуже далеко.

Я намагаюся заснути, але не можу. Ще цілу годину мене переслідують уїдливі думки про нього. Пригадала я й сусіда, який мив свого автомобіля й розважався зі своїм «позбавленим сенсу» життям, заклопотаний непотрібними справами. Але вони не були такими вже непотрібними: либонь, він розважався, роблячи вправи й дивлячись на прості речі як на благословення, а не як на прокляття.

Саме цього мені бракує: трохи розслабитися й більше користуватися життям. Я не повинна зациклюватися на думках про Жакоба. Я замінила втрату радості чимось конкретнішим — чоловіком. І це не підлягає сумніву. Якби я пішла до психіатра, то почула б, що моя проблема є іншою. Брак літію, низьке виробництво серотоніну чи щось подібне. Це почалося не з появою Жакоба й не зникне, коли він мене покине.

Але мені ніяк не щастить забути про нього. Свідомість повторює десятки, сотні разів хвилину поцілунку.

І я помічаю, що моя підсвідомість перетворює уявну проблему на проблему реальну. Так відбувається завжди. І через це приходять хвороби.

Більше ніколи я не хочу бачити цього чоловіка у своєму житті. Його прислав диявол, щоб дестабілізувати щось таке в мені, що вже було слабким. Як могла так швидко опанувати мене пристрасть до чоловіка, якого я зовсім не знаю? І хто сказав мені, що я відчуваю до нього пристрасть? Я лише маю проблеми з початком весни, ото й усе. Якщо раніше все складалося для мене добре, то я не бачу причини, щоб воно надалі не складалося добре.

Я повторюю те, що вже казала раніше. Це тільки фраза, більше нічого.

Я не можу підтримувати вогонь і притягувати до себе речі, які не роблять мені нічого доброго. Хіба не це казала я йому вчора?

Я повинна триматися й сподіватися, що криза минеться. Бо інакше я ризикую закохатися по-справжньому й постійно відчувати те, що відчула протягом якоїсь миті, коли ми вперше обідали разом. І якщо так станеться, то це відбуватиметься вже не тільки в душі. Страждання й біль розійдуться по всьому моєму організму.

Я крутилася в ліжку, схоже, нескінченно довго, потім провалилася в сон, і, як мені здалося, за мить чоловік мене розбудив. День був ясним, небо — синім, містраль не припинився.

— Приготуй-но вранішню каву. Дозволь, сьогодні я розбуджу дітей. Чом би нам не помінятися ролями бодай раз у житті? Ти йди в кухню, а я підготую дітей до школи.

— Це виклик? Адже ти готуєш найсмачнішу вранішню каву, яку я будь-коли пив.

— Це не виклик, а лише спроба щось змінити в нашому розпорядку. Як на мене, то моя вранішня кава не така вже й смачна.

— Послухай-но, ще надто рано, аби сперечатися. Ти ж знаєш, учора ввечері ми випили значно більше, ніж годилося б, танцклуби вже не для нашого віку. Гаразд, іди розбуди дітей.

Він вийшов, перш ніж я встигла відповісти. Я взяла мобілку й з’ясувала, які завдання мені доведеться сьогодні виконувати.

Я переглянула список справ, які сьогодні треба неодмінно зробити. Чим довший список, тим продуктивнішим я вважаю свій день. Буває так, що більшість записів — це справи, які я обіцяла зробити попереднього дня або протягом тижня й досі не зробила. Тоді список зростає, й іноді це так нервує, що я вирішую від усього відмовитися й почати все спочатку. Хоч, буває, я розумію, що в моєму списку нема нічого важливого.

Але сьогодні є одна справа, якої немає в списку й про яку я ніяк на можу забути: з’ясувати, де мешкає Жакоб Кеніг, і вибрати хвилину для того, щоб проїхати автомобілем повз його дім.

Коли я вийшла, стіл був досконало накритий — фруктовий салат, оливкова олія, сир, хліб, йогурт, сливи. Там лежав і примірник газети, у якій я працюю, дбайливо покладений ліворуч від мого місця. Чоловік уже почитав газету й тепер переглядав інформацію в айпеді. Наш старший син запитав, що таке «шантаж». Я не зрозуміла, чому він про це запитує, аж поки мій погляд не впав на головний матеріал. Там була велика фотографія Жакоба, одна з багатьох, які він, певно, надіслав для друку. Вигляд у нього був замислений. Біля фотографії напис: «Депутат відкидає спробу шантажу».

Не я підготувала ту публікацію. Проте головний редактор зателефонував мені й сказав, що може скасувати моє інтерв’ю, бо вони одержали повідомлення від міністерства фінансів і тепер працюють над цією темою. Я пояснила йому, що інтерв’ю вже відбулося, що воно виявилося значно швидшим, ніж я сподівалася, і мені не довелося застосовувати нашу «рутинну техніку». Тоді мене послали в ближній квартал (ми називаємо його містом, бо він розташований біля префектури), щоб зробити репортаж про виступи проти торговців, яких зловили на продажі зіпсованої продукції. Я вислухала хазяїна ринку, сусідів, їхніх друзів і дійшла висновку, що ця подія набагато цікавіша для публіки, аніж матеріал про політика, який заперечує приписувані йому наміри. Мій репортаж також був опублікований на першій сторінці, але без мого заголовка: «Оштрафовані торговці. Немає повідомлень про отруєних покупців».

Фотографія Жакоба на нашому вранішньому столі глибоко збентежила мене.

Я сказала чоловікові, що нам треба поговорити ввечері.

— Залишимо дітей у моєї матері й підемо кудись повечеряти, — відповів він. — Мені також треба побути якийсь час із тобою. Лише з тобою. І без гуркоту тієї жахливої музики, від якої немає рятунку.

Був весняний ранок.

Я сиділа в кутку невеличкого парку, куди ніхто не мав звичаю заходити. Я рахувала цеглини на стіні школи. Розуміла: зі мною діється щось не те.

Інші діти вважали мене «вищим створінням», а я не хотіла докладати зусиль, щоб спростувати це. Навпаки! Я просила матір і далі купувати мені дорогий одяг і возити мене до школи у своєму імпортному автомобілі.

Так тривало до того дня в невеличкому парку, коли я усвідомила свою самотність. І зрозуміла, що самотньою я залишуся на все своє життя. Хоч тоді мені було лише вісім років, здавалося, що вже пізно змінюватися й казати іншим, що я така сама, як і вони.

Було літо.

Я навчалася в середній школі, і хлопці завжди знаходили спосіб наблизитися до мене, хоч як я намагалася триматися осторонь. Інші дівчата помирали від заздрості, але не сахалися від мене — навпаки, намагалися стати моїми подругами й завжди бути поруч зі мною, щоб підбирати рештки, які я відкидала.

А відкидала я принципово все, бо знала, що, якби комусь пощастило проникнути в мій світ, він би не знайшов там нічого цікавого. Було ліпше зберігати таємничість і натякати іншим про можливості, яких вони ніколи не матимуть.

Повертаючись додому, я побачила кілька грибів, які виросли після дощу. Їх ніхто не чіпав, бо всі знали, що вони отруйні. На якусь мить я подумала про те, що мені треба їх з’їсти. Я не була ані надто сумною, ані надто веселою — лише хотіла привернути до себе увагу батьків.

Я не доторкнулася до тих грибів.

Сьогодні перший день осені — найкращого сезону в році. Незабаром листя змінить свій колір і дерева стануть різними. Ідучи до офісу, я вирішила обрати провулок, яким ніколи не ходила.

Я зупинилася перед школою, у якій навчалася. Цегляна стіна досі її підтримує. Нічого не змінилося, крім того, що я тепер не сама-одна. Я маю спогад про двох чоловіків: одного з них, якому я ніколи не належала, і другого, з яким увечері піду вечеряти до гарного ресторану, спеціально обраного.

Угорі пролетіла пташка, розважаючись на вітрі. Вона пурхала з боку на бік, підіймалася й опускалася, ніби її рухи мали якусь логіку, що її я не могла зрозуміти. Можливо, єдиною логікою було б і мені розважатися, як та пташка.

Але я не пташка. Я не змогла б прожити все життя, лише розважаючись, хоч і маю багатьох друзів із меншими грішми, аніж у нас, які живуть від подорожі до подорожі, від ресторану до ресторану. Я вже намагалася жити так, але марно. Під впливом чоловіка я знайшла собі роботу. Робота займає час, я почуваюся корисною й виправдовую своє життя. Одного дня мої діти відчують гордість за свою матір, а подруги мого дитинства будуть розчаровані більше, ніж будь-коли, бо я домоглася цілком конкретного успіху, тоді як вони присвятили життя лише турботам про дім, дітей і чоловіка.

Не знаю, чи всі відчувають те саме бажання справити враження на інших. Я його відчуваю й не заперечуватиму, бо тільки це робить приємним моє життя, підштовхує мене вперед. Звичайно, якщо я не наражаю себе на непотрібні ризики. Якщо створюю свій світ приблизно таким, яким він є сьогодні.

Тож, прийшовши до редакції, я насамперед переглядаю рукописні архіви уряду. Менш як за хвилину я довідуюся адресу Жакоба Кеніга, а також про те, скільки він заробляє, де навчався, ім’я та прізвище його дружини й де вона працює.

Мій чоловік обрав ресторан, розташований між редакцією й нашим будинком. Ми вже бували там раніше. Мені сподобалися їжа, питво та середовище, але я завжди віддаю перевагу нашим домашнім стравам. Я вечеряю не вдома лише тоді, коли цього вимагає соціальний статус, і завжди, коли можу, уникаю цього. Обожнюю куховарити. Обожнюю бути зі своєю родиною, відчувати, що я їх захищаю, а вони захищають мене.

У списку моїх уранішніх завдань, тих, які я досі не виконала, є «проїхати в машині перед будинком Жакоба Кеніга». Я зуміла подолати цей імпульс. У мене й так тепер досить уявних проблем, аби додавати до них іще одну цілком реальну проблему кохання, на яке немає відповіді. Те, що я почувала, уже минуло. Воно більше не повториться. І ми підемо до майбутнього, наповненого миром, надією й процвітанням.

— Мабуть, хазяїн ресторану змінив меню, бо їжа вже не та, якою була, — зауважив мій чоловік.

Не має значення. Їжа в ресторані завжди однакова: багато масла, яскраво прикрашені тарілки й — адже ми живемо в одному з найдорожчих міст світу — надзвичайно висока ціна на страви, які того не варті.

Але вечеряти не вдома — це ритуал. Хазяїн ресторану привітав нас особисто й повів до столу, за яким ми сиділи завжди (хоч уже минуло чимало часу відтоді, коли ми тут були востаннє), запитав, чи ми питимемо те саме вино (авжеж, що так), і подав нам меню. Я прочитала його від початку до кінця й вибрала наші звичні страви. Чоловік теж вирішив замовити традиційне смажене ягня з чечевицею. Хазяїн назвав нам спеціальні страви цього дня: ми уважно вислухали його, промовили кілька чемних слів і замовили ті, до яких звикли.

Перший келих вина (його нам не треба було куштувати й ретельно аналізувати, адже ми одружені вже десять років) пройшов швидко між розмовами про роботу та скаргами на працівника, який мав перевірити опалення нашого будинку, але так і не прийшов.

— А що тобі відомо про вибори, які відбудуться наступної неділі? — запитав мій чоловік.

— Мені доручили тему, особливо для мене цікаву: «Чи може політик дозволити, щоб виборці цікавилися його особистим життям?» Ця стаття дасть продовження матеріалу, опублікованого на першій сторінці сьогодні, і розповідатиме про депутата, якого шантажує персонал «Нігерії». Загальна думка тих, у кого ми взяли інтерв’ю, була такою: нас це не цікавить. Ми живемо не в Сполучених Штатах і дуже цим пишаємося.

Ми поговорили про інші новини: в останніх виборах до Державної ради взяли участь тридцять вісім відсотків виборців, цього разу очікується більше. Кондуктори ЖПТ (женевського публічного транспорту) почуваються стомленими, але вони задоволені своєю працею. Жінку було збито на пішохідному переході. Потяг вийшов із ладу й зупинив вуличний рух майже на дві години. Були й інші дрібні події такого кшталту.

Я перехилила другий келих, не чекаючи, коли ми наготуємося повертатися додому, і не запитавши чоловіка, як він провів день. Він уважно вислухав усе, що я йому розповідала, либонь, запитуючи себе, що ми тут робимо.

— Ти сьогодні здаєшся веселішою, — сказав він, після того як офіціант приніс нам головну страву. Тоді до мене раптом дійшло, що я розмовляла, не змовкаючи, протягом двадцяти хвилин. — У тебе сталося щось несподіване?

Якби він запитав мене про це в той день, коли я була в Парку живої води, я почервоніла б і знайшла б виправдання для своєї незвичної поведінки. Але сьогодні в мене був нудний день, як і завжди, хоч я й намагалася переконати себе в тому, що дуже важлива для світу.

— І про що ти хотіла поговорити зі мною?

Я наготувалася признатися йому в усьому, бо перехилила вже третій келих вина. Але тут підійшов офіціант і зупинив мене, коли я була готова стрибнути в безодню. Ми обмінялися кількома незначущими словами, поховавши дорогоцінні хвилини мого життя під взаємною чемністю.

Чоловік замовив ще одну пляшку вина. Хазяїн ресторану побажав нам смачного й пішов по вино. Тоді я почала:

— Ти порадив мені звернутися до лікаря. Ні, лікаря я не потребую. Я виконую всі свої обов’язки вдома й на роботі. Але вже кілька місяців, як мене опанував сум.

— Я цього не помітив. Мені здалося, ти сьогодні веселіша.

— Не дивно. Мій смуток перетворився на рутину, ніхто не помічає його. Я щаслива, що маю з ким поговорити. Але те, що я хочу сказати, не має нічого спільного з цією вдаваною веселістю. Мені погано спиться. Я почуваюся егоїсткою. Намагаюся впливати на людей, ніби я досі дитина. Плачу без причини на самоті у ванній. Я кохалася з жагою лише один раз за багато місяців — і ти добре знаєш, про який день я кажу. Я думала, що йдеться про тимчасовий ритуал, наслідок того, що я переступила через межу в тридцять років, але цього пояснення для мене мало. У мене таке відчуття, що я марную своє життя, що одного дня я озирнуся назад і розкаюся в усьому, що робила. Крім того, що одружилася з тобою й народила наших чудових дітей.

— Але хіба це не найважливіше?

— Для декого так. Але для мене цього не досить. І з кожним днем мені стає гірше. Коли нарешті я виконую всі завдання свого дня, у моїй голові починається нескінченний діалог. Мене охоплює страх, що все зміниться, але водночас я відчуваю велике бажання жити якось інакше. Думки повторюються, я неспроможна взяти контроль ні над чим. Ти не знаєш ні про що, бо ти вже спиш. Чи ти помітив, як учора містраль гримотів нашим вікном?

— Ні. Але ж віконниці були закріплені міцно.

— Саме це я й хотіла сказати. Навіть звичайний вітер, який віяв тисячі разів після нашого одруження, зміг мене розбудити. Я помічаю, коли ти крутишся в ліжку й коли розмовляєш уві сні. Я не думаю, що це стосується мене, але мені здається, ніби я оточена речами, що не мають абсолютно ніякого сенсу. Не випадає сумніватися в тому, що я люблю наших дітей. Я кохаю тебе. Обожнюю свою роботу. І це примушує мене почуватися ще гірше, бо я несправедлива до Бога, несправедлива до життя, несправедлива до тебе.

Він доторкнувся до страви лише кілька разів. Певно, почувався так, ніби перед ним незнайомка. Та коли я промовила ці слова, мене опанував глибокий мир.

Я відкрила свою таємницю. Вино справило ефект. Я вже не сама-одна. Дякуючи Жакобу Кенігу.

— Ти розумієш, що тобі треба звернутися до лікаря?

— Я не знаю. Але навіть якби така потреба в мене була, я нізащо не хочу цього робити. Я мушу навчитися сама розв’язувати свої проблеми.

— Думаю, тобі було нелегко стримувати емоції так довго. Дякую, що ти довірилася мені. Чому ти не розповіла мені про все це раніше?

— Бо тільки тепер вони стали для мене нестерпними. Сьогодні я згадала про своє дитинство та підлітковий вік. Те зерно було вже там? Думаю, що ні. Хіба що мій розум провів мене через ті роки, але я вважаю це практично неможливим. Я походжу з нормальної родини, здобула нормальне виховання, жила нормальним життям. Де я припустилася помилки? Я нічого не розповідала раніше, — сказала я крізь сльози, — бо думала, що все минеться, і не хотіла дуже перейматися цим.

— Ти не божевільна. Такий стан не проглядав у тебе й на мить. Ти не стала дратівливішою й не втратила вагу. Якщо ти спроможна контролювати свій стан, ти знайдеш вихід.

«Чому він заговорив про втрату ваги?»

— Я можу поговорити з нашим лікарем, щоб він приписав тобі якесь снодійне, щоб тобі краще спалося. Я скажу йому, що прошу його для себе. Я вірю, що коли ти зможеш нормально відпочивати, то незабаром візьмеш свої думки під контроль. Можливо, нам треба робити якісь вправи. Дітям це сподобається. Ми надто багато працюємо, і це недобре.

— Я працюю не так і багато. Навпаки, думаю, що ці ідіотські репортажі допомагають мені заповнити мозок і позбутися диких думок, які навалюються, коли я не маю чого робити.

— Хай там як, а вправи нам потрібні, треба частіше бувати на свіжому повітрі. Треба бігати до цілковитого виснаження, доки ми не падатимемо від перевтоми. А може, нам слід також запрошувати більше гостей…

— Це було б справжнім кошмаром! Розмовляти, розважати людей, видушувати силувану усмішку, вислуховувати чужі думки про оперу та вуличний транспорт, а потім ще й перемивати купу посуду.

— Ходімо до парку Юри наприкінці тижня. Ми вже давно там не були.

— Наприкінці тижня відбудуться вибори. Я не зможу покинути редакцію.

Ми доїли вечерю мовчки. Офіціант уже двічі підходив подивитися, чи ми закінчили, а деяких страв ми ще й не торкалися. Друга пляшка вина закінчилася швидко. Я уявляю собі, що він тепер думає: «Як я зможу допомогти своїй дружині? Що мені зробити, аби вона була щасливою?» Нічого. Нічого, крім того, що він уже зробив. Щось інше, таке, як принести мені коробку цукерок або букет квітів, було б надмірною дозою ніжності, і я померла б від огиди. Ми дійшли висновку, що він не зможе вести машину, нам доведеться залишити її біля ресторану й забрати завтра. Я зателефонувала свекрусі й попросила, щоб діти заночували в неї. Завтра вранці я відведу їх до школи.

— Але чого справді бракує у твоєму житті?

— Будь ласка, не запитуй мене про це! Бо відповідь буде: нічого. Нічого мені не бракує! Хто сказав би, що я маю якісь серйозні проблеми? Я не знаю абсолютно нікого, хто опинився б у такій ситуації. Навіть моя подруга, яка роками перебувала в депресії, тепер лікується. Я не думаю, що маю таку потребу, бо в мене нема тих симптомів, які вона назвала, а ще я не хочу ступати на небезпечну стежку й вживати дозволені наркотики. Щодо інших, то вони можуть дратуватися, переживати стрес, плакати через розбите серце. І в цьому випадку вони можуть думати, що перебувають у депресії, потребують лікаря й лікування. Але зі мною відбувається зовсім не те. Я можу нарікати лише на своє розбите серце, що нерідко болить у людей відтоді, як світ став світом, як вони відкрили таємничу річ, назва якій — Кохання.

— Якщо ти не хочеш іти до лікаря, то чому не почитаєш про свою проблему?

— Звичайно, я намагалася читати. Присвятила чимало часу вивченню психології. Стала більш наполегливо займатися йогою. Хіба ти не помітив, що книжки, які я приношу додому, свідчать про зміну мого літературного смаку? Про те, що я стала більше цікавитися духовним життям? Але ні! Я не знайшла в тих книжках відповіді, якої шукала. Прочитавши їх близько десятка з мудрими словами, я зрозуміла, що вони мене нікуди не приведуть. Вони дають короткочасний ефект, але перестають діяти, тільки-но я їх згортаю. Ті слова та фрази описують ідеальний світ, який не існує навіть для тих, хто намагався його створити.

— А тепер, після вечері, ти не почуваєшся краще?

— Звичайно, почуваюся. Але не про це йдеться. Я хотіла б знати, на що перетворилася. Це не якась стороння річ для мене.

Я бачила, що він розпачливо намагався допомогти мені, але був так само розгублений, як і я. Він наполягав, щоб я описала йому симптоми, але я сказала, що проблема не в цьому, що все для мене перетворилося на симптом.

— Розумієш ідею про чорну губчату діру?

— Ні.

— Ідеться саме про це.

Він гарантує мені, що я вийду з цієї ситуації. Я не повинна судити себе. Не повинна себе звинувачувати. Він на моєму боці.

— Є світло в кінці тунелю.

Я хотіла б йому повірити, але мої ноги загрузли в реальному. Проте нехай він не хвилюється, я продовжу боротьбу. Я боролася протягом кількох місяців. Переживала подібне раніше. Одного дня я прокинуся, і все розтане, як кошмар. Я вірю, що буде так.

Він попросив рахунок, стиснув мою руку, ми викликали таксі. Щось трохи поліпшилося. Довіритися тому, хто тебе любить, — це завжди дає добрі результати.

Жакоб Кеніг, що ж він робить у моєму помешканні, у моєму ліжку, у моїх нічних кошмарах? Ти мусив би тяжко працювати, адже залишається тільки три дні до виборів у раду, а ти згаяв дорогоцінні години своєї виборчої кампанії, обідаючи зі мною в «Озерній перлині» та розмовляючи в Парку живої води.

Тобі цього не досить? Що ти робиш у моїх снах і в моїх кошмарах? Я зробила те, що ти мені запропонував, — поговорила зі своїм чоловіком, він мені розповів, як кохає мене. І відчуття, що щастя було висмоктане з мого життя, зникло, коли ми покохалися, як не кохалися дуже давно.

Будь ласка, зникни з моїх думок. Завтра в мене буде тяжкий день. Я муситиму рано прокинутися, щоб відвести дітей до школи, піти на ринок, знайти місце, де поставити автомобіль, подумати, як написати оригінальну статтю про щось таке мало оригінальне, як політика… Дай мені спокій, Жакобе Кеніг.

Я щаслива в шлюбі. І ти не знаєш, тобі навіть не сниться, що я думаю про тебе. Я хотіла б мати поруч себе того, хто розповідав би мені історії зі щасливим кінцем, співав пісню, що допомогла б мені заснути, але ні. Я спроможна тільки думати про тебе.

Я втрачаю самоконтроль. Хоч минув уже тиждень, відколи ми бачилися востаннє, ти поруч зі мною.

Якщо ти не зникнеш, то мені доведеться піти у твій дім, випити чаю з тобою й твоєю дружиною, почути, що ви щасливі, що я не маю шансів, що я збрехала, коли сказала, що бачила тебе віддзеркаленим у своїх очах, що свідомо дозволила, аби ти поранив мене своїм поцілунком, якого ти навіть не просив.

Я сподіваюся, ти мене зрозумієш, молюся про це, бо навіть я не розумію, чого я в тебе прошу.

Я підводжуся і йду до комп’ютера, щоб зробити пошук на тему «Як завоювати свого чоловіка». Замість цього я називаю тему свого пошуку «Депресія». Я повинна мати абсолютну впевненість у тому, що саме зі мною відбувається.

Я виходжу на сторінку, яка дозволяє читачеві поставити самодіагноз: «Відкрийте, чи ви маєте якусь психічну проблему». Дається цілий список запитань, і моя відповідь на більшість із них — «Ні».

Результат: «Ви, можливо, переживаєте важкий момент, але в ньому немає нічого, що наближалося б до клінічного стану індивіда депресивного. Вам немає потреби звертатися до лікаря».

Хіба я не казала? Хіба не знала? Я не хвора. Я все вигадала тільки для того, щоб привернути до себе увагу. Або одурити саму себе, зробити своє життя трохи цікавішим — мовляв, у мене проблеми! Проблеми завжди вимагають розв’язання, і я можу присвячувати години, дні, тижні пошуку таких розв’язків.

Можливо, мій чоловік справді запропонував добру ідею попросити нашого лікаря, щоб приписав мені якесь гарне снодійне. Хто знає, чи не напруга на роботі, а надто в час виборів, так мене перевтомлює? Я хочу бути кращою за інших як у роботі, так і в особистому житті, а зрівноважити ці дві речі не так легко.

Сьогодні субота, переддень виборів. Я маю друга, який терпіти не може кінець тижня, позаяк біржа в ці дні не працює й він не має чим розважитися.

Мій чоловік переконав мене, щоб ми забрали дітей і трохи прогулялися. Адже ми не зможемо мати два вихідні, бо завтра мені доведеться чергувати в редакції.

Він попросив мене, щоб я вдягла комбінезон із водонепроникної тканини. Мені зовсім не хочеться так одягатися, а надто їхати в ньому до Ніона, славетного античного міста, де колись жили римляни, а тепер мешкають менш як двадцять тисяч людей. Я сказала, що одяг із водонепроникної тканини варто вдягати, коли ти пораєшся біля дому, але він наполягав.

А що сперечатися мені не хотілося, то я зробила, як він сказав. Власне, сперечатися мені не хотілося ні з ким — у такому стані я перебувала. Чим спокійнішою я буду, тим краще.

Поки я подамся на пікнік у містечко, розташоване менш як за півгодини автомобільної їзди звідси, Жакобу доведеться навідувати виборців, розмовляти з помічниками й друзями, збудженому й, мабуть, трохи під стресом, але задоволеному, бо значна подія відбувалася в його житті. Опитування громадської думки у Швейцарії не дають багато, бо таємне голосування в нас відбувається цілком серйозно, але за всіма ознаками його мають повторно обрати.

Його дружина, либонь, перебула безсонну ніч, але із зовсім інших причин, ніж я. Їй треба було обміркувати, як вона прийме друзів після офіційного оголошення результатів виборів. Сьогодні вранці вона, певно, відвідала ринок на Рю-де-Рив, де протягом тижня будувалися кіоски для продажу городини, зелені та м’яса перед брамою банку Жуліуса Бера й вітринами «Прада», «Гуччі», «Армані» та інших розкішних брендів. Вона, звичайно, купила там усе найкраще, не звертаючи уваги на ціни. Потім, звичайно, сіла в автомобіль і поїхала аж до Сатіньї відвідати один із виноградників, що є гордістю нашого регіону, аби покуштувати вйна з різних урожаїв і вирішити, які з них можуть задовольнити тих, хто тямить у вині, як і її чоловік.

Вона повернеться додому стомлена, але щаслива. Офіційно Жакоб ще проводить свою кампанію, але чому не приготувати заздалегідь те, що буде потрібне на вечір? О Боже, вона тепер усвідомила, що має менше сиру, ніж хотіла приготувати! Вона знову сідає в автомобіль і повертається на ринок. Між десятками виставлених там різновидів вона обирає ті, які є гордістю кантону Вод: грюєр (три можливі варіанти: сир солодкий, сир напівсолоний і найдорожчий з усіх, який витримують від дев’яти до дванадцяти місяців, перш ніж викинути на ринок), томі водуаз (м’який усередині, його споживають розплавленим або натуральним) й етиваз (з молока альпійської корови, яке повільно нагрівають на вогні багаття).

Чи варто їй заїхати до однієї з крамниць і купити щось нове з одягу? Мабуть, це було б надмірною показухою. Ліпше дістати з шафи сукню фірми «Москіньйо», яку вона купила в Мілані, коли супроводжувала чоловіка на конференцію, присвячену лейбористським законам.

А як там Жакоб?

Він телефонує дружині вряди-годи, запитуючи її, чи йому ліпше сказати те або те, навідатися на таку вулицю чи в такий квартал, чи газета «Трибюн де Женев» опублікувала якусь нову інформацію. Він зважає на її поради, зменшуючи в такий спосіб напругу від кожного візиту, які він відбуває сьогодні, запитує, як йому застосовувати стратегію, що її вони опрацювали спільно, і куди ще він має навідатися сьогодні. Як він натякнув під час нашої розмови в парку, він продовжує жити політичним життям, щоб не обманути її сподівання. Хоч він і ненавидить усе, що йому доводиться робити, кохання надає нового змісту його зусиллям. Якщо його кар’єра складатиметься так само блискуче, як складалася дотепер, він зрештою стане президентом республіки. Це, втім, означає не так уже й багато, бо всі ми знаємо, що президенти в нас обираються Федеральною радою й змінюються щороку. Але кому не буде приємно сказати: «Мій чоловік був президентом Конфедеративної Гельвеції, яку в усьому світі знають як Швейцарію»?

Перед ним відчиняться всі двері. Він здобуде запрошення на конференції в далеких країнах. Будь-які великі фірми запрошуватимуть його до участі в адміністративних нарадах. Майбутнє подружжя Кенігів є блискучим, тоді як у цю саму мить я, одягнена в жахливий водонепроникний комбінезон, втупилася в дорогу, наближаючись до місця, де ми хочемо влаштувати пікнік.

Насамперед ми відвідали римський музей, а потім піднялися на невисокий пагорб, щоб подивитися на руїни. Наші діти гралися. Тепер, коли мій чоловік знає про все, я відчула полегкість: мені немає потреби весь час прикидатися.

— Ходімо трохи побігаємо на березі озера.

— А діти?

— Не турбуйся. Вони достатньо виховані, щоб підкоритися нам, коли ми попросимо їх трохи нас почекати.

Ми спустилися на берег озера Леман, що його всі чужоземці називають Женевським. Він купив морозиво для дітей, попросив, щоб вони сіли на лаву й посиділи там, поки тато й мама трохи побігають, щоб розім’ятися. Старший син поскаржився, що не знайшов свій айпед. Мій чоловік повернувся до автомобіля й знайшов клятий пристрій. Від цієї миті наші діти не відривалися від екрана. Вони не мали наміру нам докучати, аж поки не вб’ють максимальну кількість терористів в іграх, які, здавалося, створені для дорослих.

Ми почали бігати. З одного боку були сади, а з другого — чайки та човни, на які налітав містраль. Вітер не вщух ні на третій день, ні на шостий і вже наближався до дев’ятого, коли він зникне на короткий час, забравши із собою синє небо та гарну погоду. Ми бігли по стежці хвилин п’ятнадцять. Ніон уже залишився позаду, і час було повернутися назад.

Я давно не робила вправи. За двадцять хвилин бігу я зупинилася. Не могла більше. Вирішила пройти решту відстані звичайною ходою.

— Не бійся, ти витримаєш! — підбадьорив мене чоловік, стрибнувши на те саме місце, де я зупинилася, і не втративши ритму. — Не зупиняйся. Біжімо до кінця.

Я нахилилася вперед і вперлася руками в коліна. Серце розривалося — провина моїх безсонних ночей. Він проминув мене й побіг далі.

— Біжімо, ти витримаєш! Твоя проблема в тому, що ти зупинилася. Зроби це для мене, для дітей. Робити вправи — це не просто бігти. Це також знати, що існує лінія, до якої ти мусиш добігти, і ти не повинна зупинятися посередині.

Про що він говорить — про мій смуток, якого я не можу позбутися?

Він наблизився до мене. Узяв мене за руки й лагідно їх струснув. Я стомилася від бігу, але почуваюся ще більш стомленою, коли намагаюся чинити опір. Роблю те, чого він вимагає від мене. Нам залишилося пробігти ще десять хвилин, і ми побігли разом. Проминули афіші з фотографіями кандидатів до Державної ради, на які я не звернула уваги, коли бігла вперед. Між світлинами була й світлина Жакоба Кеніга, який усміхався в камеру.

Я прискорилася. Чоловік здивувався, але також побіг швидше. Ми добігли до місця нашого старту за сім хвилин замість десяти. Діти не зрушили з місця. Попри чудовий краєвид навколо з горами, чайками, Альпами на обрії, вони мов приклеїлися очима до екрана пристрою, який пожирає душі.

Мій чоловік рушив до них, а я побігла далі. Він подивився на мене здивованим, але водночас і щасливим поглядом. Певно, уявив собі, що його слова справили ефект і я наповнила своє тіло необхідною дозою ендорфіну, який розливається в крові завжди, коли люди займаються інтенсивними вправами, наприклад бігають або переживають оргазм. Найголовніші характеристики цього гормону — поліпшення настрою, поліпшення діяльності імунної системи, відвернення передчасної старості, але насамперед створення відчуття ейфорії та втіхи.

Проте нічого подібного ендорфін не витворяє зі мною. Він лише додав мені сили бігти далі, до самого обрію, залишивши все позаду. Чому я маю таких чудових дітей? Чому зустріла свого чоловіка й закохалася в нього? Якби він не перетнувся з моїм життям, хіба не була б я тепер вільною жінкою?

Я божевільна. Мені треба бігти, не зупиняючись, до найближчої психіатричної лікарні, бо про таке люди не повинні думати. Але я думаю.

Я бігла ще кілька хвилин і повернула назад. Під час бігу мене раптом вжахнула можливість, що моє прагнення до свободи стане реальним і я не побачу більше нікого, коли повернуся в парк Ніона.

Але вони там є, з усмішкою зустрічають повернення матері й коханої дружини. Я обіймаю їх. Я спітніла, відчуваю, що моє тіло й моя свідомість брудні, але поза тим міцно пригортаю їх до своїх грудей.

Попри те, що відчуваю. Або радше попри те, чого не відчуваю.

Ти не обираєш свого життя, це воно тебе обирає. І ти не розумієш, чому іноді воно тобі дарує радість, а іноді — смуток. Ти приймаєш те, що воно тобі дає, і живеш далі.

Ми не обираємо своє життя, але вирішуємо, що нам робити з радістю та смутком, які від нього маємо.

Цього недільного вечора я перебуваю в резиденції партії з професійного обов’язку (я зуміла переконати свого шефа, що мені треба там бути, і тепер намагаюся переконати себе саму). Уже сімнадцята годин сорок п’ять хвилин, і люди починають відзначати минулий день. Усупереч тому, що я собі уявляла у своїх хворобливих думках, ніхто з обраних кандидатів не має наміру давати прийом. Тому цього разу я не матиму можливості відвідати дім Жакоба й Маріанни Кеніг.

Прибувши до резиденції, я дістала перші відомості. Понад сорок п’ять відсотків громадян нашої держави взяли участь у голосуванні, що є рекордом. Перше місце здобула жінка, а Жакоб вийшов на почесне третє, що надає йому право увійти в уряд, якщо партія теж ухвалить таке рішення.

Головна зала була прикрашена жовтими й зеленими кульками, люди вже випивали, і деякі подавали мені переможні знаки, певно, сподіваючись, що завтра їхню реакцію буде опубліковано в газеті. Але фотографи ще не прибули, сьогодні неділя й чудовий день.

Жакоб мене побачив і відразу відвернув погляд, шукаючи, з ким можна поговорити про сьогоднішні події, і я можу тільки уявити собі, які вони нудні й нецікаві.

Я повинна працювати або принаймні удавати, що працюю. Дістаю магнітофон, блокнот і ручку. Переходжу з одного боку зали до іншого, збираючи декларації на кшталт «Тепер ми зможемо ухвалити декрет про імміграцію» або «Виборці зрозуміли, що минулого разу зробили помилковий вибір, і тепер обрали мене».

Велика переможниця стверджує: «Голосування жінок було фундаментальним для мене».

Леман Бле з місцевого телебачення влаштував свою студію в головній залі. Його політична представниця, невиразний об’єкт бажання дев’ятьох чи десятьох присутніх тут чоловіків, ставить інтелігентні запитання, але замість відповідей вислуховує заздалегідь заготовлені фрази, схвалені асистентами.

У якусь мить Жакоба Кеніга покликали на вечерю, і я спробувала наблизитися до нього, аби почути, що він каже, але якась жінка перепинила мене:

— Я пані Кеніг. Жакоб багато розповідав мені про вас.

Яка жінка! Білява, із синіми очима, в елегантному чорному кардигані з червоним шарфом фірми «Ерме». До речі, це єдина річ, виробника якої можна впізнати.

Усі інші деталі її одягу, безперечно, були пошиті найкращим стилістом Парижа, чиє ім’я тримається в таємниці, щоб уникнути копій.

Я задля компліменту намагаюся вдати подив.

— Жакоб розповідав вам про мене? Я брала в нього інтерв’ю, а через кілька днів ми разом пообідали. Хоч журналісти не повинні висловлювати свою думку про тих, у кого вони беруть інтерв’ю, я вважаю вашого чоловіка людиною мужньою, адже він витримав спробу шантажу.

Маріанна — або мадам Кеніг, як вона відрекомендувалася мені, — вдала, ніби зацікавлена моїми словами. Либонь, вона знає більше, аніж показують її очі. То Жакоб розповідав їй про нашу зустріч у Парку живої води? Запитати мені в неї про це?

Інтерв’ю з телевізійником Леманом Бле вже розпочалося, але їй, здавалося, було зовсім нецікаво слухати, що там казав її чоловік, бо вона, безперечно, знала це напам’ять. Безперечно, це вона вибрала для нього голубу сорочку й краватку попелястого кольору, фланелевий піджак досконалого крою, годинник, який він носив на руці, — не такий дорогий, щоб здаватися предметом хизування, і не такий дешевий, щоб демонструвати зневагу до однієї з головних галузей індустрії нашої країни.

Я запитала, чи вона готова зробити якусь заяву. Вона сказала, що коли я маю на увазі її працю як асистентки професора філософії в Женевському університеті, це буде для неї приємністю. Але звертатися до неї як до дружини щойно вдруге обраного депутата було б абсурдом.

Мені здалося, вона провокує мене, і я вирішила відплатити їй тією самою монетою.

Я сказала, що захоплююся почуттям її гідності. Вона знає, що її чоловік має роман із дружиною свого друга, а проте не вчинила скандалу. Навіть тоді, коли ця історія з’явилася в газетах напередодні виборів.

— Навпаки. Коли йдеться про секс за обопільною згодою, у якому немає місця для кохання, то я перебуваю на боці свободи в стосунках.

Чи вона на щось натякає? Мені не вдається подивитися прямо в сині прожектори її очей. Я лише відзначила, що макіяжем вона не зловживає. Їй це непотрібно.

— І я навіть скажу вам більше, — додала вона. — Це була моя думка — повідомити вашу газету через анонімного інформанта й оприлюднити цю історію за тиждень до виборів. Люди швидко забули про невірність, але назавжди запам’ятали, з якою мужністю він заперечив корупцію, навіть наразившись на ризик створити проблему у своїй родині.

Вона засміялася зі своєї останньої фрази й попросила, щоб цю заяву не публікували в газеті.

Я сказала, що за правилами журналістики люди зазвичай просять не публікувати щось, перш ніж заговорять нехай там про що. Журналіст або погоджується задовольнити їхні прохання, або ні. Коли про це просять згодом, то це те саме, що намагатися зупинити листок, який упав у річку й пливе туди, куди несе його течія. Листок уже неспроможний мати власну думку.

— Але ж ви погодитеся з моїм проханням, хіба ні? Ви ж не маєте найменшого інтересу зашкодити моєму чоловікові.

За менш ніж п’ять хвилин розмови між нами виникла відверта ворожість. Із певним невдоволенням я погодилася не публікувати її заяв. Вона зафіксувала у своїй дивовижній пам’яті, що наступного разу має просити не публікувати свої заяви заздалегідь. З кожною хвилиною я довідувалася про щось нове. З кожною хвилиною наближалася до його амбіцій. До його амбіцій, бо Жакоб сказав мені, що він нещасливий у житті.

Вона не відривала очей від мене. Я вирішила повернутися до ролі журналіста й запитала, чи не хоче вона додати ще щось. Чи вона готувала вдома святковий вечір для найближчих друзів?

— Звичайно, ні! Ви тільки уявіть собі, скільки в мене було роботи. А крім того, він уже обраний. Свята та вечірки треба влаштовувати раніше, щоб забезпечити голоси.

Я знову відчула себе ідіоткою, але треба було поставити ще одне запитання.

— Жакоб щасливий?

І тоді я побачила, що добулася до суті. Мадам Кеніг подивилася на мене поблажливо й відповіла, роблячи паузи між словами, ніби була професором і читала мені лекцію:

— Звичайно, він щасливий. Невже ви могли уявити собі, що ні?

Ця жінка заслуговувала, щоб її стратити й четвертувати.

Нас одночасно урвали. До мене звернувся асистент, який хотів відрекомендувати мене переможниці; до Маріанни підійшов хтось, щоб її привітати. Я сказала, що мені було приємно познайомитися з нею. Я хотіла ще додати, що за іншої нагоди хотіла б довідатися більше — без публікації, звичайно, — про її ставлення до сексу з дружиною друга, якби в ньому було кохання, але часу на це вже не було. Я подала їй свою візитівку, адже наша розмова потребувала якогось завершення, але вона мені своєї не дала. Проте, перш ніж я відійшла, вона взяла мене під руку й сказала, звертаючись до асистента переможниці й суб’єкта, який підійшов привітати її з перемогою чоловіка:

— Я щойно розмовляла з нашою подругою, яка обідала з моїм чоловіком. Вона прикро мене здивувала. Вона вдає із себе сильну особу, насправді є дуже слабкою. Прикидається впевненою в собі, марнуючи час на запитання до себе, що думають інші про неї та про її працю. Певно, це особа неймовірно самотня. Як ти знаєш, люба, ми, жінки, наділені надзвичайно гострим шостим чуттям, аби збагнути, хто загрожує нашим взаєминам. Хіба не про це йдеться?

— Може, і так, — відповіла я без жодних емоцій. На обличчі асистента з’явився вираз невдоволення. Переможниця чекала на мене.

— Але вона не має найменшого шансу, — завершила свою промову Маріанна.

І подала мені руку. Я подякувала їй і пішла геть, нічого не намагаючись пояснити.

Протягом усього ранку в понеділок я телефонувала на мобілку Жакоба. Ніхто не відповідав. Певно, мій номер у нього заблокований. Я телефонувала йому кілька разів, але відповіді не було.

Я зателефонувала його асистентам. Вони повідомили мені, що він надзвичайно заклопотаний першого дня після виборів. Я розумію, але мені конче треба поговорити з ним, і я намагатимуся пробитися до нього.

Я застосувала стратегію, до якої вдаюся нерідко: використати мобілку сторонньої особи. Після двох гудків Жакоб відповів.

— Це я. Мені треба терміново з тобою зустрітися.

Жакоб відповів так, як я й сподівалася: сказав, що сьогодні це, мабуть, не вдасться, але він зателефонує мені.

— Це твій новий номер?

— Ні, я позичила цю мобілку. Бо ти не відповідав на мої дзвінки.

Він засміявся, наче розмовляв про щось надзвичайно важливе. Мабуть, перебував в оточенні людей і маскувався.

— Хтось зробив фото у парку й хоче шантажувати мене, — набрехала я.

Я хотіла ще сказати йому, що це його провина, що він затягнув мене в цю історію. Люди, які обрали його, думаючи, що таке сталося з ним лише один раз, будуть глибоко розчаровані. Хоч його й обрали до Державної ради, він може втратити шанс стати міністром.

— З тобою все гаразд?

Відповідаю, що так, і вимикаю телефон, попросивши, щоб він повідомив мене, коли ми зможемо зустрітися завтра.

Зі мною все чудово.

Та й як зі мною може бути не чудово? Адже нарешті я маю щось таке, що може розважити в моєму нудному житті. І мої безсонні ночі вже не наповнюють розпачливі неконтрольовані думки, тепер я знаю, чого хочу. Я маю ворогиню, яку повинна знищити, і маю мету, до якої хочу добутися.

Чоловіка.

Це не кохання — хоч, можливо, до цього йдеться, але поки що я цього не бачу. Моє кохання належить мені. І я вільна запропонувати його тому, кого добре розумію, нехай він навіть на нього не відповість. Звичайно, було б ліпше, якби так сталося, але якщо не станеться, то терпіння. Я не могла опертися, щоб не впасти в той колодязь, у якому перебуваю, бо знаю, що на його дні є вода, жива вода.

Мені стало радісно, коли я подумала те, що подумала: я вільна покохати будь-якого чоловіка на світі. Я можу зробити це, ні в кого не питаючись дозволу. Скільки чоловіків уже закохувалися в мене без відповіді? І навіть тоді вони переслідували мене, упадали коло мене, принижувалися в присутності друзів. І ніколи не гнівалися на мене.

Коли вони знову зустрічалися зі мною, я ще була в їхніх очах сяйвом недосягнутої перемоги, до якої вони прагнутимуть протягом усього життя.

Якщо вони так діяли, чому я не можу поводитися так само? Це дуже цікаво — змагатися за кохання, яке ти не маєш шансу здобути.

Це може бути невеселою справою. Може залишити на тобі глибокі й невиправні позначки. Але це цікаво — а надто для особи, яка прожила кілька років зі страхом наразити себе на ризик і не раз відчувала жах перед тим, що вона не зможе контролювати все довкола.

Більше не стримуватимуся. Цей виклик мене врятує.

Півроку тому ми купили нову пральну машину й задля того, щоб вона працювала нормально, мусили змінити місце каналізації. Мусили перенести її на інший поверх і перефарбувати стіну. Зрештою це місце стало кращим, ніж кухня.

Щоб уникнути такого контрасту, ми переобладнали кухню. Тоді побачили, яка стара наша вітальня. Оновили залу, і вона стала кращою, ніж кабінет, який не знав змін протягом років десяти.

Ми взялися за кабінет. Незабаром перебудова поширилася на весь дім.

Сподіваюся, те саме відбувається в моєму житті. Маленькі події призведуть до великих змін.

Я змарнувала досить багато часу, вивчаючи життя Маріанни, що відрекомендувалася мені як пані Кеніг. Народилася вона в багатій родині, якій належала одна з найбільших фармацевтичних компаній світу. На фотографіях в Інтернеті вона завжди елегантна — хоч у соціальному середовищі, хоч на спортивних заходах. Вона ніколи не буває вдягненою гірше або краще, ніж того вимагає нагода. Вона ніколи не поїхала б до Ніона у водонепроникному комбінезоні й не пішла б у сукні від Версаче до нічного клубу, де повно молоді, як зробила я.

Схоже, вона є тією жінкою, якій заздрять уся Женева та її околиці. Хоч вона спадкоємиця великого статку й одружена з одним із найуспішніших політиків, вона має власну кар’єру як асистентка професора філософії.

Написала дві дисертації, одну з яких — «Вразливість і психоз після звільнення зі служби» — захистила як докторську й опублікувала в університетському видавництві Женеви. Дві її праці надруковані в авторитетному журналі «Зустрічі», на сторінках якого можна знайти статті Адорно й Піаже. Вона має власну сторінку у франкомовній версії Вікіпедії, хоч та й оновлюється не часто. Там її описують як «фахівця з агресії, конфліктів і сварок у будинках відпочинку романської Швейцарії».

Вона, либонь, розуміється на агонії та екстазі людських створінь — і це таке глибоке розуміння, що її не зміг шокувати «секс за домовленістю» її чоловіка.

Вона блискучий стратег, бо умовила одну традиційну газету повірити анонімним інформаторам, яких ніколи не слід сприймати серйозно і яких не так багато у Швейцарії. Я сумніваюся, що вона ідентифікує себе як джерело.

Схильна до маніпулювання: зуміла перетворити те, що могло стати руйнівним, на урок толерантності й співучасті між подружжям і на боротьбу проти корупції.

Завбачлива: досить розумна, аби почекати з народженням дітей. Ще є час. А поки що вона може конструювати собі будь-що, не боячись, що її турбуватиме дитячий плач посеред ночі або сусіди наполягатимуть, щоб вона покинула роботу й приділяла більше уваги дітям. (Бо саме це постійно торочать мені наші сусіди.)

Наділена досконалим інстинктом: не бачить у мені загрози. Попри видимість, я не становлю небезпеки ні для кого, крім самої себе.

Ось яку жінку я маю намір знищити — і без найменшої жалості.

Бо це не та бідолашна, яке мусить прокидатися о п’ятій ранку, щоб піти працювати в центрі міста, ніким не побаченою, помираючи від страху, аби одного дня не відкрили, що вона перебуває тут нелегально. Не мегера, одружена з можновладцем з Організації Об’єднаних Націй, що постійно перебуває на святкуваннях, роблячи все можливе, аби показати, що вона багата й щаслива, хоч усім відомо, що її чоловік має коханку, на двадцять років молодшу за неї. Не є вона й коханкою можновладця з Організації Об’єднаних Націй, яка перебуває на організаційній роботі, і хоч працює добре й старається, ніхто ніколи не визнає її заслуг, бо «в неї роман із начальником».

Вона не є самітною могутньою виконавицею, що мусила переїхати жити в Женеву через переміщення Світової організації торгівлі, де всі дуже серйозно сприймають сексуальні чіпляння й не сміють звести очі одне на одного. Та, що вночі дивиться на стіну величезного орендованого особняка й іноді наймає хлопця зі своїх підлеглих, щоб він її розважив і примусив забути, що їй доведеться прожити решту життя без чоловіка, без дітей і без коханців.

Ні, Маріанна не вкладається в жодну з цих схем. Вона жінка, наповнена життям.

Мені спалося краще. Я маю зустрітися з Жакобом до кінця тижня. Принаймні він пообіцяв мені, що ми зустрінемося, і я сумніваюся, що в нього вистачить зухвалості порушити свою обіцянку. Він нервувався під час нашої єдиної розмови по телефону в понеділок.

Мій чоловік вірить у те, що субота, проведена в Ніоні, була для мене корисною. Він і не здогадується, що саме в той день я зрозуміла, що саме завдавало мені прикрості: відсутність пристрасті, брак пригод.

Одним із двох симптомів, які я в собі помітила, було щось подібне до психологічного аутизму. Мій світ, раніше просторий і сповнений можливостей, почав звужуватися, бо зростала потреба в безпеці. Чому так? Певно, це спадщина, яку ми дістали від наших предків, що жили в печерах: групи спроможні себе захистити, одинаки гинуть.

Та навіть знаючи, що ми перебуваємо в групі, неможливо проконтролювати все, наприклад волосину, яка випадає, або клітину, що божеволіє й перетворюється на ракову.

Але фальшиве відчуття безпеки примушує нас забути про це. Чим виразніше бачимо ми межі нашого життя, тим ліпше. Навіть якщо це лише психологічна межа, навіть якщо в глибині душі ми знаємо, що рано чи пізно смерть прийде по нас, не питаючи дозволу, ми вчинимо добре, вдаючи, що все тримаємо під контролем.

Останнім часом мій дух був збуреним і розхвильованим, як море. Я проаналізувала свій шлях до сьогодні, і мені здалося, що я здійснила трансокеанську подорож на крихкому плоті під час великого шторму. «Чи я виживу?» — запитую себе тепер, коли все ніби заспокоїлося. Звичайно, виживу.

Мені доводилося переживати бурі раніше. Я склала список речей, на яких мушу зосередити увагу, коли знову відчую ризик провалитися в чорну яму шаленого урагану.

ν Гратися зі своїми дітьми. Читати історії, що навчають як їх, так і мене — бо історії не мають віку.

ν Дивитися в небо.

ν Випити кілька келихів холодної як лід мінеральної води. Цей засіб здається дуже простим, але я відчуваю себе відродженою завжди, коли це роблю.

ν Готувати їжу. Це найкраще й найдосконаліше мистецтво. Воно змішується з нашими п’ятьма чуттями й ще з одним — необхідністю давати все найкраще, що ми маємо. Це мої найулюбленіші ліки.

ν Скласти список своїх протестів. Це для мене справжнє відкриття. Щоразу, коли мене дратує якась річ, я протестую й занотовую її. Наприкінці дня розумію, що дратувалася даремно.

ν Усміхатися навіть тоді, коли хочеться плакати. Це найважче з усього списку, але можна звикнути. Буддисти кажуть, що усмішка, навіть приліплена на обличчя, хоч би якою фальшивою вона була, зрештою освітлює душу.

Проте все це працює лише тому, що тепер я маю мету — підкорити чоловіка. Я наче тигриця, загнана в глухий кут. Єдине, що мені залишається, — це люто атакувати.

Нарешті я маю дату й час зустрічі: завтра о п’ятнадцятій годині в ресторані «Кампо-де-Гольфі-де-Колоньї». Наша зустріч могла відбутися в будь-якій таверні міста або в будь-якому барі на одній із поперечних вулиць, які виходять на головну (і можна сказати — єдину) комерційну вулицю міста, але він обрав ресторан «Кампо-де-Гольфі». Посеред дня.

Бо о цій годині ресторан порожній і ми матимемо приватнішу атмосферу. Мені треба знайти пристойне виправдання для мого шефа, але це не проблема. Зрештою, я написала кілька статей про вибори, які передрукувала більшість газет країни.

Місце затишне. Певно, його насамперед привабило це. Місце романтичне, подумала я зі своєю дурною манією вірити у все, що мені до вподоби. Осінь розмалювала дерева в різні кольори золотавих відтінків, і можливо, я запрошу Жакоба на прогулянку. Мені краще думається, коли я в русі. А ще краще, коли біжу, як було в Ніоні, але не думаю, що це буде можливо.

Ха-ха-ха!

Цього вечора ми повечеряли вдома плавленим сиром, який називаємо раклет, зі шматками сирого бізонячого м’яса, зготовленого на рашпері, і традиційною смаженою картоплею зі сметаною. Моя родина запитала, чи ми щось святкуємо, і я сказала, що так: той факт, що ми перебуваємо разом і можемо спокійно повечеряти. Потім я прийняла другу ванну за день, дозволивши, щоб вода змила всю тривогу. Наклала собі крем й пішла в кімнату дітей, щоб почитати їм казку. Їхні пігулки здалися мені надто твердими. Їх треба було б заборонити дітям, молодшим за п’ятнадцять років!

Я наказала їм не ковтати цих пігулок, — вони неохоче підкорилися, бо звикли до них, — узяла книжку з казками, розгорнула її навмання і стала читати:

— «Протягом льодовикового періоду багато тварин помирали від холоду. Тоді дикобрази вирішили об'єднатися, у такий спосіб вони зігрівали й захищали одне одного.

Але колючки ранили найближчих тварин — а надто тих, які давали найбільше тепла. Тому вони розійшлися й стали жити самотою.

І знову стали помирати від холоду.

Тоді їм довелося робити вибір: або зникнути з поверхні Землі, або терпіти колючки ближнього.

Вони виявили мудрість й об’єдналися. Навчилися терпіти невеличкі рани, які діставали від колючок сусіда, позаяк важливішим для них було його тепло. І в такий спосіб вони вижили».

Діти запитали, коли зможуть побачити справжнього дикобраза.

— Вони є в зоопарку?

— Я не знаю.

— А що таке льодовиковий період?

— Період, коли було дуже холодно.

— Як узимку?

— Так, але то була зима, яка ніколи не закінчувалася.

— А чому вони не повиривали свої колючки, перш ніж притулятися одне до одного?

— О Боже! Мені треба було вибрати іншу казку.

Я погасила світло й заспівала їм народну пісню одного альпійського села, погладжуючи обох. Незабаром діти спали.

Мій чоловік знайшов для мене валідол. Я завжди мала звичай відмовлятися від ліків, боячись стати від них залежною, але завтра мені треба бути у формі.

Я ковтнула десять міліграмів транквілізатора й провалилася в глибокий сон. Опівночі не прокинулася.

Я прийшла на місце зустрічі раніше, проминула ряд будинків, які заступали гольф-клуб, і вийшла в сад.

Пройшла до дерев у кінці й вирішила максимально використати цей сонячний полудень.

Меланхолія. Це перше слово, яке спадає мені на думку, коли приходить осінь. Бо я знаю, що літо минуло, дні ставатимуть дедалі коротшими, а ми не живемо в чарівному світі дикобразів у льодовиковий період: ніхто не витримає найменшої рани, якої завдадуть йому інші.

Якщо ми довідаємося, що в інших країнах люди помирають від холоду через затори на дорогах і закриті аеропорти, то розпалимо вогонь у печах, дістанемо з шафи теплі ковдри. Це відбувається лише в тому світі, який ми створюємо.

Природа показує нам чудові краєвиди: дерева, колись такі схожі одне на одне, набувають індивідуальності й утворюють ліси, що складаються з тисячі різних відтінків кольору. Частина її життєвого циклу наближається до кінця. Усе відпочиватиме протягом певного періоду й воскресне навесні у квітах.

Немає кращого часу, аніж осінь, щоб почати забувати речі, які завдають нам прикрості. Дозволити, щоб вони опадали з нас, як сухе листя, прагнути повернутися до танців, користуватися кожним промінчиком сонця, нагрівати тіло й душу його променями, перш ніж воно засне й перетвориться на слабеньку лампаду в небі.

Я здалеку побачила, що він прийшов. Шукав поглядом мене в ресторані, на терасі, і підійшов до бармена, який показав рукою в моєму напрямку. Тоді Жакоб зробив знак, що побачив мене. Я повільно рушила до клубу. Мені хотілося, щоб він оцінив мою сукню, мої черевики, мій демісезонний піджак, мою ходу. Хоч серце в мене калатало, я не могла дозволити собі втратити ритм.

Я намагалася знайти потрібні слова. З якої таємничої причини ми вирішили сьогодні зустрітися? Чому ми обоє контролюємо себе, хоч і знаємо: між нами щось є. Може, боїмося спіткнутися й упасти, як уже траплялося кілька разів?

Коли я йшла, мені здавалося, я заглиблююся в тунель, із якого ніколи не знайду виходу: той, хто замінює цинізм пристрастю, сприймає свою перемогу з іронією.

Що він думає, дивлячись, як я наближаюся до нього? Чи повинна я пояснити йому, що ми не маємо боятися, що «якщо зло існує, то воно ховається в наших страхах»?

Меланхолія. Це слово перетворює мене на романтичну жінку й робить молодшою з кожним кроком.

Я й далі шукаю потрібні слова, щоб сказати їх, коли він буде переді мною. Найкраще не шукати їх, а промовити легко й природно. Вони тут, зі мною. Я можу не впізнавати, не приймати їх, але вони могутніші за мою потребу контролювати все.

Чому я не хочу почути свої власні слова, перш ніж промовлю їх перед ним?

Це страх? Чи те, що є гіршим, аніж сіре життя, у якому всі дні однакові? Аніж страх, що все зникне — включно з моєю душею — і я залишуся абсолютно самотня в цьому світі, після того як мала все, аби бути щасливою?

Я бачу, як на тлі сонця ковзають тіні листя, яке падає з дерев. Те саме відбувається всередині мене; там упало все, що мало впасти, упав бар’єр, захист зруйнований, стіна обвалилася, і моє серце, заховане за всім цим, бачить світло осені й радіє йому.

Про що розмовлятимемо ми сьогодні? Про музику, яку я слухала в машині, коли їхала сюди? Про вітер у гіллі дерев? Про умови людського життя з усіма його суперечностями, темрявою й спокутою?

Ми поговоримо про меланхолію, і він скаже, що це сумне слово. А я заперечу, що ні, що воно ностальгічне, воно повідомляє нам щось забуте й розповідає, якими ми є слабкими, коли вдаємо, ніби не бачимо дорогу, по якій вело нас життя, не питаючи дозволу, коли заперечуємо нашу долю, бо вона веде нас у напрямку щастя, а все, чого ми хочемо, — це безпека та впевненість у собі.

Ще кілька кроків. Ще падають кілька бар’єрів. Більше світла проникає в моє серце. Більше в моїй голові не виникає наміру контролювати нехай там що, а лише прожити цей вечір, який уже ніколи не повториться. Мені не треба переконувати його ні в чому. Якщо він не зрозуміє мене тепер, то зрозуміє згодом. Це лише питання часу.

Попри холод, ми прилаштуємося на веранді. Він зможе тут курити. Спочатку він намагатиметься захищатися, розпитуючи про фото, яке хтось зробив у парку.

Ми поговоримо про можливість життя на інших планетах, про присутність Бога, якого ми часто забуваємо, у тому житті, яким живемо. Поговоримо про віру, про чудеса й про зустрічі, які відбулися ще тоді, коли ми не народилися.

Посперечаємося про вічну боротьбу між наукою й релігією. Побалакаємо про кохання, у якому ми бачимо водночас бажання й погрозу. Він наполягатиме, що моє визначення меланхолії не є коректним, але я мовчки питиму чай, дивлячись, як сонце опускається за гори Юри, радіючи, що залишаюся живою.

Поговоримо ми й про квіти, хоч видимими для нас будуть ті, які ми побачимо в барі — доставлені сюди з оранжереї, яка вирощує їх партіями. Але приємно говорити про квіти восени. Це відроджує в нас надію на прихід весни.

Залишається пройти кілька метрів. Стіни обвалюються остаточно. Моє друге народження завершилося.

Я підійшла до нього й привітала традиційними трьома поцілунками, як велить швейцарська традиція (завжди, коли у своїх подорожах даю третій, люди лякаються). Я помітила, що він геть знервований, і запропонувала сісти на терасі — атмосфера там буде приватнішою й він зможе курити. Офіціанта я вже попередила. Жакоб замовив кампарі з тоніком, а я попросила принести мені чай, як і запланувала.

Щоб допомогти йому розслабитися, я заговорила про природу, про дерева й про їхню красу, яка безперервно змінюється. Навіщо ми намагаємося мислити, як завжди? Це неможливо. Це неприродно. Чи не краще дивитися на природні зміни як на джерело пізнання, а не як на щось, спрямоване проти нас?

Він не перестає нервуватися. Відповідає мені автоматично, ніби хоче якнайшвидше закінчити розмову, але я йому цього не дозволю. Це унікальний день у моєму житті, і його слід шанувати. Я розмовляю з ним про ті речі, які спадали мені на думку, коли я йшла йому назустріч, промовляю ті слова, над якими не маю контролю. Мене вельми дивує, що вони повторюються з великою точністю.

Я заговорила про домашніх тварин. Запитала, чи він розуміє, чому люди так прихиляються до них. Жакоб дав передбачувану відповідь, що природно дозволила мені поставити наступні запитання: «Чому так важко погодитися з тим, що люди такі різні? Чому закони, запозичені в інших племен, ми не просто сприймаємо як культурні відмінності, а вони роблять наші життя багатшими й цікавішими?» Але Жакоб відповів, що стомився розмовляти про політику.

Тоді ми заговорили про акваріум, який я бачила в школі дітей. Усередині плавала риба, яка робила кола, притискаючись до скла, і я сказала собі: вона не пам’ятає, з якого місця почала кружляти, і ніколи не допливе до кінця. І саме тому ми так любимо риб в акваріумах: вони нагадують нам наше життя — добре нагодовані, але неспроможні вибратися за скляні стінки.

Він запалив ще одну сигарету. Тоді я раптом усвідомила, що говорю протягом тривалого часу в трансі світла й миру, не давши йому бодай хвилини, щоб він міг висловити свої думки. Про що б йому хотілося поговорити?

— Про фотографію, про яку ти мені збрехала, — обережно відповів він, бо помітив, що я була надзвичайно вразлива.

— А, про фотографію — звичайно ж, вона існує. Вона вигравіювана вогнем на металі в моєму серці, і я зможу погасити той вогонь лише тоді, коли дозволить мені Бог. Але та світлина дивиться на все власними очима, бо всі бар’єри, що затуляли моє серце, падали, поки я наближалася до тебе.

«Ні, ні», — каже він мені, бо не знає цього шляху, але я вже виходила на нього кілька разів — як у минулому, так і тепер. Але він відмовлявся погоджуватися з цим, і, думаю, я теж чинила опір. Ми однакові. Але нехай не турбується, я його проведу.

Після того як я все це сказала, він делікатно взяв мене за руку, усміхнувся й устромив кинджал:

— Ми вже з тобою не підлітки. Ти чудова людина й, наскільки мені відомо, маєш гарну родину. Ти, либонь, хочеш вилікувати своє подружнє життя?

На мить я розгубилася. Але потім підвелася й пішла до свого автомобіля. Без сліз. Не попрощавшись. Не озираючись.

Я нічого не відчувала. Не думала ні про що. Сіла в машину й поїхала вулицею, не знаючи, куди мені їхати. Ніхто мене не чекає в кінці мого маршруту. Меланхолія перетворилася на апатію. Я мусила повзти зі швидкістю черепахи, щоб їхати далі.

Через п’ять хвилин я опинилася перед замком. Я знала, що тут відбулося: хтось віддав життя страховищу, відомому до сьогодні, хоч ніхто не знає імені жінки, яка його народила.

Ворота в сад зачинені, ну то й що? Я можу увійти крізь хвіртку в загорожі. Можу сісти на холодну лаву й спробувати уявити, що тут сталося 1817 року. Мені треба розвіятися, забути про все, чим я надихалася раніше, і зосередитися на чомусь іншому.

Я уявила собі той день багато років тому, коли власник цього замку, англійський поет лорд Байрон, вирішив оселитися тут на вигнанні. Його ненавиділи як на батьківщині, так і в Женеві, звинувачуючи в організації оргій і в публічній пиятиці. Він мусив би померти від нудьги. Або від меланхолії. Або від люті.

Не має значення. Має значення, що того самого дня, якогось дня 1817 року, до нього прибули двоє гостей із батьківщини. Поет Персі Біші Шеллі та його вісімнадцятирічна дружина Мері.

Ще один гість приєднався до групи, але я не змогла пригадати його ім’я.

Мабуть, вони дискутували про літературу. Певно, нарікали на час, на дощ, на холод ці двоє жителів Женеви, двоє англійських співвітчизників — їм також бракувало чаю та віскі. Можливо, вони читали одне одному свої вірші та поеми й щедро вихваляли одне одного.

І вважали себе такими великими фахівцями, що вирішили побитися об заклад: мовляв, усі вони повернуться сюди через рік, кожен із книжкою, у якій опишуть долю людини.

Та, звичайно ж, коли випарувався ентузіазм їхніх планів і коментарів про те, що людське створіння є повним крахом, вони забули про свою домовленість.

Мері була присутня під час цієї розмови. Її не запросили до участі в закладі. По-перше, вона була жінка, а по-друге, ще дуже юна. А проте ця розмова справила на неї глибоке враження. Чому б їй не написати щось бодай для того, щоб згаяти час? Вона мала тему, їй не треба було особливо її розвивати, і мала намір зберегти книжку для себе, коли нарешті напише її.

Та коли вони зрештою повернулися в Англію, Шеллі прочитав рукопис і переконав Мері опублікувати його. Більше того: позаяк він був уже знаменитим, то вирішив, що звернеться до редактора й запропонує написати передмову до твору. Мері заперечувала, але зрештою погодилася за однієї умови: її ім’я не буде написане на обкладинці. Початковий наклад у п’ятсот примірників розійшовся дуже швидко. Мері вирішила, що успіх до неї прийшов завдяки передмові Шеллі, але в другому виданні погодилася назвати своє ім’я. Відтоді заголовок роману ніколи не зникав із полиць книгарень усього світу. Він надихав письменників, театральних режисерів, кінематографістів, розпорядників геловінських свят, маскарадних балів. Нещодавно один знаменитий критик написав про нього, «що це найкреативніша праця романтизму чи принаймні двохсот його останніх років».

Ніхто не може пояснити, чому так сталося. Більшість людей ніколи не читали роман Мері Шеллі, але практично весь світ чув розмови про нього.

Розповідають історію про Віктора, швейцарського вченого, який народився в Женеві й здобув освіту в різних країнах, щоб зрозуміти світ засобами науки. Ще дитиною він побачив, як блискавка вдарила в дуб, і запитав себе: «Чи не так почалося життя? Чи не могло воно бути створене внаслідок такого стихійного лиха?»

І наче модерна версія Прометея, міфологічної постаті, яка викрала небесний вогонь, щоб допомогти людству (авторка застосувала вислів «сучасний Прометей» як підназву, але ніхто цього не пам’ятає), та ж таки людина починає працювати, щоб повторити подвиг Бога.

І не випадає сумніватися, що, попри всі її зусилля, справа втікає з-під її контролю.

Книжка Мері називається «Франкенштейн».

О Боже мій, про якого я мало думаю протягом днів, але якому звіряю свої печалі в години скорботи, чи зупинилася я тут випадково? Чи Твоя невидима й невблаганна рука привела мене до цього й примусила пригадати цю історію?

Мері познайомилася з Шеллі, коли їй було п’ятнадцять років. І хоч він був одружений, її не зупинили суспільні умовності й вона пішла за чоловіком, якого вважала коханням усього свого життя.

П’ятнадцять років! І вона вже точно знала, чого хоче.

І знала, як цього досягти. Мені тридцять один, щогодини я чогось бажаю й неспроможна цього досягти, хоча змогла піти одного осіннього вечора на побачення, сповнена меланхолії й романтизму, підбадьорюючи себе тим, що я скажу, коли настане слушна хвилина.

Але я не Мері Шеллі. Я Віктор Франкештайн і його монстр.

Я спробувала подарувати життя чомусь неживому, і результат був таким самим, як у книжці: я посіяла жах і руїну.

У мене нема більше сліз. Нема більше розпачу. Я почуваюся так, ніби моє серце порізане на шматки, а з моїм тілом відбулося те саме, бо я не можу поворухнутися.

Стоїть осінь, тому вечір настає рано, чудова картина призахідного сонця швидко змінюється сутінками. Настала ніч, а я все сиджу там, дивлячись на замок, і бачу, як його відвідувачі приходять дивитися на досягнення буржуазії дев’ятнадцятого сторіччя.

Де та блискавка, яка дала життя монстру?

Блискавка не спалахує. Машин у цьому регіоні мало, а тепер вони ходять ще рідше. Мої діти чекають вечері, а чоловік, який знає про мій стан, незабаром почне непокоїтися. Але я почуваюся так, ніби до моїх ніг прив’язано залізну кулю, і не можу поворухнутися.

Хтось може попросити пробачення за те, що розбудив неможливе кохання?

Ні, у жодному разі ні.

Бо така любов Бога до нас є неможливою. Ми ніколи не посилаємо свої почуття в небо, а Він однаково не перестає нас любити. І Він любив нас так сильно, що послав Свого єдиного Сина, аби Той пояснив нам, що любов — це сила, яка рухає сонце й усі зірки. В одному зі своїх послань до коринтян (яке в нашій школі примушували вчити напам’ять) апостол Павло сказав: «Навіть якби я розмовляв мовами людей і янголів, то якби я не мав любові, то був би схожий на бронзу, яка дзвенить, або на бренькання цимбалів».

І всі ми знаємо, чому так. Багато разів ми чули те, що здавалося великими ідеями, спроможними перетворити світ. Але то були слова, сказані без емоцій, слова без Любові. Хоч би якими вони були логічними й розумними, вони нас не зачіпають.

Павло порівнює Любов із Пророцтвом, з Містеріями, з Вірою і з Милосердям.

Чому Любов важливіша, ніж Віра?

Бо Віра — це лише дорога, яка веде нас до Найвищої Любові.

Чому Любов важливіша, ніж Милосердя?

Бо Милосердя — це лише один із виявів Любові. А все завжди є важливішим, ніж частина. Крім того, Милосердя є також однією з багатьох доріг, якими користується Любов, щоб примусити людину поєднатися зі своїм ближнім.

І всі ми знаємо, що існує багато милосердя без Любові. Щотижня відбуваються «бали милосердя». Люди платять величезні гроші, щоб купити собі стіл, і хизуються коштовностями та дорогим одягом. Ми віримо, що світ стане кращим, якщо ми надамо цієї ночі велику суму для безпритульних у Сомалі, біженців із Ємену або тих, хто помирає від голоду в Ефіопії. Ми вже не почуваємося винними за жорстоке видовище вбогості, тому не запитуємо, куди діваються гроші, які ми пожертвували тим нещасним.

Ті, хто не мав наміру брати участь у таких балах або не мав банківського рахунку, щоб підтримати таку екстравагантність, підходять до жебрака й кидають йому монету. Не вагаючись. Дуже легко кинути монету жебракові на вулиці. Загалом набагато легше, ніж не кидати її.

Яка велика полегкість лише завдяки одній монеті! Дешево для нас і розв’язує проблеми жебрака.

Проте якщо ми співчуваємо йому по-справжньому, то зробимо набагато більше.

Або не зробимо нічого. Ми не кинемо йому монету — і хто знає? Відчуття провини за цю вбогість може розбудити справжню Любов.

Апостол Павло порівнює Любов із пожертвою й мучеництвом.

Сьогодні я розумію його слова краще. Навіть якщо я жінка набагато успішніша у світі, навіть якщо мною більше захоплюються й більше жадають мене, ніж Маріанну Кеніг, якщо я не матиму любові у своєму серці, я нічого не досягну. Нічого.

В інтерв’ю з митцями й політиками, із соціальними й медичними працівниками я завжди запитую: «Яка мета вашої праці?» Дехто відповідає: «Створити родину». Інші кажуть: «Зійти вгору в кар’єрі». Та коли я наполягаю на своєму запитанні й прошу відповісти глибше, то відповідь буде майже автоматичною: «Покращити світ».

Я маю бажання зійти на гору Монблан із маніфестом, надрукованим золотими літерами й передати його в кожен автомобіль і кожній людині, які доберуться туди. Там буде написано: «Я остерігаю всіх, хто прагне працювати на благо людства: ніколи не забувайте, що навіть якщо ваші тіла палахкотять ім’ям Бога, але ви не маєте Любові, ви не досягнете нічого. Нічого!»

Ми не зможемо подарувати світу нічого важливішого за відблиск Любові в нашому житті. Це найсправжніша мовна універсалія, яка дозволяє нам розмовляти китайською мовою або діалектами Індії. У молодості я багато подорожувала — ретельно виконувала мандрівний ритуал студента. Я бачила країни вбогі й країни багаті. У більшості випадків я не розмовляла місцевою мовою. Але в усіх тих місцевостях мовчазна красномовність Любові допомагала мені бути зрозумілою.

Послання любові в тому, як я живу, а не в моїх словах і в моїх діях.

У своєму посланні до коринтян Павло повідомляє нам у трьох коротких віршах, що любов складається з багатьох інших речей. Як і світло. Ми вивчали в школі, що коли взяти призму й пропустити крізь неї промінь сонця, то цей промінь поділиться на кольори райдуги.

Павло показує нам райдугу любові так само, як призма, крізь яку проходить промінь, показує нам райдугу світла.

І з яких же елементів складається любов? Це чесноти, про які ми чуємо щодня й можемо практикувати в будь-яку мить.

Терпіння: любов терпляча.

Доброта: любов добра.

Великодушність: любов не знає ревнощів.

Смирення: любов не горда, не марнославна.

Делікатність: любов не поводиться непристойно.

Безкорисливість: не домагається власних інтересів.

Толерантність: не втрачає терпець.

Невинність: любов неспроможна вчинити зло.

Щирість: вона не захоплюється несправедливістю, але радіє істині.

Усі ці чесноти пов’язані з нашим щоденним життям, із сьогоднішнім днем, із завтрашнім, із Вічністю.

Велика проблема полягає в тому, що люди мають звичай усе пов’язувати з любов’ю до Бога. Але як себе виражає любов до Бога? Через любов до людей.

Щоб знайти мир у небі, треба знайти любов на Землі. Без любові ми нічого не варті.

Я люблю, і ніхто не може забрати в мене це почуття. Люблю свого чоловіка, який завжди мене підтримував. Мені здається також, що я люблю й того чоловіка, якого знала в підлітковому віці. І йдучи до нього чудового осіннього вечора, я дозволила всім системам мого захисту впасти на землю й не маю наміру їх підбирати. Я стала вразливою, але не жалкую про це.

Сьогодні вранці, поки готувала собі філіжанку кави, я дивилася на лагідне зовнішнє світло й знову пригадала, як тоді йшла й запитала себе востаннє: «Чи я справді хочу створити собі справжню проблему, щоб відсунути вбік проблеми уявні? Чи я справді закохалася, чи лише замінила фантазією приховані почуття останніх місяців?»

Ні. Бог не є несправедливим і ніколи не дозволить, щоб я закохалася й не мала можливості розбудити взаємне почуття.

Зрештою, кохання вимагає, щоб за нього боролися. І я боротимуся. Шукаючи справедливості, я повинна змагатися зі злом без роздратування й нетерпіння. Коли Маріанна буде далеко від нього, а він перебуватиме близько до мене, Жакоб дякуватиме мені протягом решти життя.

Або знову мене покине, але залишить відчуття, що я боролася, поки могла.

Я стала новою жінкою. Я шукаю того, хто не прийде до мене цілком добровільно. Він одружений і вірить у те, що будь-який фальшивий крок може завдати шкоди його кар’єрі.

Тож на чому я повинна зосередити свою увагу? На тому, щоб розбити його шлюб і щоб він цього не помітив.

Я готуюся до своєї першої зустрічі з торговцем!

Ми живемо в країні, яка вирішила ізолювати себе від світу й дуже задоволена таким рішенням. Коли ти хочеш навідатися в сільську місцевість навколо Женеви, то повинен чітко усвідомлювати: не існує місця, де ти міг би зупинитися, хіба що гараж якогось знайомого.

З цього можна зробити висновок: не йди туди, чужоземцю, бо видовище озера внизу, високі Альпи на обрії, польові квіти навесні й золотавий колір виноградників, коли приходить осінь, — усе це спадщина наших предків, які жили тут, ніколи ніким не потурбовані. Ми хочемо, щоб так тривало, тому не йди туди, чужоземцю. Навіть якщо ти народився й виріс в одному з ближніх міст, нам не цікаво, що ти можеш нам розповісти. Якщо ти хочеш припаркувати автомобіль, залиш його у великому місті, де є для нього багато стоянок.

Ми так ізольовані від світу, що досі віримо в загрозу великої ядерної війни. Тому всі будівлі в нашій країні повинні мати антиатомні сховища. Нещодавно один із депутатів запропонував скасувати цей закон, але парламент проголосував проти. Справді, ядерної війни може ніколи й не бути, але хіба хімічна зброя не становить загрози? Ми повинні захищати своїх громадян. Тому дорогі антиатомні сховища будуватимуться й далі. Перетворені на винні погреби та склади, поки Апокаліпсис не настав.

Проте існують речі, що їм ми, попри всі наші зусилля залишатися островом миру, не можемо перешкодити перетинати наш кордон.

Наприклад, наркотики.

Уряди країн намагаються контролювати шляхи постачання й заплющують очі на тих, хто купує. Хоч ми живемо в раю, хіба ми не переймаємося транспортуванням наркотиків, їхнім використанням та огидними результатами їхніх дій? Наркотики стимулюють продуктивність (як, наприклад, кокаїн) і зменшують напругу (наприклад, гашиш). Проте щоб не подавати поганий приклад світові, ми теж забороняємо їх і терпимо.

Тим часом, коли проблема набуває великого масштабу, унаслідок «випадковості» якась знаменитість або публічна особа «прилучається до отрути», як маємо ми звичай казати у своїх журналістських колах. Випадок проникає в засоби масової інформації з метою застерегти молодь, повідомити населення, що уряд тримає все під контролем і готовий покарати тих, хто порушує закон.

Таке трапляється принаймні раз на рік. І я не думаю, що лише раз на рік яка-небудь важлива особа вирішує зробити перерву у своїй рутинній діяльності й поїхати в тунель під Монбланом, аби купити щось у торговців, які стоять там щодня. Якби цього не було, вони вже позникали б через відсутність клієнтів.

Я прибуваю на місце бажаної зустрічі. Родини приходять і відходять, підозрілі суб’єкти перебувають тут, не дозволяючи себе турбувати й не звертаючи уваги на інших, крім тих випадків, коли їх проминає молоде подружжя, що розмовляє чужоземною мовою, або коли чиновник у костюмі-трійці перетинає тунель і відразу повертається назад, дивлячись прямо у вічі тим чоловікам.

Я проминаю їх уперше, доходжу до протилежної стіни, замовляю мінеральну воду й щось запитую в людини, якої ніколи не бачила. Вона не відповідає мені, занурена у свій світ. Іду назад і знову проминаю тих чоловіків. Я встановлюю з ними візуальний контакт, але їх проминає надто багато людей, що буває рідко. Нині час обіду й люди мають перебувати в дорогих ресторанах, розкиданих навколо, намагаючись укласти якусь важливу оборудку або звабити туристку, яка приїхала до міста в пошуках роботи.

Я трохи зачекала й проминула їх утретє. Знову встановлюю з ними візуальний контакт, і один із них простим кивком голови запрошує мене йти за ним. Ніколи в житті я не уявляла собі, що можу вчинити так, але цей рік надто відрізняється від усіх інших, і мене нічого вже не дивує.

Я вдаю цілковиту неуважність і йду за ним.

Ми йшли дві або три хвилини до Англійського саду. Проминули туристів, які фотографували квітковий годинник — одну з прикметних пам’яток міста. Перетнули невеличку залізничну станцію, потяги якої ходять навколо озера, ніби ми в Диснейленді. Нарешті дійшли до стіни й подивилися на воду. Як ото подружжя, що милується Водограєм — височенним фонтаном, який може досягати стометрової висоти і який став символом Женеви.

Він чекає, поки я щось скажу. Але я не певна, що мій голос пролунає твердо, попри мою самовпевнену позу. Я мовчу й примушую його порушити мовчанку:

— Пиха, сир, папір чи порох?

Отакої. Я пропала. Не знаю, що йому відповісти, і він зрозумів, що перед ним початківка. Він випробував мене, і я не витримала випробування.

Він засміявся. Я запитала, чи він не думає, що я з поліції.

— Звісно, ні. Поліція відразу зрозуміла б, про що я кажу.

Я пояснила йому, що роблю це вперше.

— Воно й видно. Жінка, вдягнена так, як ви, ніколи не приходить просити чогось для себе. Вона, як правило, приходить за дорученням свого племінника або колеги, у якого закінчився особистий запас. Тому я вирішив привести вас на берег озера. Ми могли б домовитися про нашу оборудку, поки йшли, і я не втратив би стільки часу, але я хотів би точно знати, чого ви шукаєте. Чи, може, вам потрібна якась рекомендація?

Я не думаю, що він згаяв багато часу. Либонь, він помирає з нудьги, стовбичачи в тому підземному тунелі. За той час, поки повз них проходила, я не побачила там жодного зацікавленого клієнта.

— Ну, гаразд, я повторю свою пропозицію мовою, яка, певно, вам зрозуміла: гашиш, амфетамін, ЛСД чи кокаїн?

Я запитала, чи він має крек або героїн. Він сказав, що ці наркотики заборонені. Я хотіла сказати, що заборонені й ті, які він назвав, проте стрималася.

— Це не для мене, — пояснила я. — Для однієї ворогині.

— Ви маєте на увазі помсту? Хочете вбити когось передозуванням? Тоді, сеньйоро, пошукайте іншого.

Він хотів піти, але я затримала його й попросила, щоб він мене вислухав. Сказала, що мій інтерес до цієї справи вже подвоїв ціну на його товар.

Та наскільки мені відомо, особа, про яку я згадала, наркотиків не приймає, пояснила я. Але вона серйозно заважає моїй любовній пригоді. Я хочу наставити їй пастку.

— Це суперечить етиці Бога.

Ви тільки подумайте! Продавець товару, що спричиняє залежність і може вбити людину, намагається спрямувати мене на правильну дорогу!

Я розповіла йому «свою історію». Мовляв, я одружена вже десять років, маю двох чудових синів. У нас із чоловіком однакові мобілки, і ось уже два місяці я зазираю до його мобілки.

— А він не користується кодом безпеки?

Звісно, ні. Ми довіряли одне одному. Щоправда, його мобілка була певний час заблокована, але потім я виявила там близько чотирьохсот текстових послань і кілька фотографій привабливої білявки, на вигляд вельми задоволеної життям. Я вчинила те, чого не хотіла: скандал. Запитала в нього, хто це, і він не став відмагатися — сказав, що це жінка, у яку він закохався. Він радий, що я відкрила цю історію до того, як він наважився у всьому мені признатися.

— Таке трапляється дуже часто.

Торговець наркотиками перетворився з проповідника євангельських істин на матримоніального радника! Але я продовжила свою розповідь, бо все це вигадувала на місці й сама захопилася своєю історією. Я, мовляв, попросила свого чоловіка покинути дім. Він погодився й назавтра залишив мене з нашими двома дітьми й подався жити з коханкою. Але вона прийняла його погано, бо їй було набагато цікавіше кохатися з чоловіком одруженим, а не жити з чоловіком, якого вона не обирала.

— Жінки! Вас неможливо зрозуміти!

— Я теж так вважаю. — І продовжила розповідати свою історію: — Вона сказала, що не готова жити з ним, і закінчила їхні стосунки. Думаю, як буває в більшості випадків, він повернувся додому й попросив у мене пробачення. Я простила його. До того ж я тільки й хотіла, щоб він повернувся. Я жінка палкої вдачі й не можу жити без чоловіка, якого кохаю.

Але тепер, коли минуло кілька тижнів, я помітила, що він знову змінився. Він уже не такий дурний, щоб залишати свою мобілку, тому я не можу довідатися, чи вони знову зійшлися. Але підозрюю, що так. І та жінка — вродлива білявка, незалежна, сповнена чарів і могутності, — забирає в мене те, що для мене найважливіше у світі — моє кохання. Ви знаєте, що таке кохання?

— Я розумію, що ви хочете вчинити. Але це дуже небезпечно.

Як він може зрозуміти, коли я ще нічого не пояснила?

— Ви хочете налаштувати пастку для тієї жінки. Ми не продаємо того, що ви хотіли б купити, пані. Але щоб виконати ваш план, знадобилося б не менш як тридцять грамів кокаїну.

Він дістав мобілку, щось набрав на клавіатурі й показав мені. Це була сторінка з порталу CNN Money, де було вказано ціну наркотиків. Я здивувалася, але відкрила, що в зовсім недавньому репортажі йшлося про труднощі, на які наражаються великі картелі.

— Як бачите, вам довелося б витратити п’ять мільйонів швейцарських франків. Чи варто йти на такі витрати? Чи не простіше піти в дім цієї жінки й улаштувати добрий скандал? Крім того, з вашої розповіді я зрозумів, що вона ні в чому не винна.

З пастора він перетворився на матримоніального радника. А з матримоніального радника — на фінансового консультанта, що намагався застерегти мене від марного витрачання грошей.

Я сказала, що згодна піти на ризик. Я знаю, що це справді так. Але чому тридцять грамів, а не десять?

— Це мінімальна кількість для того, щоб особу визнали торговцем. Покарання для неї набагато суворіше, ніж для споживачів. Ви переконані, що хочете це зробити? Бо дорогою до себе додому або до оселі тієї жінки вас можуть зупинити, і вам не вдасться пояснити, звідки у вас наркотик.

Чи справді всі торговці наркотиками такі, чи я зустрілася з якимсь особливим? Я згодна була згаяти години на розмову з цим чоловіком, досить жвавим і практичним. Але, схоже, він був надто заклопотаний. Попросив, щоб я повернулася через півгодини з грішми готівкою. Я пішла до банкомата, дивуючись власній наївності. Очевидно, торговці не мають при собі великі суми грошей. Бо інакше їх можна було б визнати торговцями!

Я повернулася, і він на мене вже чекав. Я обережно передала йому гроші, і він показав мені на сміттєвий ящик із бляхи, який було видно звідти, де ми стояли.

— Будь ласка, не дозволяйте, щоб товар потрапив до рук тієї жінки. Бо вона може щось наплутати й проковтнути його. Це буде катастрофою.

Цей чоловік унікальний: він думає про все. Якби його настановили директором мультинаціональної компанії, він збив би собі статок, надаючи всілякі переваги акціонерам.

Коли я захотіла продовжити розмову, він уже відійшов. Я ще раз подивилася на вказане місце. А що, як там нічого немає? Але ці люди мають високу репутацію й не стануть нею ризикувати.

Я підійшла до сміттєвого ящика, розглянулася навколо, узяла конверт із темного паперу, поклала його в сумку й негайно взяла таксі до редакції газети. Сьогодні я запізнюся знову.

Я маю при собі доказ злочину. Заплатила цілий статок за товар, який майже нічого не важить.

Але як я довідаюся, що той чоловік мене не одурив? Я повинна переконатися, що товар справжній.

Я вирішила подивитися два або три фільми, персонажі яких — наркомани. Мій чоловік здивувався, звідки в мене з’явилася ця цікавість.

— Ти ж не думаєш прилучитися до цього?

— Звичайно, ні! Це лише дослідження, потрібне для газети. До речі, завтра я прийду пізно. Я вирішила написати статтю про замок лорда Байрона, і мені треба туди поїхати. Не турбуйся.

— Я не турбуюся. Думаю, справи в тебе значно покращилися, після того як ми прогулялися до Ніона. Нам треба подорожувати частіше, можливо, навіть уночі. Наступного разу ми залишимо дітей у моєї матері. Я розмовляв із людьми про твою проблему.

«Моєю проблемою» він, вочевидь, вважає мій стан депресії. З ким же він про це розмовляв? Із другом, що готовий дати яку завгодно пораду, коли досить вип’є?

— Аж ніяк. Шлюбним терапевтом.

Який жах! Про шлюбного терапевта я востаннє почула того жахливого вечора у гольф-клубі. Може, вони вдвох таємно поговорили про це?

— Можливо, твоя проблема виникла з моєї вини. Я не приділяю тобі уваги, на яку ти заслуговуєш. Я завжди говорю про роботу або про те, що нам слід зробити. Ми втратили романтику, необхідну для того, щоб родина почувалася щасливою. Дбати лише про дітей не досить. Нам треба чогось більшого, поки ми ще молоді. Чи не поїхати нам знову в Інтерлакен — пам’ятаєш нашу першу подорож після того, як побралися? Ми могли б здійснити сходження на Юнгфрау й помилуватися краєвидом з її вершини.

«Шлюбний терапевт! Лише цього мені бракувало».

Розмова з чоловіком нагадала мені про давнє прислів’я: «Найгірша сліпота — це коли ти не хочеш бачити».

Як він може думати, що занедбав мене? Де він запозичив цю божевільну ідею, коли саме я не приймаю його в ліжку нормально, з розкритими обіймами та з розчепіреними ногами.

Минуло вже чимало часу, відтоді як ми кохалися по-справжньому. За нормальних подружніх взаємин це вкрай необхідно для стабільності шлюбу, більше, аніж складати плани на майбутнє або говорити про дітей. Інтерлакен нагадує мені про епоху, коли ми гуляли по місту пізно ввечері, — бо більшу частину часу залишалися в готелі, кохаючись і п’ючи дешеве вино.

Коли ми когось кохаємо, то нам не досить знати лише його душу, ми хочемо знати і його тіло. Це конче необхідно? Не знаю, але інстинкт веде нас туди. І байдуже, у який час це відбувається, і немає правил, які слід шанувати. І немає нічого кращого за відкриття голого тіла, як сором’язливість, що перетворюється на сміливість, як тихий стогін, що переходить у крики або брутальні слова. Атож, брутальні слова — я маю величезну потребу слухати заборонені й «непристойні» слова, коли в мені перебуває чоловік.

У ці хвилини виникають одні й ті самі запитання: «Я не надто тебе затиснула? Хочеш, щоб я встромляв його швидше чи повільніше?» Це запитання невчасні, вони бентежать, але становлять частину ініціації, пізнання й взаємної поваги. Надзвичайно важливо розмовляти під час будування цієї досконалої інтимності. Протилежне буде мовчазною й брехливою невдачею.

Ось таким має бути шлюб. Ми намагаємося поводитися саме так — у моєму випадку це тривало доти, доки я вперше завагітніла, що сталося майже відразу. І несподівано ми усвідомили, що все змінилося.

— Віднині секс у нас буде лише вночі, ліпше перед тим, як ми обоє поринемо в сон. Так, ніби це обов’язок, який ми приймаємо, не цікавлячись, чи другий цього хоче. Якщо сексу немає, то виникають підозри, тому ліпше дотримуватися ритуалу.

— Якщо секс був невдалим, то не варто про це казати, бо завтра може бути краще. Зрештою, ми одружені й маємо попереду ціле життя.

— Ми вже нічого не спроможні відкрити й намагаємося здобути максимум задоволення з тих самих речей. Це те саме, що їсти шоколад щодня, не змінюючи його марку та смак: це не можна вважати якоюсь пожертвою, але хіба не існує чогось іншого, ніж це?

Авжеж, існує: іграшкові пристосування, які можна купити в секс-шопі, свінг-клуби, можна запросити до участі третю особу, приєднуватися до сміливих експериментів у домах друзів, не надто схильних до традиційних звичаїв.

Для мене все це надто ризиковане. Ми не знаємо, до яких наслідків це призведе, тож краще залишити все, як є.

І так минають дні. Розмовляючи з друзями, ми відкриваємо, що історія про одночасний оргазм — збуджуватися разом водночас, пестячи ті самі частини тіла й стогнучи в унісон — це міф. Як я можу здобути втіху, коли мені доводиться стежити за тим, що я роблю? Найприроднішим буде таке: доторкайся до мого тіла, доведи мене до божевілля, а потім зроби те саме самому собі.

Але в більшості випадків так не буває. Злягання має бути «досконалим». А отже, таким, яке не існує.

— Не стогни надто голосно, а то розбудиш дітей.

— О, як добре, що ти закінчив, я дуже стомилася й не знаю, чи ти свого досяг. Аби тобі було добре! На добраніч.

А потім настає день, коли обоє усвідомлюють, що їм треба якось зламати рутину. Але замість піти до свінг-клубу, до секс-шопу з безліччю пристосувань, якими ми не знаємо, як користуватися, або до божевільних друзів, які не припиняють винаходити нові речі, ми вирішуємо… провести час без дітей.

Спланувати романтичну подорож. Без будь-яких сюрпризів. У якій усе буде цілком передбаченим й організованим.

І ми доходимо висновку, що це найкраща ідея.

Я створила собі фальшиву електронну адресу. Маю наркотик, належно випробуваний (після чого я заприсягнулася ніколи цього не робити, бо відчуття було чудовим).

Я знаю, як увійти до університету ніким не побаченою й покласти речовину в стіл Маріанни. Треба тільки з’ясувати, яку зі своїх шухляд вона не висуне завчасно, і це, мабуть, найризикованіша частина мого плану. Але так зробити порадив мені торговець наркотиками, і я не повинна знехтувати голос досвіду.

Розмова з торговцем навіяла мені одну думку, яку я відразу реалізувала на практиці: щодня надсилала текстові послання зі словами кохання. Це могло прислужитися мені двічі. По-перше, він би переконався в тому, що може сподіватися на мою підтримку й що я не образилася на нього за нашу розмову в гольф-клубі. А по-друге, якщо перший спосіб не спрацює, пані Кеніг може одного дня переглянути інформацію в мобілці свого чоловіка.

Я відкрила Інтернет, скопіювала там фразу, що здалася мені розумною, і натиснула на кнопку «Надіслати».

Після виборів у Женеві не відбулося нічого важливого. Про Жакоба більше не згадували в пресі, і я не мала найменшого уявлення про те, що тепер із ним відбувалося. Лише одне тримало в напрузі публічну думку в ті дні: скасує чи не скасує місто святкування святвечора.

На думку деяких депутатів, витрати були надто великими. Мені доручили з’ясувати, що точно означає фраза «надто великими». Я пішла в префектуру й відкрила точну цифру: сто п’ятнадцять тисяч швейцарських франків, це рівно стільки, скільки я та колега, що працює зі мною поруч, сплачуємо податків.

Отже, аби заощадити гроші, які дорівнюють сумі податків, сплачуваних двома громадянами, що одержують непогану, але не надто велику платню, вони хочуть позбавити щастя тисячі осіб. Але, звичайно, кошти заощаджувати треба, бо ніхто не знає, що готує нам майбутнє, навіть якщо скрині міста постійно наповнюються. Може не вистачити солі, щоб узимку посипати нею вулиці й не допускати, щоб сніг перетворювався на кригу й спричиняв нещасливі випадки, хідники завжди потребують ремонту, повсюди здійснюють заходи, про які абсолютно ніхто не може сказати, навіщо вони потрібні.

А веселощі можуть зачекати. Головне — зберігати видимість. І не дозволяти, аби хтось помітив, що ми багатющі.

Я маю прокинутися завтра рано, щоб іти на роботу. Той факт, що Жакоб знехтував мої послання, спонукає мене наблизитися до чоловіка. А проте мені залишається ще помста, яку я хочу здійснити.

Правду кажучи, я майже втратила бажання довести її до кінця, але ненавиджу залишати на середині втілення в життя своїх планів. Жити означає ухвалювати рішення й терпіти їхні наслідки. Я вже давно цього не робила, і, мабуть, це одна з причин, чому я прокинулася сьогодні рано й дивлюся в стелю.

Ця історія з надсиланням повідомлень чоловікові, який мене нехтує, є втратою часу й грошей. Я вже не зацікавлена в його щасті. Насправді я хочу, аби він був нещасливим, бо я запропонувала йому найкращу свою частину, а він мені заявив, що я шукаю ліків від подружніх проблем.

І тому я повинна запроторити ту відьму до в’язниці, навіть якщо моя душа горітиме за це в пеклі протягом багатьох століть.

Повинна? Звідки мені прийшла ця думка? Я стомлена, дуже стомлена, і мене мучить безсоння.

«Жінки одружені більше страждають від депресії, ніж одиначки», — сказано в статті, надрукованій сьогодні в газеті.

Я цього не читала. Але нинішній рік є дуже й дуже дивним.

Моє життя минало дуже добре, усе йшло так, як я спланувала; коли була підлітком, я була щаслива… але зненацька зі мною щось сталося.

Це відбувалося так, як відбувається тоді, коли в комп’ютер проникає вірус. Він руйнується, повільно, але невблаганно. Усе в ньому відбувається набагато повільніше. Деякі важливі програми потребують багато пам’яті, щоб їх можна було відкрити. Деякі архіви — фотографії, тексти — зникають, не залишивши по собі сліду.

Ми шукаємо логіку й не знаходимо нічого. Розпитуємо друзів, які більше розуміються на проблемі, але вони також не знають, у чому річ. А комп’ютер втрачає пам’ять, працює повільно й уже тобі не належить. Він належить невидимому вірусу. Звичайно, ми можемо замінити машину, але ж у ній ми зберігаємо інформацію, яку збирали протягом багатьох років, щоб привести її до ладу. То все пропало назавжди?

Ні, неправда.

Я не маю найменшого контролю над тим, що відбувається. Мене опанувала абсурдна пристрасть до чоловіка, який, либонь, вважає, що я чіпляюся до нього. Шлюб із чоловіком, який здається мені близьким, більш аніж будь-коли показує мені свої слабкості та свою вразливість. Мені заманулося знищити жінку, яку я бачила лише раз, під тим приводом, що це допоможе мені позбутися своїх фантазій.

Багато людей кажуть: «Час виліковує все». Але це неправда.

Схоже, час виліковує нас лише від тих добрих речей, які ми хотіли б зберегти назавжди. Він нам каже: «Не втішай себе ілюзіями, реальність є такою, якою ти її бачиш». Тому речі, про які я читаю задля моральності, не залишаються зі мною надовго. Існує дірка в моїй душі, крізь яку з мене витікає вся позитивна енергія, залишаючи порожнечу. Я знаю цю дірку, бо вона існує в мені вже багато місяців, — але не знаю, як мені вибратися з пастки.

Жакоб вважає, що я потребую ліків від свого шлюбу. Мій шеф вважає мене чудовою журналісткою. Мої діти помітили зміну в моїй поведінці, але ні про що мене не запитують. Мій чоловік зрозумів, що я відчуваю, коли ми були з ним у ресторані, і спробував домогтися, щоб я відкрила перед ним свою душу.

Я взяла айпед в узголів’ї свого ліжка. Помножила 365 на 70. У результаті одержала 25 350. Приблизно стільки днів живе нормальна людина. Скільки їх я вже прожила марно?

Люди навколо мене живуть, нарікаючи на все. «Я працюю вісім годин на день, а якби мене добре стимулювали, то працював би й дванадцять». «Відтоді, як я одружився, більше не маю часу на себе самого». «Знайшов Бога й тепер мушу ходити на релігійні служби та церемонії».

Усе те, чого ми шукаємо з великим ентузіазмом і нерідко досягаємо в зрілому віці, — любов, робота, віра, — зрештою перетворюється на досить важкий тягар.

Якщо існує спосіб цього уникнути, то тільки через любов. Любити — це перетворити поневолення на свободу.

Але тепер я неспроможна любити. Мене опанувала ненависть.

І хоч би яким це здавалося абсурдним, саме ненависть надає певного смислу моїм дням.

Я прийшла туди, де Маріанна читає лекції з філософії, — до флігеля, який, на мій подив, стоїть на одному з кампусів університетського шпиталю Женеви. То невже, запитую я себе, цей знаменитий, як зазначає вона у своїй анкеті, курс перебуває поза загальною лінією навчання й не має найменшої академічної цінності?

Я зупинила автомобіль біля одного із супермаркетів і пройшла пішки близько кілометра, аж поки дісталася сюди, до цілого кварталу низеньких будинків посеред чудового зеленого поля з невеличким озером у центрі й табличками, що вказують напрямки. Тут розташовані інституції, які, хоч і здаються окремими, але, якщо добре подумати, доповнюють одна одну: лікарняне крило для літніх людей і притулок для божевільних. Психіатрична лікарня облаштована в гарному будинку початку XX сторіччя, і там удосконалюють свій фах психіатри, санітарки, психологи та психотерапевти з усієї Європи.

Я проминаю дивну річ, схожу на межовий знак у кінці посадкової смуги аеропорту. Щоб з’ясувати, навіщо вона тут стоїть, я прочитала табличку поруч. Виявилося, що це скульптура під назвою «Прохід 2000», «візуальна музика», утворена з десяти рівнів проходу, освітлених червоними ліхтарями. Я запитала себе, чи ця штука виготовлена одним зі студентів, але прочитала далі й з’ясувала, що вона належить знаменитій скульпторці.

Мистецтво, звичайно, слід шанувати. Але ця скульптура не підтвердила моїх сподівань на те, що світ у нас нормальний.

Нині час обіду — єдина моя вільна година протягом дня. Усі найцікавіші події в моєму житті відбуваються в обідній час: зустрічі з друзями, політиками, джерелами й торгівцями.

Думаю, лекційні зали порожні. Я не можу піти до спільного ресторану, де Маріанна, — або пані Кеніг, — певно, грається своїм білявим волоссям, недбало відкидаючи його вбік, тоді як молодики, що тут навчаються, намагаються уявити собі, що можна зробити, аби звабити цю жінку, таку цікаву, а дівчата дивляться на неї як на модель елегантності, розуму та делікатної поведінки.

Я підійшла до столика адміністратора й запитала, де зала пані Кеніг. Мене повідомили, що нині час обіду (неможливо, щоб я цього не знала). Я сказала, що не хочу уривати її відпочинок і почекаю біля дверей зали.

Я була вдягнена, як абсолютно нормальна людина, що дивиться один раз у дзеркало, а подивитися наступного разу забуває. Підозру могли викликати лише темні окуляри, які я наділа в захмарений день. Либонь, дівчина за столом адміністратора помітила кілька шрамів під моїми лінзами й подумала, що я недавно зробила собі пластичну операцію.

Я пішла туди, де Маріанна читає лекції, дивуючись власному самоконтролю. Я думала, мене опанує страх і я можу зупинитися на півдорозі, але ні. Я тут і почуваюся абсолютно спокійно. Якби одного дня я захотіла написати книжку про себе, то взяла б собі за приклад Мері Шеллі та її Віктора Франкенштейна: мені хотілося вийти за межі свого рутинного й нецікавого життя, знайти для нього кращу причину й прийняти бодай один із його викликів. І в результаті перетворитися на монстра, спроможного скомпрометувати невинного й урятувати винного.

Усі на світі мають свою темну сторону. Усі хочуть випробувати свою абсолютну силу. Я читала історії про тортури та війну й зрозуміла, що ті, хто спричиняє страждання, у ту мить, коли можуть застосувати свою силу, перебувають під впливом невідомого монстра, та коли повертаються додому, то перетворюються на турботливих батьків родини, слуг батьківщини й чудових чоловіків.

Згадала, як мій хлопець попросив мене, щоб я доглянула його пуделя. Я була молода й терпіти не могла того цуценяти, мені доводилося ділити з ним увагу молодика, якого я кохала. Я хотіла, щоб усю свою любов він віддавав мені.

Того дня я вирішила помститися нерозумному звірові, з якого не було ніякої користі людям, але його пасивність будила в них любов і ласку. Я почала дошкуляти йому так, щоб не залишати слідів: прилаштувала на кінці віника булавку й підколювала його нею. Цуцик вищав, гавкав, але терпів, поки я не стомилася.

Коли прийшов мій коханий, він обняв і поцілував мене, як завжди. Подякував за турботу про його пуделя. Ми покохалися, і життя тривало, як і раніше. Цуценята не розмовляють.

Я згадала про це, ідучи до зали, де читала лекції Маріанна. Чому я на це спроможна? Тому, що на це спроможні всі. Я бачила чоловіків, палко закоханих у своїх дружин, які втрачали голову й били їх, а потім із плачем просили пробачення.

Ми незрозумілі тварини.

Але вчинити так із Маріанною за те, що вона трохи посміялася з мене на святі? Навіщо мені було опрацьовувати план, ризикувати, купуючи наркотик, і намагатися покласти його в шухляду її стола?

Це помста їй за те, що вона домоглася того, чого не домоглася я: здобула увагу й любов Жакоба.

Чи така помста має сенс? Якби так було, то в цю мить 99,99 відсотків людей змовлялися б, щоб завдати шкоди одне одному.

Але я стомилася нарікати й журитися. Бо безсонні ночі довели мене до божевілля. Бо я не хочу, щоб мене розкрили. Не хочу й далі бути цим одержимою. Бо я серйозно хвора. Бо я не одна така. Якщо Франкенштейн досі не втратив популярності, то це тому, що кожен упізнає себе у вченому та в монстрі.

Я зупиняюся. «Я серйозно хвора». Не випадає сумніватися, що це так. Мабуть, мені треба було б піти звідси негайно й знайти лікаря. Я це зроблю, але спочатку мушу домогтися мети, яку перед собою поставила, навіть якщо потім лікар повідомить поліцію (хоч він і мусить захищати мене, зберігаючи професійну таємницю, але вирішить усунути несправедливість).

Я підійшла до дверей зали, міркуючи про всі «чому?», які перелічила. Проте однаково заходжу, не вагаючись.

І зупиняюся біля дешевого столу, у якому немає жодної шухляди. Це дерев’яна дошка на кривих ніжках. На яку можна покласти кілька книжок, сумку й нічого більше.

Я мусила передбачити таку можливість. Відчуваю розчарування й полегкість водночас.

Досі мовчазні коридори знову подають ознаки життя: студенти повертаються до аудиторій. Я виходжу, не озираючись назад і не дивлячись туди, звідки вони йдуть. У кінці коридору бачу двері. Відчиняю їх і виходжу до шпиталю літніх людей, який стояв на невисокому пагорку з масивними стінами й — я в цьому переконана — опаленням, що функціонувало досконало. Я пішла туди й перед столом чергової запитала про якусь особу, що не існувала. Мене інформували, що ця особа, певно, перебуває десь-інде, Женева — місто з притулками на кожному квадратному метрі. Санітарка запропонувала здійснити для мене пошук. Я сказала, що не треба, але вона наполягала:

— Мені це неважко.

Аби більше не збурювати підозр, я погодилася. Поки вона зайнялася комп’ютером, я взяла на прилавку книжку й почала гортати її.

— Історії про дітей, — сказала санітарка, не відриваючи очей від екрана. — Наші пожильці захоплюються такою літературою.

Нічого дивного. Я навмання розгорнула сторінку.

«Мишеня дуже боялося кота. Великий маг пожалів його й перетворив на кота. Але тоді воно стало боятися собаки, і маг перетворив його на собаку.

Але тоді воно почало боятися тигра. Терплячий маг застосував своє вміння, щоб перетворити його на тигра. Але тоді воно почало боятися мисливця. І маг знову перетворив його на мишеня, сказавши:

— Ніщо з того, що я робив, тобі не допомогло, бо ти не спроможне зрозуміти, що стаєш дедалі більшим. Ліпше, якщо ти знову станеш таким, як і було».

Санітарка не змогла знайти вигаданого пацієнта. Попросила пробачення. Я подякувала їй і наготувалася вийти, але, схоже, вона була дуже рада, що має з ким поговорити.

— Ви зробили собі пластичну операцію, пані?

Пластичну операцію? А, так. Я пригадала про два маленькі пластирі, наклеєні під окулярами.

— Більшість тутешніх пацієнтів роблять собі пластичні операції. Я не радила б вам їх робити. Це порушує рівновагу між тілом і розумом. — Я не цікавилася її думкою, але вона, либонь, відчула, що на ній лежить громадянський обов’язок, і провадила: — Старість найбільше травмує тих, котрі вважають, що можуть контролювати свої роки.

Я запитала, якої вона національності. Мадярка. Зрозуміло. Швейцарці ніколи не висловлюють своєї думки, якщо їх не попросять.

Я подякувала їй за турботу й вийшла, знявши окуляри й відклеївши пластирі. Прикидатися далі було марно, мій план провалився. Кампус знову спорожнів. Тепер усі навчаються, як їм бути, як доглядати хворих, як допомагати іншим думати.

Я зробила велике коло й повернулася на те місце, де поставила свій автомобіль. Здалеку побачила психіатричну лікарню. Чи мені справді треба там бути?

— Ми всі такі? — запитала я в чоловіка, коли діти вже поснули, а ми готувалися до сну.

— Які?

— Такі, як я, що іноді почуваюся краще, а іноді — гірше.

— Думаю, що так. Ми живемо, здійснюючи самоконтроль, щоб страховище не виповзало зі свого сховку.

— Це правда.

— Ми не ті, ким хочемо бути. Ми такі, якими хоче бачити нас суспільство. Ми нікого не обманюємо, але маємо величезну потребу в тому, щоб нас любили. Тому ми придушуємо найкраще в собі. Дуже скоро те, що було світлом у наших снах, перетворюється на монстра наших кошмарів. Це нереалізовані речі, не прожиті можливості.

Як мені відомо, психіатрія називає це маніакальною депресивністю, але тепер задля політкоректності — біполярним порушенням. Звідки вони взяли цю назву? Хіба північний полюс і південний полюс чимось відрізняються? Якщо й відрізняються, то дуже мало…

— Звичайно, відмінності незначні. Але думаю, майже всі люди мають цього монстра в собі.

З одного боку, кримінально налаштована жінка, спроможна штовхнути на злочин жінку невинну, але не може пояснити причину такої ненависті. З другого, — мати, яка з любов’ю дбає про родину й тяжко працює, щоб нічого не бракувало її любим створінням, також не розуміючи, звідки вона візьме сили, щоб зберегти це почуття недоторканим.

— Ти пам’ятаєш про Джекіла й Гайда?

Схоже, «Франкенштейн» — то не єдина книжка, яка видається безперервно, відтоді як була опублікована вперше: «Дивна історія доктора Джекіла і містера Гайда» — твір, який Роберт Луїс Стівенсон написав за три дні, пішов тією самою дорогою. Ця історія відбувається в Лондоні в XIX сторіччі. Лікар і дослідник Генрі Джекіл вірить у те, що добро й зло існують у всіх людях. Він вирішує перевірити свою теорію, з якої сміються майже всі, кого він знає, включно з батьком його нареченої Беатрис. Невтомно працюючи у своїй лабораторії, він відкриває формулу і, аби не ризикувати нічиїм життям, сам випиває винайдену рідину.

У результаті його демонічна сторона — яку він називає містером Гайдом — виходить на поверхню. Джекіл вірив у те, що зможе контролювати поведінку Гайда, але відразу розуміє, що припустився фатальної помилки: коли ми випускаємо назовні свою погану сторону, вона повністю затьмарює все, що було в нас доброго.

Це стосується всіх індивідів. Відбувається те саме, що з тиранами, які загалом мають на початку найкращі наміри, але потроху, аби зробити те, що вважають найкращим, удаються до найгіршого, що є в людській природі, — до терору.

Я розгублена й налякана. То це може статися з кожним із нас?

— Ні. Лише меншість людей не мають чіткого уявлення про те, що є слушним, а що — хибним.

Я не певна, що ця меншість є такою вже маленькою; щось подібне я пережила в школі. Я мала вчителя, який, можливо, був найкращою людиною у світі, але він раптово змінювався й залишав мене цілком спантеличеною. Усі учні боялися його, бо годі було передбачити, яким він буде в той або той день.

Але хто наважився б протестувати? Адже, зрештою, учителі завжди мають рацію. Крім того, усі сподівалися, що він має проблему вдома, яка незабаром розв’яжеться. Аж поки одного дня містер Гайд у ньому вихопився на поверхню й він напав на одну з моїх подруг. Про цю подію стало відомо директору, і його звільнили зі служби.

Відтоді я стала дуже обережною з людьми, які ставилися до мене з надмірною ніжністю.

— Як ото плетільниці.

Атож, як оті трудящі жінки, які хотіли домогтися справедливості й хліба для бідняків і боролися у Франції проти надмірних заходів короля Людовіка Шістнадцятого. Коли був запроваджений режим терору, вони приходили раненько на майдан із гільйотиною, займали місця в першому ряді й плели одяг, чекаючи на засуджених на смерть. Мабуть, вони були матерями родин і протягом решти дня дбали про своїх дітей і про чоловіка.

Вони займалися плетінням, щоб згаяти час між однією відрубаною головою та наступною.

— Ти сильніша за мене. Я завжди тобі заздрив. Можливо, тому я так рідко виявляю почуття: аби не показати, що я слабкий.

Він не знає, що каже. Але розмову вже закінчено. Він перевертається на другий бік і засинає.

А я залишаюся сама з моєю «силою», дивлячись у стелю.

Цього тижня роблю те, що пообіцяла самій собі ніколи не робити: звернутися до психіатра.

Я побувала в трьох консультаціях різних лікарів. Розклади в них були заповнені — ознака того, що в Женеві є набагато більше людей, вибитих із рівноваги, ніж ми собі уявляємо. Я наполягала на тому, що в мене справа невідкладна, секретарки лікарів заперечували, що в усіх справи невідкладні, дякували мені за інтерес, дуже жалкували, але не могли відсунути чергу інших пацієнтів.

Я вдалася до козиря, який ніколи мене не підводив: сказала, де працюю. Магічне слово «журналістка» разом із назвою відомої газети однаково спроможне як відчинити двері, так і зачинити їх. У цьому випадку я вже знала, що результат буде сприятливим. На кілька консультацій мене записали.

Я нікого не повідомила — ані свого чоловіка, ані свого шефа. Я навідала першого психіатра — трохи дивакуватого чоловіка з британським акцентом, який відразу признався мені, що не має соціального страхування. Я запідозрила, що він працює у Швейцарії нелегально.

Я розповіла з неймовірним терпінням, що відбувається зі мною. Удалася до прикладів Франкенштейна та його монстра, доктора Джекіла й містера Гайда. Я попросила, щоб він допоміг мені приборкати монстра, який виривається з мене на поверхню й загрожує вийти з-під контрою. Він запитав мене, що все це означає. Я не розповіла йому про справжні подробиці, які мене компрометували, наприклад про спробу влаштувати так, щоб невинну жінку несправедливо звинуватили в торгівлі наркотиками.

Я вирішила розповісти брехню: пояснила, що в мене виникають думки про вбивство, що іноді я хочу вбити свого чоловіка, коли він спить. Він запитав, чи хтось із нас має коханку або коханця, і я відповіла, що ні. Він визнав мою реакцію цілком нормальною. Рік лікування по три сесії на тиждень зменшить цю небезпеку на п’ятдесят відсотків. Я була шокована. А що, як я вб’ю чоловіка раніше? Він відповів, що це така собі «трансференція», «фантазія» і що справжні вбивці ніколи не просять допомоги.

Перш ніж я його покинула, він узяв із мене двісті п’ятдесят швейцарських франків і доручив секретарці, щоб призначила мені регулярні консультації, починаючи з наступного тижня. Я подякувала, сказала, що мушу проглянути свій порядок денний, і зачинила за собою двері, щоб більше ніколи сюди не повертатися.

Наступним психіатром була жінка. Вона мала соціальне страхування й була відвертішою, коли вислухала мою розповідь. Я повторила їй вигадку про намір убити свого чоловіка.

— Зрозуміло, я теж іноді думаю вбити свого, — відповіла вона мені з усмішкою. — Але ми обидві знаємо, що якби всі жінки реалізували свої потаємні бажання, то майже всі діти залишилися б сиротами-безбатченками. Це нормальний імпульс.

— Нормальний?

Ми поговорили ще, і вона мені пояснила, що я «налякана» одруженням, що, безперечно, я «не маю простору, щоб зростати», а моя сексуальність «спричиняє гормональні порушення, добре відомі в медичній літературі», вона виписала мені рецепт на відомий антидепресант. Додала, що, доки ліки подіють, я ще маю пережити місяць у пеклі, але незабаром від моїх страждань залишаться тільки неприємні спогади.

Потім, звичайно, я ще муситиму приймати пігулки.

— Протягом якого часу?

— Це залежить від багатьох чинників. Але думаю, через три роки ви зможете зменшити дозу.

Велика проблема із соціальним страхуванням полягає в тому, що рахунок надсилають пацієнту додому. Я заплатила їй готівкою, зачинила за собою двері й заприсяглася більше ніколи сюди не повертатися.

Нарешті я побувала в третій консультації, у кабінеті, облаштування якого, либонь, коштувало цілого статку. На відміну від двох перших, чоловік вислухав мене дуже уважно і, здавалося, виправдав мої реакції. Я й справді ризикую вбити свого чоловіка. Я потенційний убивця. Я втрачаю контроль над монстром, який згодом не захоче повертатися у свою клітку.

Нарешті надзвичайно обережно він запитав, чи я не вживаю наркотики.

— Лише раз, — відповіла я йому.

Він мені не повірив. Змінив тему. Ми трохи поговорили про конфлікти, з якими мусимо мати справу день у день, а тоді він повернувся до запитання про наркотики.

— Ви повинні довіритися мені. Ніхто не вживає наркотики лише раз. Знайте, що ми повинні зберігати професійну таємницю. Я втратив би свою медичну ліцензію, якби згадав про це. Ліпше буде, якщо ми поговоримо відкрито, перш ніж я призначу вам наступну консультацію. Не лише ви приймаєте мене як свого лікаря. Я теж приймаю вас як свого пацієнта. Так працює наша система.

— Ні, — підтвердила я. — Я не вживаю наркотиків.

Він кивнув головою, а тоді відповів:

— Ви багато років накопичували в собі цю напругу, а тепер хочете позбутися її протягом одного дня. Таких випадків не буває ані в психіатрії, ані в психоаналізі. Ми не шамани, які виганяють злого духа одним помахом чарівної палички.

Було очевидно, що він іронізує, проте він наштовхнув мене на остаточну думку. Пора закінчувати свої спроби психіатричного лікування.

Post tenebras lux. Після темряви світло.

Я стою перед старовинним муром у місті, пам’ятником завширшки в сто метрів із великими статуями чотирьох чоловіків і кількома іншими, меншими. Одна з них височіє окремо від інших. Чоловік має накриту голову, довгу бороду й тримає в руках те, що в ту епоху було могутнішою зброєю, ніж кулемет, — Біблію.

Дивлячись на нього, я думаю: якби цей чоловік народився сьогодні, усі — а надто французи й католики всього світу — назвали б його терористом. Його тактика накинути світові те, що він вважав найвищою істиною, примушує мене ототожнити його спотворений дух із духом Усами Бен-Ладена. Обидва мали перед собою одну мету — створити теократичну державу, у якій кожен, хто не підкорився б тому, що вважалося Божим законом, мав бути покараний.

І ніхто з них двох не завагався б, щоб застосувати терор для досягнення своєї мети.

Його ім’я — Жан Кальвін, і Женева була полем його діяльності. Сотні людей були засуджені на смерть і страчені неподалік від цього місця. І не тільки католики, які наважувалися боронити свою віру, а й учені, які в пошуках істини та способів лікування хвороб відхилялися у своїх теоріях від витлумачення їх у Біблії. Найвідомішим був випадок із Мігелем Серветом, який відкрив легеневу циркуляцію й помер за це на вогнищі.

«Не є помилкою карати єретиків і богохульників. Бо інакше ми перетворювалися б на посібників їхніх злочинів. <…> Тут не йдеться про авторитет людини, тут говорить Бог. <…> Одначе коли Він вимагає від нас чогось надзвичайно важливого, аби ми показали, що віддаємо Йому належну шану, підносячи службу Йому понад усякі людські міркування, готові не пощадити своїх батьків, пролити будь-яку кров і забути про всі людські міркування, коли йдеться про те, щоб боротися за Його славу».

Руїна й смерть не обмежувалися Женевою: апостоли Кальвіна, вочевидь, представлені меншими статуями цього монумента, розносили його слова та його нетерпимість по всій Європі. 1566 року кілька церков були зруйновані в Голландії й «бунтівників», тобто людей іншої віри, стратили. Безліч творів мистецтва були кинуті у вогонь за звинуваченням в «ідоловірстві». Велика частина історичної й культурної спадщини була знищена й утрачена назавжди.

А сьогодні мої діти вивчають Кальвіна в школах як великого просвітителя, людину з новими ідеями, яка «визволила» нас із-під католицького ярма. Революціонера, гідного пошани наступних поколінь.

Після темряви світло.

«Що творилося в голові того чоловіка?» — запитую я себе. Чи переживав він безсонні ночі, знаючи, що з кожної родини когось страчують, що дітей розлучають із батьками й кров заливає тротуари? Звідки він узяв упевненість у тому, що його місія не підлягає сумніву?

Чому я вважаю, що всі мої вчинки можна виправдати в ім’я любові? Бо це мій сумнів, причина моїх нинішніх проблем.

Доктор Джекіл і містер Гайд. Люди, які його знали, засвідчили, що в близькому оточенні Кальвін був людиною доброю, спроможною підкорятися словам Ісуса й подавати приклад дивовижного смирення. Його боялися, але й любили — і ця любов запалювала маси.

Оскільки історію пишуть переможці, то ніхто більше не пам’ятає про його жорстокі вчинки. Сьогодні на нього дивляться як на лікаря душ, великого реформатора, на того, хто врятував нас від католицької єресі з її янголами, святими, невинницями, золотом, сріблом, індульгенціями та корупцією.

Чоловік, якого я чекаю, приходить й уриває мої роздуми. Це кубинський шаман. Я пояснюю йому, що переконала свого головного редактора опублікувати матеріал про альтернативні способи боротьби зі стресом. Світ бізнесу наповнений людьми, які сьогодні поводяться з надзвичайною великодушністю, а завтра виливають свою лють на найслабкіших. Люди стають усе більш непередбачуваними.

Консультації психіатрів та психоаналітиків переповнені, і вони неспроможні прийняти всіх пацієнтів. А ніхто не може чекати місяці або роки, щоб вилікувати депресію.

Кубинець вислухав мене, не сказавши нічого. Я запитала його, чи зможемо ми продовжити нашу розмову в кав’ярні, бо почали її на свіжому повітрі, а тепер температура впала досить відчутно.

— Хмари надто густі, — сказав він, приймаючи моє запрошення.

Знаменита хмара нависає над нами до лютого або березня, і її іноді проганяє лише містраль, очищуючи небо, але примушуючи температуру опускатися ще нижче.

— Як ви на мене вийшли?

— Один з охоронців газети розповів про вас. Головний редактор зазвичай доручає мені брати інтерв’ю у психологів, психіатрів, психотерапевтів, але я робила це вже сотні разів.

Мені потрібне щось оригінальне, і він може бути тією особою, яку я шукаю.

— Ви не зможете опублікувати моє ім’я. Те, що я роблю, не покривається соціальним страхуванням.

Насправді, подумала я, він хотів сказати: «Моя діяльність є нелегальною».

Я говорила з ним майже двадцять хвилин, намагаючись домогтися, щоб він почувався вільно, але кубинець спостерігав за мною. Він мав смагляву шкіру, довге волосся з просивиною й був одягнений у костюм-трійку з краваткою. Я ніколи не уявляла собі шамана в такому костюмі.

Я пообіцяла зберегти в таємниці все, що він мені скаже.

— Ми лише зацікавлені знати, чи багато людей користуються вашими послугами. Я чула, ви вмієте лікувати.

— Це неправда. Я не вмію лікувати. На це спроможний лише Бог.

— Гаразд, я згодна. Але щодня ми зустрічаємо когось, хто несподівано починає поводитися якось дивно. І я тоді запитую себе: що сталося з цією людиною, яку я нібито знала так добре? Чому вона стала такою агресивною? Перепрацювала? Але наступного дня ця людина знову стає нормальною. Ти відчуваєш полегкість, але незабаром чуєш, як килим цілком несподівано починає шарудіти під її ногами. І тепер замість запитати, що відбувається з цією людиною, ти запитуєш себе, чи ти чимось не роздратувала її.

Кубинець не сказав нічого. Він ще не відчув довіри до мене.

— Це можна вилікувати?

— Можна, але лікує лише Бог.

— Атож, я знаю, але як Він лікує?

— По-різному. Погляньте мені у вічі.

Я підкорилася, і мені здалося, я впадаю в транс, не розуміючи, що зі мною відбувається.

— В ім’я сил, які керують моєю працею, спираючись на могутність, яку вони мені надали, я прошу духів, які мене захищають, аби вони зруйнували ваше життя й життя ваших близьких, якщо ви викажете мене поліції або повідомите про мене службу імміграції.

Він зробив кілька рухів рукою навколо моєї голови. Це здалося мені чимось украй сюрреалістичним, і я хотіла підвестися й піти геть. Та коли я про це подумала, він уже повернувся до нормального стану — ні надто симпатичного, ні віддаленого.

— Можете запитувати. Тепер я вам довіряю.

Я була трохи налякана. Але не мала наміру завдати шкоди цьому чоловікові. Я замовила ще одну філіжанку чаю й точно пояснила, чого від нього хочу: лікарі, у яких я брала «інтерв’ю», сказали, що лікування забирає багато часу. Охоронець журналу сказав, що — я добре зважила слова — Бог обрав кубинця як канал, аби покінчити з тяжкою проблемою депресії.

— Ми самі створюємо безлад у своїх головах. Депресія приходить не ззовні. Досить попросити духа-захисника, який проникає у вашу душу й допомагає її очистити. Проте ніхто більше не вірить у духів-захисників. Вони й далі спостерігають за нами, прагнучи допомогти, але ніхто їх не кличе. Моя робота полягає в тому, щоб привести духів до того, хто їх потребує, і почекати, поки вони зроблять свою роботу. Тільки це.

— Гіпотетично припустімо, що в одну з хвилин агресивності людина обмірковує маккіавелістський план, як знищити іншу людину. Як знеславити її на службі, наприклад.

— Таке відбувається щодня.

— Я знаю, та коли агресивність минає, коли людина повертається до свого нормального стану, її не поглине почуття провини?

— Звичайно, воно її мучитиме. І через два роки воно катуватиме її ще нещадніше.

— Тоді гасло Кальвіна помилкове: після темряви світло.

— Про що ви?

— Та ні про що. Я міркувала про монумент у парку.

— Атож, світло в кінці тунелю є, якщо ви про це говорите. Але іноді, коли людина перетинає темряву й добувається до іншого кінця, вона залишає за собою величезний слід руїни.

— Гаразд, повернімося до суті: ваш метод.

— Це не мій метод. Його застосовують протягом багатьох років для лікування від стресу, депресії, дратівливості, спроб накласти на себе руки та інших способів, які людина винайшла, щоб зробити погано самій собі.

«О Боже, переді мною людина, яка мені потрібна. Я повинна зберегти холоднокровність».

— Ми можемо його назвати…

— …самоприкликаним трансом. Автогіпнозом. Медитацією. Кожна культура має для цього назву. Але пам’ятайте, Товариство медицини Швейцарії не дивиться на ці речі прихильно.

Я призналася, що займаюся йогою, але навіть йога не допомагає мені прийти в стан, у якому проблеми здаються організованими й розв’язаними.

— Ми розмовляємо про вас чи про репортаж для газети?

— Про те й про те.

Я перестала стерегтися, бо зрозуміла, що не зможу мати таємниць від цього чоловіка. Я переконалася в цьому в ту мить, коли він попросив, щоб я подивилася йому у вічі. Пояснюю, що його прагнення залишитися анонімним не має глузду, — відомо, що багато людей бувають у нього вдома, у Вейріє. І багато хто, навіть поліцейські, що охороняють в’язниці, вдаються до його послуг. Про це розповів мені охоронець журналу.

— У вас проблема з ніччю, — сказав він.

— Атож, у мене проблема з ніччю. Чому?

— Уночі лише тому, що це ніч, у нас оживають страхи дитинства: страх самоти, жах перед невідомістю. Тим часом ми вміємо перемагати ці примари й легко долаємо ті, що приходять до нас удень. Якщо ми не боїмося темряви, то лише тому, що ми партнери світла.

У мене таке почуття, ніби переді мною вчитель початкової школи, який пояснює очевидне.

— Чи зможу я піти у ваш дім, щоб ви зробили мені…

— …ритуал екзорцизму?

Я не подумала про цю назву, але саме цього потребую.

— Ви не маєте потреби. Я бачу у вас багато темряви, але й багато світла. І переконаний, що у вашому випадку світло переможе.

Я майже заплакала, бо цей чоловік справді проник у мою душу, хоч я не могла зрозуміти як.

— Намагайтеся іноді прокидатися вночі, дивитися на зірки й п’янити себе відчуттям нескінченності. Ніч з усіма своїми чарами також є дорогою до світла. Отож так само, як глибокий колодязь має на своєму дні воду, яка тамує спрагу, ніч, таємниця якої наближає нас до Бога, ховає у своїй темряві вогонь, спроможний запалити наші душі.

Ми розмовляли протягом майже двох годин. Він запевнив мене, що я не потребую ніякого лікування, крім як іноді прокидатися вночі, і навіть мої найбільші побоювання не мають під собою ґрунту. Я розповіла йому про своє прагнення до помсти. Він вислухав мою розповідь без жодного коментаря, не промовивши жодного слова. Чим довше я з ним говорила, тим ліпше почувалася.

Він запропонував, щоб ми вийшли й разом прогулялися в парку. Біля одних воріт на землі намальовані білі й чорні квадрати й стоять величезні шахові фігури з пластику. Кілька людей грали там у шахи, попри холодну погоду.

Він уже не говорив практично нічого — це я розмовляла, майже не замовкаючи, іноді дякуючи йому, іноді проклинаючи своє життя. Ми зупинилися перед двома велетенськими шахівницями. Він, здавалося, приділяв більше уваги грі, аніж моїм словам. Я припинила свої нарікання й теж стежила за грою, хоч вона анітрохи мене не цікавила.

— Розповідайте до кінця, — сказав він.

— До кінця? Я зраджую свого чоловіка, вкладаю кокаїн у сумку своєї суперниці й кличу поліцію. Хіба цього мало?

Він засміявся.

— Ви бачите цих гравців у шахи? Їм завжди треба зробити наступний хід. Вони не можуть припинити гру посередині, бо це означало б визнати поразку. Іноді вона стає неминучою, але здебільшого гравці борються до кінця. Ми маємо уже все, чого нам треба. Можна не покращувати нічого. Вважати, що ми кращі або гірші, справедливі чи несправедливі, — усе це дурниці. Ми знаємо, що сьогодні Женева накрита хмарою, яка, можливо, висітиме над нами кілька місяців, перш ніж податися геть, але рано чи пізно вона відійде. Тому продовжуйте свою гру й прокидайтеся вночі.

— Немає такого слова, яке могло б перешкодити мені робити те, чого я не повинна робити?

— Немає жодного. Якщо ви зробите те, чого не повинні робити, ви сама відповідатимете за це. Як я сказав вам у ресторані, світло у вашій душі сильніше за темряву. Але для цього ви повинні закінчити свою гру.

Я подумала, що ніколи в житті не чула поради, що здавалася б такою безглуздою. Я подякувала йому за час, який він на мене згаяв, і запитала, чи йому щось винна. Він сказав, що ні.

Коли я повернулася в редакцію, головний редактор запитав, чому я затрималася так довго. Я пояснила йому, що розмова на не вельми ортодоксальну тему вимагала від мене чималих зусиль.

— А що вона зовсім не ортодоксальна, то виходить, ми заохочуємо незаконну практику?

— А хіба ми не заохочуємо незаконну практику, коли бомбардуємо молодь закликами до надмірного споживання? Хіба ми не сприяємо збільшенню нещасливих випадків, коли рекламуємо нові автомобілі, що можуть досягати швидкості у двісті п’ятдесят кілометрів на годину? Хіба ми не сприяємо депресіям та схильностям накладати на себе руки, коли публікуємо матеріал про людей, які домоглися успіху, прямо не пояснюючи, як їм це вдалося, і в такий спосіб переконуємо інших, що вони нічого не варті?

Головний редактор не захотів сперечатися зі мною. Можливо, він також був зацікавлений видати газету, головним матеріалом якої було «Падіння щастя дає можливість азіатській країні збільшити свої прибутки на вісім мільйонів франків».

Я написала статтю з близько шестиста слів, — максимальний обсяг, який був мені дозволений, — запозичивши майже весь текст з Інтернету, бо мені майже нічого не дала розмова з шаманом, яка перетворилася на консультацію.

Жакоб!

Він воскрес і надіслав мені послання, запрошуючи до кав’ярні — так ніби не мав стільки цікавого у своєму житті, чому треба було приділяти увагу. Де тепер цей досвідчений дегустатор вин? Де перебуває чоловік, наділений найсильнішим збудником у світі — владою?

А головне, де тепер коханий моєї юності, якого я знала в літа, коли все було можливим для нас обох?

Він одружився, змінився, а тепер надіслав повідомлення, у якому запрошує мене до кав’ярні. Чи не було б цікавішим, якби він мене запросив на нудистську пробіжку в Шамоні? Можливо, такою пропозицією я зацікавилася б більше.

Я не мала найменшого бажання відповідати. Була розгнівана й принижена його мовчанкою протягом кількох тижнів. Він гадає, я побіжу до нього лише тому, що він зробив мені ласку — запросив, щоб трохи розважитися?

Перш ніж лягти спати, я прослухала (у навушниках) розмову з кубинцем, яку записала на магнітофон. Ще в тій частині розмови, де я вдавала тільки журналістку, а не жінку, яка боялася сама себе, я запитала в нього, чи автотранс (або медитація — слово, якому він надавав перевагу) може допомогти комусь забути іншу особу. Я так підійшла до цієї теми, щоб він правильно зрозумів слово «любов» або вислів «травма від словесної агресії», які мали велике значення для нашої розмови в ті хвилини.

— Це досить багниста сфера, — відповів він. — Атож, ми можемо домогтися відносної амнезії, та позаяк ця особа пов’язана з іншими фактами та подіями, то буде практично неможливо цілком викинути її з пам’яті. Крім того, забути — це поведінка хибна. Правильним буде сміливо дивитися їй у вічі.

Я прослухала всю плівку, спробувала відвернути свою увагу, зробила деякі обіцянки, записала дещо до свого порядку денного, але це не дало ніякого результату. Перед сном я надіслала послання Жакобу, прийнявши його пропозицію.

Я не вмію контролювати себе — ось моя проблема.

— Не стану стверджувати, що мені тебе бракувало, бо ти не повіриш. Не скажу також, що я не відповідав на твої послання, бо боявся закохатися знову.

Я справді не повірила жодному його слову. Але дозволила, щоб він і далі намагався пояснити непоясненне. Ми були у звичайнісінькій кав’ярні в Коломб-сюр-Салев, у селі на кордоні з Францією, за п’ятнадцять хвилин від моєї роботи. Інші невибагливі клієнти були шоферами вантажівок і робітниками каменярні, розташованої неподалік.

Я була там єдиною жінкою, крім барменші, яка ходила з кінця в кінець закладу, надмірно нафарбована, і обмінювалася жартами з відвідувачами.

— Я живу, як у пеклі, відколи ти з’явилася в моєму житті. Від того дня в моєму кабінеті, коли ти брала в мене інтерв’ю й ми обмінялися інтимностями.

«Обмінялися інтимностями» сказано не зовсім точно. Я посмоктала йому прутень, а він нічого зі мною не зробив.

— Я не можу назвати себе нещасним, але почуваюся дедалі самотнішим, хоч ніхто про це не знає. Навіть коли я перебуваю між друзями, середовище й вино є найкращими, розмова відбувається жваво і я всміхаюся, то без жодної причини раптом перестаю звертати увагу на розмову. Кажу, що в мене важлива зустріч, і йду геть. Я знаю, чого мені бракує — тебе.

Настав час помститися.

— То ти не думаєш, що твоє подружнє життя потребує ліків?

— Думаю. Я говорив про це з Маріанною, але не зміг її переконати. Для неї філософія пояснює все. Вона помітила, що я змінився, але пояснює це виборами.

Кубинець мав рацію, коли казав, що деякі справи ми повинні доводити до кінця. У цю мить Жакоб урятував свою дружину від тяжкого звинувачення в торгівлі наркотиками.

— Моя відповідальність значно посилилася, і я ще до цього не звик. Маріанна каже, що через короткий час я звикну. А ти?

«Я? Що він, зрештою, хоче знати?»

Мої зусилля чинити йому опір упали на землю в ту мить, коли я побачила, що він сидить сам-один за столом у кутку, перед ним стоїть пляшка кампарі із содою й усмішка розтягла йому губи, коли він побачив, як я увійшла. Ми знову стали підлітками, цього разу маючи право пити алкогольні трунки, не порушуючи ніякого закону. Я взяла його крижані руки — не знаю, від холоду чи від страху.

— Усе добре, — відповіла я. — Пропоную, щоб наступного разу ми зустрілися раніше — літо закінчується й сутеніє рано.

Він погодився й обережно поцілував мене в губи, намагаючись не привертати уваги двох чоловіків, які сиділи поблизу.

— Одна з найгірших речей для мене — це погожі сонячні дні. Відхиляю штору у своєму кабінеті, бачу людей, багато з яких ідуть, узявшись за руки, й анітрохи не турбуються про наслідки. А я не можу показувати свою любов.

Любов? То кубинський шаман даремно висловлював жаль до мене й просив допомоги в таємничих духів?

Я багато чого сподівалася від цієї зустрічі, крім побачити чоловіка, спроможного відкрити свою душу, як він робив тепер. Моє серце калатало все сильніше — від радості, від подиву. Я не могла запитати ані в нього, ані в себе, чому це відбувається.

— Не думай, що я заздрю чужому щастю. Але я не розумію, чому інші люди можуть бути щасливими, а я — ні.

Він оплатив рахунок у євро, ми пішки перетнули кордон і пішли до наших автомобілів, які стояли з протилежного боку вулиці, тобто у Швейцарії.

Ми вже не мали часу виявляти свої почуття. Попрощалися трьома поцілунками й пішли кожне до своєї долі.

Як і після зустрічі в гольф-клубі, я не змогла вести автомобіль. Насунула на голову каптур, щоб захиститися від холоду, і рушила пішки провулком, не знаючи, куди йду. Проминула пошту й перукарню. Побачила відчинений бар, але пішла далі, щоб розвіятися. Я не мала найменшого інтересу до того, що відбувалося. Мені лише хотілося, аби щось відбувалося.

«Відхиляю штору у своєму кабінеті, бачу людей, багато з яких ідуть, узявшись за руки, й анітрохи не турбуються про наслідки. А я не можу показувати свою любов», — сказав він.

І коли я відчувала, що ніхто, абсолютно ніхто не спроможний зрозуміти, що діється в мені, — ні шаман, ні психоаналітики, ні навіть мій чоловік, — ти прийшов, щоб мені пояснити…

Це самотність, хоч я й оточена дорогими мені людьми, які піклуються про мене й бажають усього найкращого, хоч, можливо, вони допомагають мені лише тому, що й самі почуваються самотніми й виявляють солідарність, тавровану залізом і вогнем: «Я корисний, хоч і почуваюся самотнім».

Хоч мозок і каже, що все гаразд, душа розгублена, спантеличена, не розуміючи, чому життя несправедливе до неї. Але вранці ми прокидаємося й починаємо спілкуватися зі своїми дітьми, своїми чоловіками, своїми коханцями, своїми шефами, своїми підлеглими, своїми учнями — усіма тими десятками людей, які заповнюють життя нашого звичайного дня.

І ми завжди готові всміхнутися й сказати підбадьорливе слово, бо ніхто не спроможний розповісти іншим про свою самотність, а надто тоді, коли перебуває в доброму товаристві. Але самотність існує й поступово руйнує все, що є в нас найкращого, бо ми примушені застосовувати всю свою енергію, щоб здаватися щасливими, хоч нам ніколи не щастить одурити самих себе. Проте ми вперто показуємо лише троянду, яка щоранку розпускає пелюстки, і ховаємо в собі її колюче стебло, яке ранить нас і примушує кровоточити.

Навіть знаючи, що кожен у якусь мить почувається цілком й абсолютно самотнім, принизливо зізнатися: «Я самотній, потребую товариства, потребую вбити монстра, схожого на казкових драконів. Усі вважають, що це фантазія, але це не фантазія. Я чекаю шляхетного й доброчесного лицаря, який прийде зі своєю славою, щоб завдати йому поразки й остаточно скинути його в безодню, але лицар не з’являється».

Але ми все одно не повинні втрачати надію. Ми починаємо робити те, чого ніколи не робили, більше того, що є справедливим і необхідним. Колючки всередині нас стають більшими й руйнівнішими, а проте навіть у такій ситуації ми не можемо зупинятися посередині. Так, ніби життя — це грандіозна гра в шахи: усі дивляться й чекають результату. Ми вдаємо, ніби нам байдуже, виграємо ми чи програємо, головне — змагатися, викручуємося так, щоб наші справжні почуття були темними й прихованими, але в такому разі…

…Замість здобути собі товариство, ми ще більше ізолюємо себе, щоб мовчки зализувати рани. Або йдемо вечеряти з тими людьми, які не мають нічого спільного з нашим життям, і гаємо свій час, розмовляючи про речі, які не мають щонайменшої ваги. І хоч ми розважаємося протягом певного часу, випиваємо й святкуємо, але дракон залишається живим. Поки нарешті люди, справді до нас близькі, бачать, що з нами діється щось не те, і починають звинувачувати себе за те, що їм не вдалося зробити нас щасливими. Вони запитують у нас, у чім наша проблема. Ми відповідаємо, що з нами все гаразд, але насправді це не так…

Усе дедалі погіршується. Будь ласка, дайте мені спокій, бо я вже не маю сліз, щоб плакати, і не маю серця, щоб страждати, маю лише безсоння, порожнечу, апатію, і ви повинні почувати те саме, можете себе запитати. Але вони наполягають і кажуть, що я лише переживаю важку фазу або депресію, бо бояться застосувати справжнє й проклятуще слово — «самотність».

Поки все це відбувається, ми й далі не припиняємо шукати єдиного, що могло б зробити нас щасливими: лицаря в блискучому обладунку, який убив би дракона, підібрав троянду й обламав із неї колючки.

Багато хто переконує нас у тому, що ми несправедливі з життям. Інші залишаються задоволеними, бо вважають, що саме на це ми й заслуговуємо: почуватися самотніми, нещасливими, бо ми все маємо, а вони — ні.

Але одного дня сліпі починають бачити. Ті, хто опанований смутком, знаходять розраду. Ті, хто страждає, знаходять порятунок. Лицар прибуває й визволяє нас, і життя знову знаходить своє виправдання…

Але все одно вам доводиться брехати й обманювати, бо обставини можуть змінюватися. Кому ніколи не хотілося покинути все й податися на пошуки мрії? Мрія завжди є ризикованою, за неї завжди треба платити, тебе або віддають під суд, або каменують у певних країнах, в інших це може бути або соціальний остракізм, або байдужість. Але завжди існує ціна, яку треба сплатити. Хоча ви й далі брешете, а люди вдають, ніби вам вірять, а потай вам заздрять і стверджують у вас за спиною, що ви є чимось найгіршим, чимось найзагрозливішим. Ви не чоловік-перелюбник, якого терплять і яким нерідко захоплюються, ви жінка-перелюбниця, та, яка спить з іншим, обманюючи свого чоловіка, свого бідолашного чоловіка, завжди такого поступливого й ніжного…

Але тільки ви знаєте, що цей чоловік виявився неспроможним урятувати вас від самоти. Бо в ньому бракувало чогось, чого навіть ви не можете пояснити, бо кохаєте його й не хочете втратити. Тим часом осяйний лицар зі своїми обіцянками про пригоди в далеких краях виявляється набагато сильнішим, аніж ваше бажання, щоб усе залишалося таким, як і було, навіть якщо на святах люди дивляться на вас і між собою базікають, що ліпше було б прив’язати вам на шию млиновий камінь і вкинути вас у море, щоб ви не подавали поганого прикладу.

І ситуацію тільки погіршує те, що ваш чоловік терпить усе мовчки. Не протестує й не влаштовує сцени. Сподівається, що це минеться. Ви також знаєте, що це минеться, бо час сильніший за вас.

І так усе триває місяць, два місяці, рік… Усі терплять мовчки.

Але тут не йдеться про те, щоб просити дозволу. Ти озираєшся назад і бачиш, що вже думала так само, як ті особи, котрі тепер тебе звинувачують. Ти також звинувачувала перелюбниць і уявляла собі, що живеш у тій країні, де за такі речі карають каменуванням. Ти так думала до того дня, коли таке сталося з тобою. Тоді ти знайшла тисячу виправдань за свою поведінку, стверджуючи, що маєш право на те, аби бути щасливою бодай трошки, бо осяйні лицарі, які вбивають драконів, існують лише в дитячих історіях. Справжні дракони не вмирають ніколи, але навіть у цьому випадку ти маєш право пережити дорослу казку бодай раз у житті.

Ось тоді й настає хвилина, якої ти всіма силами намагалася уникнути, яку відкладала на потім стільки часу: хвилина, коли треба ухвалити рішення, чи вам і далі жити разом, чи розлучитися назавжди.

Водночас приходить і страх помилитися, хоч би яким було ухвалене тобою рішення. І ти болісно чекаєш, щоб інший ухвалив рішення, чи викинути тебе з дому та з ліжка, бо так далі тривати не може. Зрештою, ти вже не одна, вас двоє або вас багато, кардинально відмінних між собою. А що з тобою раніше такого не було, то ти не знаєш, куди йти. Факт полягає в тому, що ти постала перед ситуацією, яка примусить страждати одну людину, або дві, або всіх…

…Але передусім вона знищить тебе, хоч би яким був твій вибір.

Рух повністю припинився. І саме сьогодні!

Женева зі своїми двомастами тисячами жителів поводиться так, ніби є центром світу. І є люди, які в це вірять і прилітають сюди зі своїх країн, щоб улаштувати тут так звані збори під куполом. Ці зустрічі переважно відбуваються в приміських зонах і впливають на рух транспорту дуже рідко. Здебільшого ми бачимо лише кілька гелікоптерів, які літають над містом.

Я не знаю, що відбулося сьогодні, але перекрили одну з головних ліній. Я прочитала кілька денних газет, але не найголовніших у місті, а лише тих, які повідомляють локальні новини. Проте знаю, що великі світові держави послали своїх представників, щоб обговорити «на нейтральній території» загрозу поширення атомної зброї. Але в який спосіб це торкається мого особистого життя?

Багато в чому. Я ризикую запізнитися на службу. Тому вирішила обрати громадський транспорт, а не їхати своїм ідіотським автомобілем.

Щороку в Європі витрачають близько сімдесяти чотирьох мільйонів швейцарських франків (близько вісімдесяти мільйонів доларів) на наймання приватних детективів, чиєю спеціальністю є стежити, фотографувати й надавати персонам докази, що їх зраджує їхня дружина або їхній чоловік. Тоді як решта континенту переживає кризу, підприємства звільняють працівників, ринок подружньої невірності переживає бурхливе зростання.

І не лише приватні детективи здобувають із цього вигоду. Техніки інформатики опрацювали пристосування для телефонів, такі як СОС-алібі. Воно функціонує дуже просто: у призначений час надсилає партнерові любовне послання прямо в його кабінет. Тож, поки ви лежите в постелі, п’єте шампанське, на мобілку партнера прибуває торпеда, повідомляючи, що ви повернетеся зі служби дуже пізно через несподівану нараду. Інше пристосування, «машина вибачення», пропонує серію пробачень французькою, німецькою й італійською мовами — і ви можете обрати найприйнятніше для вас на сьогодні.

Крім детективів і техніків інформаційного обслуговування, велику вигоду з поширення перелюбів здобувають також готелі. Позаяк один із сімох швейцарців має позашлюбну пригоду (згідно з офіційною статистикою) і взявши до уваги кількість одружених у країні, ми говоримо про триста п’ятдесят тисяч індивідів, яким потрібне потаємне помешкання, де вони могли б зустрічатися. Щоб привабити клієнтів, управитель готелю-люкс заявляє: «Ми маємо систему, у якій борг на кредитній картці позначений як сніданок у нашому ресторані». Заклад пропонував вигідні умови для тих, хто міг заплатити шістсот швейцарських франків за один вечір. До такого закладу я й звернулася.

Після півгодинного стресу я нарешті покинула автомобіль із водієм і швидко піднялася в номер. Завдяки системі електронних переговорів я точно знала, куди мені треба йти, щоб нічого не запитувати біля столу адміністратора.

Після зустрічі в кав’ярні на кордоні з Францією до кімнати, у якій я перебувала, тепер більше нічого не було потрібно, — пояснень, присяг у коханні, навіть ще однієї зустрічі, — аби переконатись, що саме це нам треба. Обоє боялися багато думати й відмовитися від свого наміру, тож рішення було ухвалено без багатьох запитань і відповідей.

Осінь уже минула. Знову прийшла весна, мені знову шістнадцять років, а йому — п’ятнадцять. Я в таємничий спосіб повернула собі невинність душі (тоді як невинність тіла була втрачена назавжди). Ми цілувалися. О Боже, я вже забула, що це таке, подумалося мені. Я жила лише думками про те, що мені треба, — що я повинна робити, коли зупинитися, — і те саме одержувала від свого партнера. Усе було не так. Ми вже ніколи не віддавалися одне одному.

Можливо, тепер він зупиниться. Нам ніколи не вистачало поцілунків. Вони були тривалими й смачними, ми обмінювалися ними десь у потаємному куточку школи. Але я хотіла, щоб усі це бачили й заздрили мені.

Він не зупинявся. Його язик мав гіркий присмак, суміш сигарети й горілки. Мені соромно, і я напружена, мушу викурити сигарету й випити склянку горілки, щоб ми почувалися в однаковому становищі, подумала я. Я делікатно його відштовхнула, підійшла до міні-бару й одним ковтком вихилила невеличку пляшку. Алкоголь обпік мені горло. Попросила сигарету.

Він дав мені сигарету, спершу нагадавши, що в помешканні курити заборонено. Як приємно порушувати навіть такі дурні правила, як це! Я зробила одну затяжку, і мені стало погано. Я не знала, у чому причина — у горілці чи в сигареті, але, щоб відкинути сумнів, пішла до ванної кімнати й викинула сигарету в унітаз. Він пішов слідом за мною, обхопив руками мене ззаду, став цілувати в потилицю та у вуха, приклеївся до мого тіла, і я відчула його набубнявілий прутень між сідницями.

Мої моральні принципи, де ви? Якою буде моя голова, після того як я вийду звідси й повернуся до свого нормального життя?

Він виштовхує мене назад, до кімнати. Я обертаюся й знову цілую його рот і його язик, що має присмак тютюну й горілки. Кусаю його губи, і він хапає мене за груди уперше в житті. Зриває з мене сукню й кидає її в куток. На якусь мить мені стає трохи соромно за своє тіло — я вже не дівчинка, якою була тієї весни в школі. Ми стояли на ногах. Штори були розчахнуті, і ми бачили озеро Леман, що відокремлювало нас від людей у будинках на протилежному березі.

В уяві мені хотілося вірити, що хтось нас бачить, і це ще більше збуджувало, навіть більше, ніж його поцілунки на моїх грудях. Я почувала себе мандрівницею, повією, яку найняли для служби в готелі, спроможною абсолютно на все.

Але це відчуття тривало недовго. Я знову відчула себе п’ятнадцятирічною дівчинкою, коли мастурбувала кілька разів на день, думаючи про нього. Я притискаю його голову до своїх грудей і дозволяю, щоб він сильно вкусив мене в пипку, і скрикую від болю й втіхи.

Він досі вдягнений, а я стою перед ним цілковито гола. Я штовхаю його голову нижче й прошу, щоб він облизав мою пуцьку. Проте в цю мить він штовхнув мене на ліжко, зірвав із себе одяг і наліг на мене. Почав щось намацувати на столику біля ліжка, і ми обоє скотилися на підлогу. Таке трапляється з початківцями, атож, ми початківці й не соромимося цього.

Він знаходить те, що шукав, — презерватив. Просить, щоб я наділа йому, застосовуючи рот. Я зробила це досить невправно за браком досвіду. Не розумію, навіщо це треба. Навряд чи він думав, ніби я хвора або злягаюся з багатьма. А проте я шаную його бажання. Відчула неприємний смак змазки, якою покрита гума, але я сповнена рішучості навчитися так робити. Намагаюся не показати, що я вперше в житті приймаю в себе чоловічий член у презервативі.

Коли я закінчила, він повернув мене до себе спиною й попросив, щоб я вперлася в ліжко. Господи, це відбулося! І я почуваюся щасливою жінкою, подумалося мені.

Тим часом він замість проникнути в пуцьку почав запихати мені прутня в зад. Це мене налякало. Я запитала, що він робить, але він не відповів, натомість узяв щось іще на столику й запхав його мені в дупу. Я зрозуміла, що це вазелін або щось подібне. Потім він попросив, щоб я мастурбувала, і повільно почав запихати прутня.

Я виконувала його розпорядження й знову відчула себе дівчиною-підлітком, для якої секс є табу й чимось болючим. Біль і справді був неабияким. Я більше не мастурбувала, а лише вхопилася за простирадла й кусала губи, щоб не закричати від болю.

— Кажи, що тобі болить. Кажи, що ніколи цього не робила. Кричи, — наказує він.

Я знову йому підкоряюся. Це майже правда — я таки робила це разів чотири або п’ять, але ніколи не втішалася.

Його рухи стають дедалі інтенсивнішими. Він стогне від насолоди. А я стогну від болю. Він схопив мене за волосся, ніби я тварина, кобила абощо, і штрикає в мене прутнем зі швидкістю галопу. Витягує його з мене одним посмиком, зриває з нього презерватив, обертає мене й прикипає до мого обличчя.

Він намагається стримати стогін, але стогін сильніший за його самоконтроль. Через мить він навалюється на мене. Я перелякана й водночас зачарована всім цим. Він пішов до ванної кімнати, викинув там презерватив у сміття й повернувся до мене.

Ліг поруч зі мною, запалив іще одну сигарету, використав склянку з горілкою як попільничку, спершись на мій живіт. Ми згаяли чимало часу, дивлячись у стелю й нічого не кажучи. Він почав голубити мене. Це вже не був шалений чоловік кількох хвилин тому, а романтичний юнак, який у школі розповідав мені про галактики й про свій інтерес до астрології.

— Ми не повинні залишити тут ніякого запаху.

Ця фраза брутально повернула мене до реальності. Мабуть, це не перший його досвід. Звідси презерватив і бажання, щоб усе відбувалося так, як відбувалося раніше, до того, як я увійшла до цієї кімнати. Мене опанувало відчуття образи й ненависті, але я приховала їх під усмішкою й запитала, чи він має якийсь засіб проти запахів.

Він сказав, що мені досить прийняти ванну, коли я повернуся додому, перш ніж обійматиму свого чоловіка. Він також порадив мені скинути труси, бо вазелін залишає сліди.

— Коли повернешся додому, то забіжи поквапно й скажи, що помираєш від бажання прийняти душ.

Мене занудило. Я так довго чекала, щоб повестися, як тигриця, а мене використали, як кобилу. Але життя таким і є: реальність ніколи не наближається до романтичних фантазій нашої юності.

— Гаразд, я це зроблю.

— Я хотів би знову з тобою зустрітися.

— Я готова.

Досить було цієї простої фрази, щоб знову перетворилося на рай те, що здалося мені пеклом, помилкою, хибним кроком.

— Атож, я теж хочу зустрітися з тобою знову. Я нервувалася й боялася, але наступного разу буде краще.

— Правду кажучи, усе було бездоганно.

— Атож, усе було бездоганно, але я відчула це тільки тепер. Ми обоє знаємо, що ця історія приречена на кінець, але не відразу.

Мені більше нічого не хочеться говорити. Лише скористатися цими хвилинами з ним поруч, дочекатися, поки він докурить сигарету, одягтися й вийти звідси першою.

Я вийшла в ті самі двері, у які ввійшла.

Сіла в той самий автомобіль і повернулася туди, звідки повертаюся додому щовечора. Забігла додому, кажучи, що в мене нестравність шлунка й мені негайно треба до ванни. Помилася у ванні, відмившись від решток того, що було на мені.

Лише потім поцілувала чоловіка й дітей.

Ми не були особами з одними інтересами в тому готельному номері.

Я мріяла повернути собі романтику молодості. Ним рухав інстинкт мисливця.

Я шукала хлопця своєї юності. Він прагнув здобути жінку привабливу й зухвалу, яка брала в нього інтерв’ю перед виборами.

Я вірила в те, що моє життя може набути нового змісту. Він лише сподівався, що вечір дасть йому розраду від нескінченних дискусій у Державній раді.

Для нього це була звичайна розвага, хоч і небезпечна. Для мене — щось непрощенне, жорстоке, демонстрація нарцисизму, змішаного з егоїзмом.

Чоловіки зраджують своїх дружин, бо так закладено в них генетично. Жінка це робить, бо вважає, що її не досить шанують, і, крім віддати своє тіло, завжди віддає й трохи серця. Для неї це справжній злочин. Викрадення. Гірше, аніж пограбування банку, бо якщо одного дня її викриють (а викривають її завжди), вона завдасть непоправної шкоди своїй родині.

Для чоловіків це лише «дурна помилка». Для жінки — духовне вбивство всіх тих, хто оточує її ніжністю й піклується про неї як про матір і дружину.

Тому коли я лягла поруч зі своїм чоловіком, то уявила собі Жакоба, який лежить поруч із Маріанною. У нього зовсім інший клопіт у голові: завтрашні політичні зустрічі, завдання, які треба виконати, і порядок денний, заповнений переговорами та нарадами. Тоді як я, ідіотка, дивлюся в стелю й пригадую кожну мить, яку провела в тому готелі, безперервно прокручуючи порнофільм, у якому грала головну роль.

Я спогадувала події від тієї миті, коли підійшла до вікна й захотіла, щоб хтось спостерігав за мною в бінокль і, можливо, мастурбував, побачивши мене голу, підкорену, принижену, побачивши, як мене трахають у зад. Як збуджувала мене ця думка! Вона робила мене божевільною й примусила відкрити в собі те, чого доти я абсолютно не знала.

Мені тридцять один рік. Я не дитина й думала, що вже ніколи не довідаюся про себе нічого нового. Але довідалася. Я стала таємницею для самої себе, відкрила певні види поведінки й хочу піти далі, експериментуючи з усім, що, як я знаю, існує: з мазохізмом, груповим сексом, фетишами, з усім.

І не можу сказати: я більше його не кохаю, це була фантазія, вигадана моєю самотністю.

Можливо, я справді його не кохаю. Але мені подобається те, що він у мені розбудив. Він поставився до мене без найменшої поваги, не щадив мою гідність, нічого не боявся й робив зі мною все, що хотів, а я намагалася йому догодити.

Мій розум помандрував у якесь таємне й невідоме місце. Цього разу я буду володаркою. Я знову побачу його голим, але тепер я віддаватиму накази, прив’яжу йому руки до ніг, сяду йому на обличчя й примушу його цілувати мою пуцьку доти, доки я вже не витримуватиму оргазмів. Потім покладу його на живіт і застромлю йому пальці в зад — спочатку один, потім два, потім три. Він стогнатиме від болю й утіхи, поки я дрочитиму йому члена вільною рукою, відчуваючи, як гаряча рідина тече мені крізь пальці; потім я піднесу пальці до рота, оближу кожен окремо й обітру об його обличчя. Він попросить іще. Я скажу, що досить. Вирішуватиму я!

Перш ніж заснути, я помастурбувала й спізнала два оргазми один за одним.

Сцена, до якої я вже звикла: чоловік читає новини на айпеді; діти вже наготувалися їхати до школи; сонячні промені проникають у вікно; а я вдаю, ніби чимось займаюся, тоді як насправді помираю від страху, аби ніхто ні про що не здогадався.

— Ти здаєшся щасливішою сьогодні.

Здаюся і є справді щасливішою, але не мусила б.

Досвід, який я пережила вчора, був надто ризикований для всіх, а надто для мене. Чи ховається підозра в словах мого чоловіка? Сумніваюся. Він вірить абсолютно всьому, що я йому кажу. Не тому, що він ідіот, — до цього далеко, — а тому, що він мені довіряє.

Це дратує мене ще більше. Не дуже приємно усвідомлювати, що ти належиш до жінок, яким довіряти не можна.

Ні, у чомусь таки можна. Це я винайняла той готель для невідомих мені обставин. Це можна вважати виправданням? Ні. Воно не відповідає дійсності, бо ніхто мене не зобов’язував іти туди. Я завжди можу посилатися на те, що так себе почувала, що не мала уваги, якої потребувала, а лише розуміння й толерантність. Я можу сказати самій собі, що мене слід було б стримувати від учинків, на які я здатна. Можу нагадати про те, що таке відбувається з усіма, хай навіть лише вві сні.

Але, по суті, те, що сталося, мало просте пояснення: я лягла в постіль із чоловіком, бо мені шалено хотілося це зробити. Нічого більше. Жодного інтелектуального або психологічного виправдання. Я хотіла піднятися над своїм нудним життям. От і все.

Я знаю жінок, які одружилися задля безпеки, статусу, грошей. Кохання стояло останнім у списку. А от у мене воно було головною причиною. Я одружилася з чоловіком, у якого була закохана.

Чому ж тоді я вчинила те, що вчинила?

Бо я почуваюся самотньою. А чому?

— Мені дуже приємно бачити тебе щасливою, — сказав мій чоловік.

Я відповіла, що так, я справді почуваюся щасливою. Осінній ранок чудовий, у помешканні прибрано, і я поруч із чоловіком, якого кохаю.

Він підводиться з-за стола й цілує мене. Діти, хоч вони й не чули нашої розмови, усміхаються.

— Я також поруч із жінкою, яку кохаю. Але чому говорити про це тепер?

— А чому б не говорити?

— Бо тепер ранок. Я хочу, щоб ти знову сказала мені про це вночі, коли ляжемо в ліжко.

Господи, хто ж я така? Чому я говорю такі речі? Чому він вірить усьому? Чому я поводжуся не так, як щоранку: діловита жінка, що дбає про добробут родини? Що я хочу вдати? Адже якщо я покажу себе надто ніжною, це може викликати підозру.

— Я не зміг би жити без тебе, — сказав він, повертаючись на своє місце за столом.

Я пропала. Але, дивно, я анітрохи не почуваюся винною за те, що сталося вчора.

Коли я прийшла на службу, головний редактор мене похвалив. Матеріал, який я запропонувала, опублікували сьогодні вранці.

— Редакція одержала багато електронних листів зі схвальними відгуками на історію про таємничого кубинця. Люди хочуть знати, хто він такий. Якщо він дозволить нам повідомити свою адресу, то забезпечить себе роботою надовго.

Кубинський шаман! Той, хто прочитає газету, переконається в тому, що я нічого про це не сказала. Усю інформацію про шаманство я витягла з Інтернету. Схоже, мої кризи не обмежуються матримоніальними проблемами: я поступово перестаю бути добрим професіоналом.

Я розповіла головному редактору, як кубинець заглянув мені у вічі й чим погрозив, якщо я відкрию, хто він такий. Шеф сказав, що я не повинна цього робити й можу дати його адресу лише для однієї особи — його дружини.

— Вона переживатиме менший стрес.

Усі переживають певний стрес, включно з шаманами. Я нічого не пообіцяла, але вирішила поговорити з ним.

Головний редактор наполіг, щоб я зателефонувала негайно. Я зателефонувала й була здивована реакцією кубинця. Він подякував мені за те, що я була чесною й зберегла його ідентичність у таємниці, і похвалив моє знання теми. Я теж подякувала йому, розповіла про популярність своєї статті про нього й запитала, чи ми зможемо зустрітися ще раз.

— Але ж ми розмовляли з вами майже дві години! Матеріалу, який ви здобули, цілком досить.

Журналістика функціонує не так, пояснила я йому. Для публікації дуже мало було взято з тих двох годин розмови. Більшу частину матеріалу я мусила шукати деінде. Тепер я хочу проаналізувати тему в інший спосіб.

Мій шеф стояв поруч, слухав більшу частину нашої розмови й жестикулював. Зрештою, коли кубинець хотів уже припинити розмову, я наполягла, що в статті дуже багато чого бракує. Я повинна більше довідатися про роль жінки в цьому «духовному пошуку», а ще дружина мого патрона дуже хотіла б зустрітися з ним. Він засміявся. Я не маю наміру порушувати укладену з ним домовленість, але всім відомо, де він живе й у які дні приймає.

— Будь ласка, погодьтеся або відмовтеся. Якщо ви не захочете продовжити розмову зі мною, я знайду іншу особу. Чого нам не бракує, то це людей, які оголошують себе фахівцями в лікуванні пацієнтів, що перебувають на межі нервового зриву.

Єдина різниця полягає в його методі, але він не єдиний лікар духовних хвороб у цьому місті. Багато хто шукав нас цього ранку, здебільшого африканці, прагнучи рекламувати свою роботу, заробити гроші й познайомитися з важливими особами, які захистили б їх у разі експатріації.

Кубинець ще якийсь час опирався, але його марнолюбство й страх перед конкуренцією зрештою здобули перемогу. Ми призначили зустріч у нього вдома, у Вейріє.

Мені страшенно хотілося побачити, як він живе, — це надасть яскравості моєму матеріалу.

Ми перебуваємо в невеличкій залі, перетвореній на кабінет для консультацій у його будинку в селі Вейріє. На стіні висять кілька діаграм, які здаються запозиченими з індіанської культури: кілька енергетичних центрів, поєднаних меридіанами. На меблях лежать кілька кристалів.

Ми вже мали надзвичайно цікаву розмову про роль жінки в шаманських ритуалах. Він пояснив мені, що за народження ми переживаємо хвилини одкровення й це частіше відбувається з жінками. Як відомо кожному досліднику, богині селянської праці завжди були жінками, а трави, якими лікувалися племена, що жили в печерах, знаходили й збирали тільки жінки. Вони набагато чутливіші до духовного й емоційного світу, і це пояснює їхню схильність до криз, які давні лікарі називали «істерією», а сьогодні вони відомі під назвою «біполярність» — тенденція переходити від абсолютного ентузіазму до глибокого смутку по кілька разів на день. Кубинець запевняв мене, що духи більше схильні розмовляти з жінками, ніж із чоловіками, бо вони краще розуміють мову, яку не можна виразити словами.

Я спробувала застосувати те, що здалося мені його мовою:

— А чи ймовірно, що внаслідок нашої перебільшеної вразливості злий дух має змогу штовхати нас на вчинки, які нам не до вподоби?

Він не зрозумів мого запитання. Я переформулювала його:

— Якщо жінки так легко переходять від радості до смутку…

— Хіба я сказав «так легко»? Ні, я цього не казав. Навпаки. Попри свою надзвичайно гостру вразливість, вони набагато стійкіші й наполегливіші, ніж чоловіки.

— Як у коханні, наприклад.

Він згідно кивнув головою. Я розповіла йому все, що зі мною сталося, й ударилася в сльози. Він залишився незворушним. Але його серце було не з каменю.

— Коли йдеться про перелюб, тут особливо не допоможеш. У цьому випадку особа щаслива тим, що відбувається. Водночас у того, хто почуває себе в безпеці, оживає потяг до авантюр. Це ідеальна ситуація для перелюбу.

— Що штовхає людину на адюльтер?

— Це не моя сфера діяльності. Я маю особистий погляд на цю тему, але він не для публікації.

— Будь ласка, допоможіть мені.

Він запалив ладан, попросив, щоб я сіла перед ним зі схрещеними ногами, і прилаштувався поруч у такій самій позі. Суворий чоловік тепер здавався добрим мудрецем, який намагався мені допомогти.

— Якщо одружені особи хай там із якої причини вирішують залучити до свого шлюбу третього партнера, це не обов’язково означає, що взаємини між подружжям складаються погано. Я не вірю і в те, що головною мотивацією є секс. Тут частіше йдеться про нудьгу, про брак пристрасті до життя, про малу кількість викликів. Тут маємо поєднання таких чинників.

— І чому це відбувається?

— Тому, що коли ми віддаляємося від Бога, ми живемо фрагментарним життям. Ми намагаємося знайти єдність, але не знаємо дороги повернення, тому перебуваємо в стані постійного невдоволення. Суспільство забороняє перелюб і створює закони, але це проблему не вирішує.

Я відчула велику полегкість, ніби набула здатності сприйняття під іншим кутом. Я змогла дивитися його очима. Він знає, що каже, бо вже це пережив.

— Я мав пацієнта, який завжди, коли зустрічався з коханкою, ставав імпотентом. Але навіть так він палко прагнув бути з нею, а вона палко прагнула бути з ним.

Я не змогла стриматися й запитала, чи не він був цим чоловіком.

— Так, я. Моя дружина мене покинула. Але це не причина для такого радикального рішення.

— І як ви реагували?

— Я міг би звернутися до духовної допомоги, але мені довелося б заплатити за це в моєму наступному житті. Проте я мусив зрозуміти, чому вона так учинила. Щоб уникнути спокуси застосувати те, що знаю з магії, я вирішив дослідити цей випадок.

Майже знехотя кубинець набув вигляду професора.

— Дослідники Техаського університету в місті Остін спробували відповісти на запитання, яке ставить собі багато людей: чому чоловіки зраджують жінок частіше, ніж жінки чоловіків, навіть знаючи, що така поведінка руйнівна й примушує страждати осіб, яких вони кохають? Вони дійшли висновку, що чоловіки й жінки однаково прагнуть зрадити свого партнера. Але в жінки самоконтроль сильніший.

Він подивився на годинника. Я попросила його продовжувати й помітила, що він, певно, був радий, що може відкрити душу.

— Короткі зустрічі з єдиною метою задовольнити сексуальний інстинкт і без жодного емоційного розвитку з боку чоловіка сприяють збереженню та розмноженню людського виду. Розумні жінки не повинні звинувачувати чоловіків за це. Вони намагаються чинити опір, але біологічно набагато менш спроможні на це. Я надто зловживаю термінами?

— Ні.

— Ви помітили, що люди частіше бояться павуків і змій, аніж автомобілів, хоч смертей від транспортних пригод набагато більше. Так трапляється тому, що наш розум досі перебуває в печерах, де павуки та змії вбивали людей. Те саме відбувається з необхідністю мати багато жінок, яку ми спостерігаємо в чоловіка. У ті часи він ходив на полювання й природа його навчила: збереження роду стоїть на першому місці; тому ти повинен запліднити якомога більше жінок.

— А хіба жінки не думали про те, що мають зберегти рід?

— Звичайно, думали. Але для чоловіка цей компроміс із родом триває щонайдовше одинадцять хвилин, а для жінки кожна дитина означає щонайменше дев’ять місяців вагітності. Крім того, вона мусить годувати дитину й захищати її від небезпек, від павуків і змій. Тому її інстинкт набув іншої форми. Любов і самоконтроль стали важливішими.

Він заговорив про себе. Намагався виправдати те, що робив. Я озирнулася навколо й побачила індіанські мапи, кристали, курильниці з ладаном. По суті, усі ми однакові. Робимо ті самі помилки й ставимо собі ті самі запитання, що не мають відповіді.

Кубинець ще раз подивився на годинника й сказав, що наш час закінчився. До нього має прийти інший клієнт, і він не хоче, щоб пацієнти зустрічалися в його почекальні. Він підвівся й провів мене до дверей.

— Я не хочу бути грубим, але, будь ласка, більше не намагайтеся зі мною зустрітися. Я сказав вам усе, що мав сказати.

У Біблії написано:

«Однієї ночі, коли Давид підвівся й вийшов на терасу свого будинку, він побачив жінку, яка милася, і вона була дуже гарна. Тоді Давид послав запитати, хто вона така.

І йому відповіли, що це Вірсавія, одружена з Урієм. Тоді Давид послав своїх людей, і вони її привели до нього. Вони залишили їх наодинці, а потім вона повернулася до себе додому. Через певний час вона послала Давидові повідомлення: я вагітна.

Тоді Давид наказав, щоб Урія, вірного йому воїна, послали на битву з дуже небезпечною місією. Він загинув, а Вірсавія стала жити з царем у його палаці».

Давид — великий приклад, ідол поколінь, безстрашний воїн — не тільки вчинив перелюб, а й послав на смерть свого суперника, використавши його вірність і відданість своєму царю.

Я не маю потреби шукати біблійні виправдання ані для перелюбників, ані для вбивць. Але мені пригадалася ця історія, я пам’ятала її від часів навчання в школі — у тій самій школі, де Жакоб і я цілувалися навесні.

Тим поцілункам довелося зачекати п’ятнадцять років, щоб повторитися, і коли вони повторилися, то були зовсім не такими, якими я їх собі уявляла. Вони здалися мені брудними, егоїстичними, брутальними. Але я все одно мріяла, щоб вони повторилися знову і якомога скоріш. За п’ятнадцять днів я й Жакоб зустрілися чотири рази. Нервозність потроху минула. У нас були й нормальні, природні взаємини, але були й неконвенційні. Я досі не реалізувала свою фантазію зв’язати його й примусити цілувати мою пуцьку, доки я переживу стільки оргазмів, що більше не зможу витримати, але сподівалася, що мені це вдасться.

Поступово Маріанна втратила будь-яке значення для мене. Я знову була з її чоловіком, і вона мені анітрохи не заважала бути з ним. Я, звичайно, не хотіла, щоб вона нас викрила й надумала розлучитися з Жакобом, бо завдяки її існуванню я мала втіху володіти коханцем, не відмовляючись від того, що я здобула з такими зусиллями: дітей, чоловіка, роботи й дому.

Що ж мені робити з кокаїном, який досі в мене зберігається й може бути знайдений у будь-яку мить? Я витратила на нього багато грошей. Але не можу наважитися знову продати його. Це був би хибний крок. Я заприсягнулася ніколи не вживати його. Я могла б подарувати наркотик тим людям, що, я знаю, застосовують його, але не хочу зашкодити своїй репутації, а ще гірше, як вони запитають потім, чи можу я роздобути ще.

Реалізувавши свою мрію лягти до ліжка з Жакобом, я зійшла на вершину своїх мрій, звідки швидко скотилася до реальності. Я відкрила, що хоч і вважаю це коханням, насправді відчуваю лише пристрасть, яка може закінчитися в будь-яку мить. І я зовсім не маю наміру утримувати її. Я здійснила свою авантюру, здобула втіху від порушення шлюбної вірності, пережила новий сексуальний досвід, спізнала радість. І при цьому не зазнала жодних докорів сумління. Я зробила собі подарунок, на який заслуговувала після стількох років бездоганної поведінки.

Я перебувала в мирі із собою. Принаймні до сьогодні.

Після багатьох днів, коли мені добре спалося, я відчула, як дракон підіймається з безодні, де він досі спочивав.

У чім полягала моя проблема — у мені чи в близькому Різдві? У цю пору я почуваюся найбільш пригніченою — і йдеться не про гормональний безлад чи відсутність певних хімічних компонентів в організмі. Я задоволена тим, що в Женеві це свято не збурює скандалів, як в інших краях. Одного разу мені довелося провести свята кінця року в Нью-Йорку. Повсюди горіло світло, були прикраси, вуличні хороводи, декоровані вітрини, олені, дзвони, клапті штучного снігу, дерева, обвішані кульками всіх кольорів і розмірів, усмішки, які поприлипали до всіх облич… І я з абсолютною переконаністю вважала себе відхиленням, не сумнівалася в тому, що я одна почуваюся тут абсолютно чужою. Хоч я ніколи не вживала ЛСД, я відчувала, що мені потрібна принаймні потрійна доза, аби я змогла побачити всі ті кольори.

Єдине, що ми маємо тут, то це деякі рекламні заклики на головній вулиці, либонь, через присутність туристів. («Купуйте! Привезіть щось зі Швейцарії для своїх дітей!») Але я ще там не була, тому маю дивне відчуття, що Різдва в нас не було й не буде. Ніде поблизу немає жодного Діда Мороза, який би нам нагадував, що ми повинні почуватися щасливими протягом усього грудня.

Я перевертаюся з боку на бік у ліжку, як і завжди. Мій чоловік спить, як і завжди. Ми покохалися. Тепер ми кохаємося частіше: чи то я в такий спосіб хочу приховати подружню невірність, чи утримувати в постійній готовності своє лібідо. Факт полягає в тому, що тепер я кохаюся з чоловіком із більшим ентузіазмом. Він нічого в мене не запитує, коли я повертаюся пізно, не виявляє найменших ознак ревнощів. Лише першого разу я мусила негайно бігти у ванну за порадою коханця, щоби змити зі свого тіла запахи й плями з одягу. Тепер я завжди вдягаю зайві труси, миюся у ванні в готелі й заходжу до ліфта, наче бездоганний манекен. Більше не виявляю напруги й не даю жодних підстав для підозри. Двічі я зустрічалася зі знайомими, сказала їм по компліменту й пішла, залишивши висіти в повітрі запитання: «Чи не зустрічається вона з кимось?» Я добре стежу за собою й перебуваю в цілковитій безпеці. Зрештою, якщо я зустрічаюся в готелі з людьми, які живуть у місті, то знаю, що вони так само грішні, як і я.

Засинаю й прокидаюся здебільшого через кілька хвилин. Віктор Франкенштейн створив свого монстра, доктор Джекіл дозволив, щоб містер Гайд виплив на поверхню. Це мене не лякає, але, можливо, мені треба виробити для себе деякі правила поведінки.

За вдачею я завжди була чесною, шляхетною, дбайливою, професійною, спроможною холодно реагувати у складні хвилини, передусім під час інтерв’ю, коли хтось зі співрозмовників виявляє агресію або намагається уникнути моїх запитань.

Але я відкрила й інший бік своєї вдачі — стихійну, дику, нетерплячу, ту, що не обмежується кімнатою в готелі, де я зустрічаюся з Жакобом, і поступово проникає в мою повсякденність. Я легко дратуюся, коли продавець починає розмову з покупцем, тоді як до нього вишикувалася черга. Коли ходжу в супермаркет, уже не звертаю уваги на ціни й на терміни придатності. Коли хтось каже мені щось таке, з чим я не згодна, можу відповісти, а можу й ні. Сперечаюся на політичні теми. Захищаю фільми, які всі терпіти не можуть, і ображаю тих, кого всі люблять. Люблю дивувати людей абсурдними й недоречними думками. І нарешті, я перестала бути жінкою стриманою, якою завжди була.

Люди почали помічати, як я змінилася. «Ти стала зовсім іншою!» — кажуть вони. Від цього один крок до «Ти щось приховуєш!», а потім і до «Якщо ти мусиш ховатися, то робиш щось таке, чого тобі не слід робити».

Це може бути просто параноя, звичайно. Але сьогодні я відчуваю в собі дві різні особи.

Усе, що мусив зробити Давид, це наказати, щоб його підлеглі привели до нього ту жінку. Він не мусив нікому давати ніяких пояснень. А коли виникла справжня проблема, він послав її чоловіка на війну. У моєму випадку справи стоять інакше. Хоч якими стриманими є швейцарці, існують дві ситуації, коли вони перестають бути схожими на себе.

Перша ситуація — у транспорті. Якщо ти бодай на мить затримаєшся зрушити з місця автомобіль, після того як загориться зелене світло, вони негайно починають сигналити. Якщо ми гальмуємо на миготіння вуличного знака, то завжди побачимо чиєсь бридке обличчя в дзеркальці заднього виду.

Другий випадок — це коли ти хочеш щось змінити: дім, роботу чи свою поведінку. Тут у нас усе стабільне, усі поводяться в передбачуваній манері. Будь ласка, не намагайся стати іншим і змінюватися з години на годину, бо ти поставиш під загрозу рівновагу всього суспільства. Ця країна доклала чималих зусиль, щоб стати «чимось завершеним», не повертатися до стану «реформ».

Я і вся моя родина перебуваємо в тому місці, де був убитий Вільям, брат Віктора Франкенштейна. Тут протягом століть було болото. Поки під невтомними руками Кальвіна Женева не перетворилася на місто, яке всі шанують, сюди привозили хворих, людей на межі життя й смерті від голоду й холоду. Відтоді місту більше не загрожувала жодна епідемія.

Пленпале — це широкий простір, єдине місце в центрі міста, де майже немає рослинності. Узимку вітер тут пронизує до кісток. Улітку сонце змушує обливатися потом. Абсурд. Та коли щось мало переконливі підстави для існування?

Сьогодні субота, і ятки продавців антикваріату, розкидані то там, то там, повсюди відкриті. Цей ярмарок перетворився на атракціон для туристів і навіть згадується в путівниках як «цікаве місце для прогулянок». Монети шістнадцятого сторіччя тут продаються поряд із відеокасетною апаратурою. Стародавні бронзові скульптури, завезені з далекої Азії, виставлені поряд із жахливими меблями вісімдесятих років двадцятого століття. Це місце кишить людьми. Знавці терпляче оглядають якусь монету й довго розмовляють із продавцями. Більшість людей — туристи та цікаві — знаходять тут речі, які ніколи їм не знадобляться, та позаяк вони дуже дешеві, то зрештою їх купують. Повертаються додому, користуються ними один раз, а потім виносять у гараж, міркуючи: «Воно ні для чого не потрібне, але ціна була сміховинною».

Мені доводиться безперервно стежити за дітьми, бо вони хочуть доторкнутися до всього — від цінних кришталевих ваз до мудрованих іграшок початку XIX сторіччя. Але принаймні вони тут відкривають, що, окрім електронних ігор, існує цікаве життя.

Мій син запитав, чи не можемо ми купити металевого клоуна, який роззявляє рота й махає руками. Мій чоловік знає, що цікавість до іграшки триватиме лише доти, доки ми приїдемо додому. Він сказав, що металевий клоун старий, ми купимо щось новеньке по дорозі додому. Але в цю хвилину наші нащадки відвернули свою увагу на ящики з кульками ґуде, якими діти в давнину мали звичай гратися в саду біля дому.

Мій погляд упав на невеличку картину: гола жінка лежить у ліжку, а над нею — крилатий янгол. Запитала в продавця, скільки коштує. Перш ніж назвати ціну (дрібничку), він пояснив мені, що це репродукція, зроблена нікому не відомим місцевим художником. Мій чоловік чув цю розмову і, нічого не кажучи, перш ніж я подякувала за інформацію й хотіла йти далі, уже заплатив за картину.

Навіщо він це зробив?

— Тут зображений стародавній міф. Коли повернемося додому, я розповім тобі цю історію.

Я відчула величезну потребу знову закохатися в нього. Я ніколи не переставала його кохати, — завжди кохала його й кохатиму, — але наше співіснування стало надто монотонним. Любов може це витерпіти, але для пристрасті це має фатальні наслідки.

Я переживала дуже складний момент. Знала, що мої взаємини з Жакобом не мають майбутнього, і віддалилася від чоловіка, з яким побудувала життя.

Хто стверджує, що «кохання досить», той бреше. Його ніколи не було й не буде досить. Велика проблема в тому, що люди вірять книжкам і фільмам про подружжя, яке йде через луг, тримаючись за руки, милується призахідним сонцем, палко щодня кохається в чудових готелях із видом на Альпи. Я і мій чоловік уже пройшли через усе це, але магія тривала лише рік або два, не довше.

Потім ми одружилися. Треба було вибрати й обладнати дім, кімнату для дітей, які мали в нас народитися, були поцілунки, мрії, тости з шампанським у порожній залі, що незабаром стала такою, якою ми її собі уявляли, — кожна річ на своєму місці. Через два роки народилася наша перша дитина, будинок уже не мав місця для чогось нового, а ми все додавали й додавали до нього всілякі речі, ризикуючи справити враження, що живемо, аби затьмарити інших, і живемо, купуючи та чистячи антикваріат (який згодом за безцінь продадуть наші спадкоємці, і він опиниться на ярмарку в Пленпале).

Після трьох років шлюбного життя один точно знає, що другому подобається і що він думає. На святах або на вечерях ми мусимо вислуховувати ті самі історії, які чули по кілька разів, щоразу вдаючи подив, а іноді змушені й підтверджувати їх. Секс перетворюється з пристрасті на обов’язок, а тому буває дедалі рідше. Незабаром шлюбні партнери кохаються лише раз на тиждень, і то не завжди. Жінки зустрічаються й розповідають про ненаситний вогонь своїх чоловіків, тобто брешуть і брешуть безсоромно. Усі це знають, але жодна з них не відмовиться від такої брехні.

Ось тоді й настає час позашлюбних взаємин. Жінки розповідають — атож, вони розповідають! — про своїх коханців і про їхній ненаситний вогонь. У цих розповідях є частка правди, бо в більшості випадків перелюб відбувається в зачарованому світі мастурбації — світі цілком реальному, у який ми наважуємося проникнути, готові віддатися першому-ліпшому, не звертаючи уваги на його чесноти. Ми купуємо дорогий одяг і вдаємо скромність, хоч виявляємо більше хтивості, аніж шістнадцятирічна дівчина; але дівчина принаймні вміє стримуватися.

Зрештою настає хвилина, коли треба урвати стосунки. Чоловік перебуває по багато годин поза домом, заклопотаний своєю роботою, а дружина приділяє більше часу, ніж треба, піклуванню про дітей. Ми перебуваємо в цій фазі, і я налаштована зробити все, аби змінити ситуацію.

Лише кохання не досить. Мені треба знову відчути пристрасть до свого чоловіка.

Кохання — не тільки почуття, це мистецтво. І як у кожному мистецтві, натхнення не досить, треба ще й добре попрацювати.

— Чому янгол відлітає й залишає голу жінку в ліжку?

— Це не янгол. Це Ерот, грецький бог кохання. Дівчина, яка була з ним у ліжку, — Психея.

Я відкорковую пляшку вина, наповнюю келихи. Він поставив картину на камін без вогню — декорацію в будинках із центральним опаленням — і почав розповідь:

— Жила така собі вродлива принцеса, якою всі захоплювалися, але з якою ніхто не хотів одружуватися. У розпачі цар попросив поради в бога Аполлона. Аполлон сказав, щоб він залишив Психею, одягнену в жалобу, на вершині гори. Перш ніж настане день, до неї прийде змій, щоб одружитися з нею. Цар підкорився. Принцеса чекала всю ніч, помираючи від страху й холоду, коли з’явиться її чоловік. Зрештою вона заснула. Прокинувшись, побачила себе в прегарному палаці з короною на голові. Щоночі чоловік приходив до неї й вони кохалися. Але він поставив перед нею одну умову: Психея могла мати все, що захоче, але повинна була цілком довіряти йому й ніколи не намагатися побачити його обличчя.

«Який жах!» — подумала я, але не наважилася його урвати.

— Дівчина жила щасливо протягом тривалого часу. Вона мала комфорт, ласку, радість, і її палко кохав чоловік, який навідувався щоночі. Проте її знову й знову опановував страх, що вона одружена з бридким змієм. Якось наприкінці ночі, коли чоловік заснув, вона запалила вогонь. І тоді побачила Ерота, побачила поруч із собою в ліжку чоловіка дивовижної вроди. Світло його розбудило. Зрозумівши, що жінка, яку він кохав, не змогла виконати його єдине прохання, Ерот зник. Розпачливо бажаючи повернути коханого, Психея піддала себе кільком випробуванням, які вигадувала для неї Афродіта, мати Ерота. Немає потреби казати, що свекруха помирала від ревнощів, побачивши красу своєї невістки, і зробила все, щоб перешкодити примиренню подружжя. Виконуючи одне з випробувань, Психея відчинила скриню, яка вкинула її в глибокий сон.

Я занервувалася, нетерпляче чекаючи, чим закінчиться ця історія.

— Ерот також був палко закоханий і жалкував, що не був толерантніший зі своєю дружиною. Він зумів проникнути в замок і розбудити її кінчиком своєї стріли. «Я мало не помер від твоєї цікавості, — сказав він. — Ти прагнула дізнатися заборонене задля власної безпеки й зруйнувала наші взаємини». Але в коханні ніщо не можна зруйнувати назавжди. Переконані в цьому, двоє закоханих звернулися до Зевса, бога богів, благаючи, щоб він зробив їхній союз нерозривним. Зевс пішов назустріч проханню закоханих і за допомогою переконливих аргументів та погроз домігся від Афродіти згоди. Відтоді Психея (підсвідома, а отже, і логічна наша частина) й Ерот (кохання) залишилися разом назавжди.

Я налила собі ще вина. Оперлася головою йому на плече.

— Той, хто з цим не погодиться й завжди шукатиме пояснення магічним і таємничим людським стосункам, утратить те, що має в житті найкращого.

Сьогодні я почуваюся, як Психея на скелі, терплячи холод і страх. Але якщо мені пощастить пережити цю ніч і віддатися таємниці життя та вірі в нього, я прокинуся в палаці. Мені потрібен лише час.

Нарешті настав великий день, коли обидва подружжя були запрошені на свято — прийом, який улаштовував один із босів місцевого телебачення. Ми вчора поговорили про це в ліжку в готелі, поки Жакоб курив свою звичну сигарету, перш ніж одягтися й піти.

Я не могла відмовитися від запрошення, бо вже дала згоду. Він також, бо відмовитися означало б «завдати шкоди кар’єрі».

Я приїхала зі своїм чоловіком у будівлю телебачення, і нам повідомили, що свято відбувається на останньому поверсі. Мій телефон задзвонив, перш ніж ми увійшли в ліфт, тому я мала вийти з черги й залишитися в залі, розмовляючи зі своїм шефом; тим часом підходили інші люди, усміхалися мені та моєму чоловікові й віталися легким кивком голови. Схоже, я знайома геть з усіма.

Шеф сказав, що мої статті про зустрічі з кубинцем — друга з них була опублікована вчора, хоч я написала її майже місяць тому, — мають великий успіх. Я повинна написати ще одну, аби закінчити серію. Я завважила, що кубинець більше не хоче розмовляти зі мною. Він попросив, щоб я знайшла іншу особу, авторитетну в цій галузі, бо немає нічого цікавішого, як те, що думають на цю тему професіонали (психологи, соціологи тощо).

Я не знаю жодного з професіоналів, та позаяк мені треба було вимкнути телефон, пообіцяла подумати.

Мене проминули Жакоб і пані Кеніг, і ми привіталися кивками голів. Мій шеф уже хотів закінчити розмову, але потім вирішив її продовжити. Бог допоміг мені не підійматися тим самим ліфтом, що й вони! «А що, як звести докупи пастуха отари й пастора протестантів? — запропонувала я. — Хіба не буде цікаво записати їхню розмову й запитати, як вони пораються зі стресом і з нудьгою?» Шеф сказав, що це чудова ідея, але краще знайти «професіонала». Звичайно, я спробую його знайти. Двері вже зачинилися, і ліфт рушив нагору. Тепер я могла спокійно закінчити розмову з шефом.

Я сказала йому, що не хочу прибути на свято останньою. Я вже на дві хвилини спізнилася. Ми живемо у Швейцарії, де годинники завжди позначають точний час.

Так, я поводилася трохи дивно протягом останніх місяців, але одне почуття мене не покинуло: ненависть до свят. І я не розумію, чому люди їх так люблять.

Атож, люди їх люблять. Навіть коли йдеться про щось таке професійне, як сьогоднішній коктейль, — саме коктейль, а ніяке не свято, — вони наряджаються, роблять макіяж, базікають із друзями не без знудженого вигляду, мовляв, на жаль, ми не будемо вільні у вівторок, бо не можемо не відвідати прийом, де відзначатимуть десять років після «Пробачте мені» — інтерв’ю, яке брав вродливий, розумний і фотогенічний Даріус Рошебін. Усі «важливі» особи будуть там, а інші муситимуть задовольнитися фотографіями, які опублікують в єдиному журналі про знаменитостей для всього франкомовного населення Швейцарії.

На святах присутні ті, кого кличуть туди статус і видимість. Вряди-годи наша газета описує події такого зразка, і наступного дня ми одержуємо телефонні дзвінки від асистентів важливих осіб, які запитують, чи будуть опубліковані їхні фотографії, і наперед висловлюють нам глибоку подяку. Найважливіше після того, як тебе запросили, — переконатися в тому, чи твою присутність належно помітили. І немає ліпшого способу довести це, як з’явитися на сторінках газети через два дні в одязі, спеціально замовленому для тієї нагоди (хоч у цьому ніколи не зізнаються) і тією самою усмішкою, яку ти роздавав на інших святах і прийомах. Я рада, що мене не призначили відповідальною за соціальну шпальту. Зважаючи на постійну присутність у мені монстра Віктора Франкенштейна, мене б уже звільнили зі служби.

Двері ліфта відчинилися. У холі я побачила двох чи трьох фотографів. Ми пройшли до головної зали з видимістю міста на всі триста шістдесят градусів. Схоже, вічна хмара вирішила співпрацювати з Даріусом і трохи підняла свого сірого плаща. Ми побачили внизу море світла.

— Я не хочу залишатися тут довго, — сказала я чоловікові. І нервово заговорила, щоб зняти напругу.

— Підемо, коли захочеш, — відповів він, уриваючи мене.

У цю мить ми були геть заклопотані, вітаючись із безліччю людей, які ставилися до мене так, ніби я їхня інтимна подруга. Я відповідала їм тим самим, хоч не знаю імен багатьох із них. Якщо розмова затягується, я вдаюся до непомильного трюку: рекомендую свого чоловіка й більше нічого не кажу. Він рекомендується й запитує, як звати його співрозмовника. Я слухаю відповідь і здивовано запитую: «Дивина та й годі, невже ти нічого не пам’ятаєш про такого-то?»

Який цинізм!

Закінчуємо вітатися, відходимо в куток, і я запитую: «Чому люди мають манію дивуватися, що ми їх не пам’ятаємо?» Нема нічого обтяжливішого. Усі вважають себе настільки важливими, щоб я, яка щодня знайомиться з новими людьми, бо така в мене професія, закарбовувала їх вогнем і залізом у своїй пам’яті.

— Будь толерантнішою. Люди прийшли сюди розважитися.

Мій чоловік не знає, про що говорить. Люди лише вдають, ніби вони розважаються, а насправді шукають видимості, уваги, а в деяких випадках прагнуть зустрітися з тими, з ким вони можуть укласти ділову оборудку. Доля цих людей, які вважають себе гарними й могутніми й ходять по червоному килиму, перебуває в руках малооплачуваного працівника газети. У руках статиста, який одержує фотографії електронною поштою й вирішує, хто мусить з’явитися в нашому маленькому світі, традиційному й загальному. І того, хто розташовує світлини тих, хто цікавить газету, залишаючи трохи місця для знаменитого фото на тлі загальної картини свята (чи коктейлю, чи вечері, чи прийому). Серед тих анонімних голів людей, які вважають себе дуже важливими, одну або дві іноді щастить упізнати.

Даріус піднявся на трибуну й почав розповідати про досвід інтерв’ю важливих персон, які він брав протягом десяти років своєї програми. Мені вдалося трохи розслабитися, і я підійшла з чоловіком до вікна. Мій внутрішній радар уже знайшов Жакоба й пані Кеніг. Я прагнула, щоб між нами була дистанція, і Жакоб, думаю, теж.

— З тобою щось не так?

Я знала, що зі мною щось не так. То я сьогодні доктор Джекіл чи містер Гайд? Віктор Франкенштейн чи його монстр?

«Ні, любове моя. Я лише намагаюся подалі обминути чоловіка, з яким учора лежала в ліжку». Мені здавалося, що всі в залі про все знають, що слово «коханці» написано в нас на чолі.

Я всміхаюся й кажу, що позаяк він хоче знати про мій стан, то я маю вже не той вік, щоб відвідувати свята. Мені дуже хотілося б бути вдома, з дітьми, а не віддавати їх під нагляд няньки. Мені не хочеться пити, я спантеличена, вислуховуючи стільки привітань від іноді малознайомих людей, що заговорюють до мене, мені доводиться вдавати інтерес до подій і відповідати запитанням, чи можу я нарешті взяти в рот солоне печиво й розжувати його, не здаючись погано вихованою особою.

Розсунули завісу й почали знімати головних запрошених, які прийшли на програму. З деякими мені доводилося працювати, а більшість із них — чужоземці, які мандрують через Женеву, тож прийти на програму мусили обов’язково.

— Ходімо, він уже побачив тебе тут. Виконаймо свій соціальний обов’язок. Знімімося у фільмі, а решту ночі проведемо разом.

Ні. Залишімося тут ще трохи, бо там стоять Жакоб і пані Кеніг. Може здатися підозрілим, якщо ми покинемо свято, перш ніж закінчиться церемонія. Даріус почав скликати на сцену кількох запрошених на програму, і вони висловлюють свою думку про те, що він їм пропонує. Я майже помираю від нудьги. Самотні чоловіки вже озираються навколо, шукаючи самотніх жінок. Жінки, у свою чергу, оглядають одні одних: як вони вдягнені, який макіяж застосовують, хто їх супроводжує — чоловіки чи коханці.

Я дивлюся у вікно на місто, майже неспроможна думати, лише чекаючи, поки промине час і ми зможемо непомітно вийти, не викликавши підозр.

— Тебе!

— Мене?

— Любове моя, він кличе тебе!

Даріус справді кликав мене на сцену, а я нічого не чула. Атож, він уже розпочав свою програму з екс-президентом Швейцарії, щоб поговорити з ним про права людини. Але я не така вже важлива особа. Я не уявляла собі, про що тут може бути розмова, тому не знаю, що сказати.

Але Даріус подав знак. Усі подивилися на мене, усміхаючись. Я пішла до нього, уже зосередившись і потай щаслива, бо Маріанну не покликали й не покличуть. Жакоба теж. І це свідчить про те, що ніч буде приємною й не перевантаженою політичними дискусіями.

Я піднялася на імпровізовану сцену, — насправді це сходи, які з’єднують два простори зали на вершині телевізійної вежі, — поцілувала Даріуса й розповіла якусь абсолютно нецікаву історію з часів, коли почала працювати в програмі. Чоловіки й далі полювали на жінок, поглядаючи то на тих, то на тих. Найближчі вдавали, ніби їм цікаво те, що я розповідаю. Я не відривала погляду від свого чоловіка; кожен, хто говорить на публіці, шукає когось, хто правив би йому за опору.

Посеред свого монологу я побачила те, чого ніяк не могло бути: Жакоб і Маріанна Кеніг стояли біля мого чоловіка. Усе це сталося менш як за дві хвилини, за той час, поки я підіймалася на сцену й почала говорити, що примусило офіціантів снувати між гостями, а більшу частину запрошених відвести погляди від сцени в пошуках чогось цікавішого.

Я закінчую свій монолог якомога швидше. Гості аплодують. Даріус винагороджує мене поцілунком. Я намагаюся проштовхатися до свого чоловіка й до подружжя Кенігів, але мені перешкоджають люди, що хвалять мене за ті речі, яких я не говорила, стверджують, що виступила я чудово, кажуть, що були в захваті від моїх статей про шаманство, пропонують мені інші теми, дають свої візитівки, пропонують себе як надзвичайно цікаві джерела для інтерв’ю. Усе це забирає в мене хвилин десять. Коли я закінчила розмови й наблизилася до місця, де стояла, коли мене викликали на сцену, усі троє зустріли мене усмішками. Вони заходилися хвалити мене, сказали, що ніхто не вміє так добре говорити на публіці, а чоловік мені повідомив:

— Скажи їм, що ти стомилася, а наші діти залишилися з нянькою, бо пані Кеніг наполягає, щоб ми разом повечеряли.

— Саме так. Сподіваюся, ніхто з нас досі не вечеряв, чи не так? — сказала Маріанна.

Жакоб відповів штучною усмішкою, що ніби приклеїлася до його обличчя, і погодився, як баран, якого хочуть повести до різника.

За якусь коротку мить тисячі виправдань пролетіли крізь мою голову. Але навіщо відмовлятися? Я мала добру порцію кокаїну, що могла бути використана в будь-яку мить, і не було кращої нагоди, ніж ця, аби з’ясувати, варто мені чи не варто реалізувати свій план.

Крім того, мене опанувала смертельна цікавість подивитися, як відбуватиметься ця вечеря.

— Із великим задоволенням, пані Кеніг.

Маріанна вибрала ресторан готелю «Збройний», не виявивши великої оригінальності, бо саме туди зазвичай усі водять чужоземних гостей. Сир фондю там чудовий, обслуга намагається говорити всіма можливими мовами, розташований він у самому серці стародавнього міста… Але для тих, хто живе в Женеві, він не пропонує нічого нового.

Ми увійшли за подружжям Кеніг. Жакоб затримався зовні, вирішивши потерпіти холод, але не труїти нас сигаретним димом. Маріанна увійшла першою. Вона запропонувала, щоб мій чоловік також увійшов і склав їй компанію, поки я зачекаю, коли пан Кеніг докурить свою сигарету. Він сказав, що ліпше зробити навпаки, але я наполягла — було б негарним тоном дозволити двом жінкам сидіти самим за столом, хай навіть протягом кількох хвилин.

— Запрошення для мене було також несподіваним, — сказав Жакоб, коли мій чоловік увійшов до ресторану.

Я намагалася поводитися так, ніби ніякої проблеми для мене не було. Він почувається винним? Стурбований можливим закінченням свого нещасливого шлюбу (з цією мегерою, зробленою з криги, — хотілося мені додати)?

— Не про це йдеться. Річ у тому…

Нашу розмову урвала мегера. З диявольською усмішкою вона привітала мене (знову!) трьома традиційними поцілунками й наказала чоловікові погасити сигарету, бо нам уже час увійти. Я прочитала між рядками: підозрюю, ви двоє щось там собі задумуєте, але, як бачите, я жінка досвідчена, набагато досвідченіша, ніж ви вважаєте.

Ми замовили звичні страви — сири фондю й раклет. Мій чоловік сказав, що йому набридло їсти сир, і вибрав інше — ковбасу, яку ми завжди пропонуємо гостям. І вино, яке Жакоб не дегустує, а лише трохи надпиває й схвально киває головою, — він лише по-дурному намагався вразити мене, коли ми з ним були в ресторані вперше. Поки чекали замовлені страви й говорили всілякі люб’язності, ми допили першу пляшку, яку негайно замінили другою. Я попросила чоловіка, щоб він більше не пив, бо нам знову доведеться залишити автомобіль тут і ми затримаємося довше, ніж минулого разу.

Принесли страви. Відкоркували третю пляшку вина. Розмова, пересипана люб’язностями, тривала: ми говорили про рутинні справи Державної ради, я вислухала кілька похвал за мої статті про стрес («досить незвичайний абордаж»), про те, чи справді ціни на нерухомість упадуть, оскільки банківські таємниці скасовують, а з ними зникнуть і тисячі банкірів, що переселяться в Сінгапур або Дубаї, де ми збираємося провести свята наприкінці року.

Я чекала, коли бик вибіжить на арену. Але він довго не вибігав, і я втратила пильність. Випила трохи більше, ніж мені було треба, розслабилася, розвеселилася, і саме в цю мить двері загону з биками розчахнулися.

— Нещодавно я сперечалася з друзями про ідіотське почуття, яке ми називаємо ревнощами, — сказала Маріанна Кеніг. — А що ви про це думаєте?

Що ми думаємо про те, про що ніхто не розмовляє під час такої вечері, як ця? Мегера зуміла знайти слушну фразу. Либонь, вона думала про це протягом усього дня. Вона назвала ревнощі «ідіотським почуттям» із наміром зробити мене відкритішою й вразливішою.

— У дитинстві я бачив жахливі сцени ревнощів у своєму домі, — сказав мій чоловік.

«Що це? Він розповідає про своє приватне життя? Незнайомій жінці?»

— Тоді я пообіцяв собі, що таке ніколи не відбуватиметься зі мною, якщо я коли-небудь одружуся. Спочатку мені було важко, бо наш інстинкт прагне контролювати все, навіть те, чого контролювати не можна, наприклад любов і вірність. Проте зрештою я свого домігся. І моя дружина, яка щодня зустрічається з багатьма особами й іноді повертається додому пізніше, ніж зазвичай, ніколи не чула від мене критичних зауважень або інсинуацій.

Він теж не розповідав мені нічого подібного. Я не знала, що в дитинстві він спостерігав сцени ревнощів.

Мегера вміє влаштувати так, що всі підкоряються її наказам: ходімо вечеряти, погаси сигарету, розмовлятимемо на тему, яку я оберу.

Є дві причини, чому мій чоловік заговорив на цю тему. По-перше, він, можливо, з підозрою ставиться до цих запросин і намагається мене захистити. По-друге, він захотів сказати мені перед усіма присутніми, як це для нього важливо. Я простягла руку й доторкнулася до його руки. Я ніколи не уявляла цього собі. Думала, він просто не цікавиться тим, що я роблю.

— А ви, Ліндо? Ви не ревнуєте свого чоловіка?

— Я? Звісно, ні. Я цілком йому довіряю. Я вважаю, ревнощі притаманні людям хворим, невпевненим у собі, позбавленим самоповаги, людям, які почуваються нижчими й вірять у те, що якась особа може загрожувати їхнім взаєминам. А як ви?

Маріанна загорнулася у свій обладунок.

— Я вже сказала, що вважаю це почуття ідіотським.

— Так, ви вже це сказали. Але якби ви відкрили, що ваш чоловік зраджує вас, що б ви зробили?

Жакоб зблід. Він утримався від того, щоб негайно перехилити келих після мого запитання.

— Думаю, він щодня зустрічається з ненадійними особами, які помирають від нудьги в себе вдома, де вони приречені на життя пересічне й нудне. Думаю, що й у вас на роботі є такі особи, які не проти замінити роботу репортера на щось цікавіше…

— Таких багато, — відповідаю я без жодних емоцій у голосі. Накладаю собі ще трохи сиру фондю. Вона пильно дивиться мені у вічі, знаю, що вона говорить про мене, але не хочу, щоб мій чоловік щось запідозрив. Я анітрохи не переймаюся нею та Жакобом, який, либонь, не витримав тиску й у всьому зізнався.

Мій спокій мене здивував. Мабуть, причина у вині або в монстрі, що прокинувся в мені й утішається всім цим. Думаю, велике задоволення — витримати навалу жінки, яка вважає, що знає все.

Вона провадила, вмочаючи хліб у розплавлений сир.

— Як вам відомо, ці жінки, яких ніхто не кохає, не становлять загрозу для мене. Хоча, на відміну від вас двох, я не цілком довіряю Жакобу. Я знаю, він уже зрадив мене кілька разів, бо плоть слабка…

Жакоб нервово засміявся, ковтнув іще вина. Пляшка закінчилася, Маріанна зробила знак офіціанту, просячи принести наступну.

— …але я намагаюся дивитися на це як на частину нормальних взаємин. Якби мого чоловіка не бажали й не переслідували ці волоцюжки, то лише тому, що він був би цілком нецікавим. Знаєте, що я відчуваю замість ревнощів? Напругу. Нерідко я роздягаюся, підходжу до нього гола, розставляю ноги й прошу, щоб він зробив зі мною те саме, що з ними. Іноді прошу його розповісти, що він там витворяв, і його розповіді примушують мене переживати по кілька оргазмів під час сексу.

— Це фантазії Маріанни, — сказав Жакоб не вельми переконливим голосом. — Вона вигадує все. Якось вона мене запитала, чи мені дуже приємно ходити до свінг-клубу в Лозанні.

Авжеж, він не жартував, але всі засміялися, включно з нею.

На свій жах я усвідомила, що Жакобу страшенно подобається, коли його називають «невірним чоловіком». Мій чоловік здався дуже зацікавленим відповіддю Маріанни й попросив, щоб вона розповіла трохи більше про напругу, яку вона відчуває, коли довідується про позашлюбні пригоди свого чоловіка. Він попросив також адресу свінг-клубу й подивився на мене блискучими очима. Сказав, що нам уже варто поекспериментувати з різними речами. Я не зрозуміла, чи він лише намагався розрядити майже нестерпний клімат, що утворився за столом, чи й справді зацікавився сексуальними експериментами.

Маріанна сказала, що адреси клубу не знає, але якщо він дасть їй свій телефон, то вона її надішле.

Настав час мені увійти в дію. Я сказала, що загалом ревниві особи намагаються приховувати це прилюдно. Вони полюбляють робити різні натяки з метою здобути якусь інформацію про поведінку партнера, але вони наївні, якщо сподіваються щось і справді довідатися. Я, наприклад, могла б мати роман із її чоловіком, але вона ніколи б про це не знала, бо я не така ідіотка, щоб потрапити в пастку.

Тон мого голосу трохи змінився. Мій чоловік подивився на мене, здивований такою відповіддю.

— Любове моя, тобі не здається, що ти зайшла надто далеко?

— Ні, не здається. Не я почала цю розмову й не знаю, куди прагне добутися пані Кеніг. Але відколи ми сюди увійшли, вона щось натякає, і мені це обридло. До речі, хіба ти не помітив, що вона не відриває від мене погляду й примушує нас розмовляти на тему, яка нікого не цікавить, крім неї?

Маріана подивилася на мене з переляком. Мабуть, вона не сподівалася такої реакції, бо звикла все тримати під контролем.

Я сказала, що знала багато людей, одержимих ревнощами, але ревнували вони не тому, що їхній чоловік або їхня дружина вдавалися до перелюбу, а тому, що вони не постійно перебували в центрі його або її уваги, як їм хотілося б. Жакоб покликав офіціанта й попросив рахунок. Чудово. Зрештою, це вони нас сюди запросили й мусять узяти витрати на себе.

Я подивилася на годинник і вдала великий подив: уже минув той час, на який ми домовилися з нянькою! Я підвелася, подякувала за вечерю й пішла до гардеробу по куртку. Розмова вже перейшла на дітей і на ту відповідальність, якої вони вимагають.

— Вона й справді подумала, що я говорю про неї? — наважилася Маріанна запитати в мого чоловіка.

— Звичайно, ні. Для цього не було підстав.

Ми вийшли на свіже повітря, багато не розмовляючи. Я була роздратована, стривожена й сердито відповіла, що так, вона говорила про мене, ця жінка така нервова, що в день виборів уже робила подібні натяки. Вона завжди втручається в усі розмови, либонь, помирає від ревнощів за ідіота, який вважає своїм обов’язком поводитися так, як вона йому наказує, і якого вона контролює залізною рукою, щоб забезпечити йому майбутнє в політиці, хоч насправді це вона хотіла б постійно стовбичити на трибуні, говорячи, що є правильним, а що хибним.

Мій чоловік сказав, що я багато випила й повинна заспокоїтися.

Ми проминули собор. Туман знову накрив місто, і воно зробилося схожим на сцену з фільму жахів. Я уявила собі, що Маріанна чатує на мене десь на розі вулиці з кинджалом у руках, як було в середньовічній Женеві, що постійно воювала з французами.

Ні холод, ні прогулянка мене не заспокоїли. Ми взяли таксі, і коли приїхали додому, я відразу пішла до кімнати й проковтнула дві пігулки валіуму, поки чоловік розплачувався з нянькою й вкладав дітей спати.

Я проспала десять годин. Наступного дня, коли я підвелася для ранкової рутини, мені здалося, що чоловік почав ставитися до мене не так ніжно, як зазвичай. Ця зміна була майже непомітною, та очевидно, якась учорашня подія зіпсувала йому настрій. Я не знала, що робити, ніколи я ще не приймала по дві заспокійливі пігулки за один раз. Я перебувала в стані певної летаргії, яку, звичайно, не можна було рівняти із самотністю та нещасливістю.

Я вийшла з дому, щоб їхати на роботу, й автоматично перевірила свою мобілку. Там було послання від Жакоба. Мені не хотілося це читати, але цікавість завжди сильніша за злопам’ять.

Він надіслав повідомлення сьогодні вранці, дуже рано.

«Ти все зіпсувала. Вона й на думці не мала, що між нами може щось бути, але тепер вона в цьому певна. Ти потрапила в пастку, якої вона не ставила».

Я мусила шукати собі ліки в супермаркеті, роблячи там покупки для дому як жінка, яку не люблять і нехтують. Маріанна мала рацію: мені цього мало. Що я маю, крім примітивних сексуальних розваг із чоловіком, який спить в одному ліжку з нею? Я веду машину небезпечно, бо мені не вдається зупинитися й поплакати, а сльози перешкоджають бачити інші автомобілі. Вони весь час сигналять навколо мене; намагаюся їхати повільніше, але тоді чую ще більше гудків і ще більше протестів.

Якщо було дурістю дозволити Маріанні щось запідозрити, то ця дурість була тим більшою, що я маю чим ризикувати — своїм чоловіком, своєю родиною, своєю працею.

Поки я веду машину під запізнілим впливом двох заспокійливих пігулок і з нервами на крайній межі, до мене доходить, що тепер я ризикую і власним життям. Зупиняюся в одному з провулків і даю волю сльозам. Мої схлипування лунають так гучно, що хтось наближається й запитує, чи мені не потрібна допомога. Я кажу, що ні, і та людина йде. Але правда в тому, що допомоги я потребую, і багато. Я поринаю у свій внутрішній світ, у море багнюки, яка там зібралася, і не можу випливти на поверхню.

Я помираю від ненависті до себе. Певно, Жакоб уже оклигав після вчорашньої вечері й більше ніколи не захоче мене бачити. Провина моя, це я захотіла вийти за власні межі, завжди думаючи, що мене підозрюють, що люди не довіряють мені. Можливо, варто зателефонувати йому й попросити пробачення, але я знаю, він не стане мене слухати. Чи ліпше зателефонувати своєму чоловікові й запитати, чи все в нього гаразд? Я знаю його голос, знаю, коли він роздратований і напружений, хоч він і вміє контролювати себе. Але я не хочу нічого в нього запитувати. Я боюся. Шлунок у мене перевертається, руки міцно вчепилися в кермо, і я дозволяю собі плакати голосніше, ніж можу, кричати, влаштовувати скандал у єдиному безпечному для мене місці — своєму автомобілі. Людина, яка підходила до мене, тепер спостерігає здалеку, боячись, щоб я не утнула якусь дурницю. Ні, я не утну нічого. Я хочу лише поплакати. Це не так багато, хіба ні?

Я відчуваю, що сама себе одурила. Хочу повернутися назад, але знаю — це неможливо. Хочу скласти план, щоб повернути собі втрачену територію, але неспроможна мислити логічно. Єдине, що я можу, — це плакати, відчувати сором і ненависть.

Як я могла бути такою наївною? Вважати, що Маріанна дивиться на мене й говорить ті речі, про які вона вже знає? Бо я почувалася винною, злочинною. Хотіла її принизити, знищити її в присутності її чоловіка, щоб він більше ніколи не дивився на мене як на розвагу. Я знаю, що не кохаю його, але він потроху повертав мені втрачену радість і витягував мене з колодязя самоти, у який я занурилася вже по шию. А тепер я бачу, що ці дні минули назавжди. Я мушу повернутися до реальності, до супермаркету, до завжди однакових днів, до нагляду за домом — раніше таким важливим для мене, який згодом перетворився на в’язницю. Я повинна зібрати черепки, які залишилися від мене. Можливо, признатися своєму чоловікові в усьому, що зі мною відбулося.

Я знаю, він мене зрозуміє. Він чоловік добрий, інтелігентний, він завжди ставив родину на перше місце. Але якщо він мене не зрозуміє? Якщо вирішить, що годі, що ми дійшли до межі й що він стомився жити з жінкою, яка раніше нарікала на депресію, а тепер жаліється, що втратила коханця?

Схлипування урвалися, тепер я думала. Незабаром мене чекає робота, і я не можу просидіти цілий день у цьому провулку з домашніми вогнищами щасливих родин, із кількома різдвяними прикрасами на дверях, із людьми, які ходять туди-сюди, не помічаючи, що я тут. Вони бачать, як руйнується мій світ, і не можуть зробити нічого.

Я повинна поміркувати. Повинна скласти список пріоритетів. Чи зможу протягом наступних днів, місяців і років вдавати, ніби я віддана своїй родині жінка, а не поранений звір? Дисципліна ніколи не була моєю перевагою, але я не можу поводитися, як особа неврівноважена.

Я втираю сльози й дивлюся вперед. Мені треба зрушити автомобіль із місця. Але, мабуть, ні. Треба зачекати трохи ще. Якщо й існує причина радіти тому, що сталося, то це те, що я стомилася жити брехнею. Допоки мій чоловік нічого не підозрюватиме? Чи чоловіки помічають, коли їхні дружини вдають оргазм? Може, і так, але я не знаю, як про це довідатися.

Я покинула автомобіль, заплатила за довший час стоянки, ніж мені було треба. Отже, тепер я зможу поблукати, не обираючи напрямку. Я зателефонувала в редакцію й поквапно пояснила свою відсутність: одне з дітей захворіло на діарею, і я повинна відвезти його до лікаря. Мій шеф повірив мені, адже швейцарці не брешуть.

Але я збрехала. Я тепер брешу щодня. Я втратила самолюбство й не розумію, куди йду. Швейцарці живуть у реальному світі. Я живу у світі фантазій. Швейцарці вміють розв’язувати свої проблеми. Неспроможна розв’язати свої, я створила ситуацію, у якій маю ідеальну родину й досконалого коханця.

Я блукала по місту, яке люблю, з його закладами й крамницями, які, — крім закладів, призначених для туристів, — здавалося, зупинилися в п’ятдесятих роках минулого століття й не мають жодного наміру модернізуватися. Панує холод, але, слава Богу, немає вітру, що робить температуру стерпною. Намагаючись себе розважити й трохи заспокоїтися, я заходжу до книгарні, до м’ясної крамниці й до крамниці одягу. Щоразу, коли я знову виходжу на вулицю, відчуваю, що низька температура допомагає погасити полум’я, на яке я перетворилася.

Чи можливо налаштувати себе кохати певного чоловіка? Звичайно, можливо. Проблема в тому, щоб забути чоловіка хибного, який увійшов, не прохаючи дозволу, бо побачив, що двері відчинені.

Чого я, власне, хотіла, зав’язавши стосунки з Жакобом? Адже я від самого початку знала, що наші взаємини приречені, хоч і не могла собі уявити, що вони закінчаться в такій принизливій манері. Можливо, я хотіла саме того, чого досягла: пригоди й радості. Чи, може, я хотіла більшого — жити з ним, допомогти йому робити кар’єру, надати йому підтримку, якої він, схоже, уже не мав від дружини, ніжність, якої він не знав під час наших перших двох зустрічей. Вирвати його з дому, як виривають квітку з чужого саду, і посадити його на моїй ділянці, хоч і знаючи, що квіти не витримують такого ставлення.

Мене затопила хвиля ревнощів, але цього разу сліз не було, була лише лють. Я відчула себе на зупинці автобуса. Дивлюся на людей, які виходять і заходять, надто заклопотані у своїх світах, таких крихітних, що вони вміщаються на екрані мобілки, від якої ці люди не відривають ані очей, ані вух.

Автобуси прибувають і відбувають. Люди виходять із них і швидко йдуть геть, мабуть, рятуючись від холоду. Інші повільно заходять до автобуса, не прагнучи потрапити додому, на службу, до школи. Але ніхто не виявляє ані гніву, ані ентузіазму, вони не здаються ані щасливими, ані сумними, це лише стражденні душі, які машинально виконують місію, призначену їм усесвітом у той день, коли вони народилися.

Згодом я змогла трохи розслабитися. Пробувала зрозуміти кілька причин, від яких у мене розламувалася голова. Одна з них пов’язана з ненавистю, яка напливає й відпливає, наче автобуси, які відходять від цієї зупинки. Чи можливо, щоб я втратила найдорожче у своєму житті — мою родину? Я переможена в битві за пошук щастя, і це мене не принижує, але перешкоджає мені бачити дорогу, що чекає на мене попереду.

А мій чоловік? Я повинна відверто поговорити з ним сьогодні, признатися в усьому. Я маю враження, що це мене визволить, хай і доведеться терпіти тяжкі наслідки. Я стомилася брехати — йому, шефові, собі самій.

Знаю, що тепер я не хочу про це думати. Більше, ніж будь-яке інше почуття, мої думки заполонили ревнощі. Я не можу нікуди поїхати від цієї зупинки автобуса, бо відчуваю, що по всьому моєму тілу перебігає електричний струм. Я ніяк не можу його позбутися.

Отже, вона полюбляє слухати історії про його невірність, коли лежить у ліжку з чоловіком, роблячи з ним те, що він робив зі мною? Коли він узяв презерватив на нічному столику під час нашої першої зустрічі в тому готелі, я мусила дійти висновку, що він мав інших жінок. З огляду на той спосіб, яким він мною заволодів, я не мала підстав сумніватися, що я одна з них. Багато разів я виходила з того клятого готелю з цим почуттям, говорячи самій собі, що ніколи туди не повернуся, й усвідомлюючи, що це тільки одна з моїх чергових брехень і, якщо він зателефонує, я завжди буду готова на той день і на ту годину, які він мені запропонує.

Атож, я все це знала. І намагалася переконати себе, що шукаю лише сексу та пригод. Але то була неправда. Сьогодні я зрозуміла, що хоч заперечувала це в усі мої безсонні ночі та порожні дні, я була закохана, так, була закохана. Божевільно закохана.

Я не знаю, що тепер робити. Я собі уявляю, — а насправді переконана в цьому, — що всі одружені завжди відчувають таємний потяг до когось. Це заборонено, а загравання із забороненим робить життя цікавим. Але існує не так багато людей, які розвивають у собі це почуття; лише кожен сьомий, як я прочитала в газетній статті. І я думаю, що лише один зі ста дозволяє, щоб фантазія занесла його так далеко, як вона занесла мене. Для більшості це лише дрібна пристрасть, позаяк кожен знає від самого початку, що вона не триватиме довго. Трохи емоцій, щоб зробити секс еротичнішим і почути крики «Я тебе кохаю!» під час оргазму. Нічого більшого.

А якби мій чоловік знайшов собі коханку, як би я реагувала? Я повелася б радикально. Я сказала б, що життя поставилося несправедливо до мене, що я нічого не варта, старію, влаштувала б скандал, не переставала б плакати від ревнощів, а насправді йому позаздрила б: йому пощастило, а мені — ні. Вийшла б, гримнувши дверима о тій самій годині, і пішла б із дітьми в дім своїх батьків. Але через два або три місяці розкаялася б, стала б шукати якийсь привід, щоб повернутися, і подумала б, що він теж цього хоче. Через чотири місяці мене б уже опанував страх перед необхідністю починати життя спочатку. Я зробила б спробу попросити його, щоб він дозволив мені повернутися «задля добра дітей», але було б уже пізно: він жив би з коханкою, значно молодшою й сповненою енергії, вродливою, яка повернула б йому радість життя.

Задзвонив телефон. Мій шеф запитав, як почувається мій маленький син. Я сказала, що перебуваю на зупинці автобуса й не можу добре його чути, але все гаразд і скоро я повернуся в редакцію.

Налякана людина не бачить дійсності. Вона воліє ховатися у своїх фантазіях. Я не можу перебувати в цьому стані більш як годину, я повинна взяти себе в руки. Мене чекає робота, і, можливо, вона мені допоможе.

Від автобусної зупинки я повернулася до свого автомобіля. Дивлюся на опале листя на землі. Думаю, що в Парижі його вже прибрали. Але ми в Женеві, місті значно багатшому, і воно досі тут.

Колись це листя було частиною дерева, яке скинуло його із себе й готується до відпочинку. До речі, чи піклується дерево про ту зелену мантію, яка його накривала, живила й дозволяла йому дихати? Ні. Чи думає воно про тих комах, які жили в його вітах і допомагали запилювати його квіти, підтримуючи природу живою? Ні. Дерево думає тільки про себе. Такі речі, як листя й комахи, воно скидає, коли йому треба.

Я один із тих листочків на поверхні міста, який жив, думаючи, що житиме вічно, і помер, сам не знаючи чому; який любив сонце й місяць і довго спостерігав за цими автобусами, що змагалися у швидкості з трамваями, які торохтіли по рейках, і ніхто ніколи не мав делікатності попередити його, що існує зима. Він скористався максимумом можливостей, аж поки одного дня пожовкнув і дерево попрощалося з ним.

Воно попрощалося зі своїми листочками, знаючи, що вони більше ніколи не повернуться до нього. І попросило допомоги у вітру, щоб він відкинув їх від їхнього гілля якомога швидше й відніс якнайдалі. Дерево знає, що воно ростиме лише в тому випадку, якщо зможе добре відпочити. І якщо воно ростиме, його шануватимуть. І на ньому зможуть розпуститися ще гарніші квіти.

Треба їхати. Найкращим лікуванням для мене буде праця, бо я вже виплакала всі сльози, які в мене були, і вже передумала все, що мала передумати. Але й це не допомогло мені звільнитися ні від чого.

Я пройшла бездумно, як автомат, на ту вулицю, де поставила свою машину, і натрапила на одного з гвардійців у червоному із синім однострої, який зривав за допомогою якогось апарата номер із мого автомобіля.

— Це ваша машина?

— Моя.

Він продовжив свою роботу, не сказавши ні слова. Знята пластина з номером уже стала частиною системи поліційних штрафів, тобто вона надійде до центрального управління, де буде зареєстрована й стане джерелом листування: мені надійде кілька листів в офіційному целофановому конверті поліції. Я матиму тридцять днів, щоб заплатити сто франків, але я зможу заперечити штраф, витративши п’ятсот франків на адвокатів.

— Ваша машина стояла на двадцять хвилин довше. Максимальний період тут — півгодини.

Я згідно киваю головою. Бачу, він здивований — я не благаю його, щоб він повернув мені номер, обіцяючи більше ніколи так не робити, я не кинулася бігти, коли побачила, що він тут. Я не виявила жодної з реакцій, до яких він звик.

Він дістав чек з апарата, який зірвав мій номер, ніби ми були в супермаркеті. Поклав його в пластиковий конверт (щоб захистити від негоди) і пішов до вітрового скла, щоб його там приліпити. Я натиснула на кнопку на ключах, і світло заблимало, показуючи, що дверцята відімкнені.

Він усвідомив, яку дурницю готовий зробити, але, як і я, поводився, як автомат. Клацання дверцят розбудило його, і тоді він підійшов до мне й віддав мені в руки квитанцію на штраф.

Ми обоє були задоволені. Він тому, що не почув від мене жодних протестів, а я тому, що бодай трохи здобула те, на що заслуговувала, — покарання.

Я не знаю, але скоро знатиму, чи мій чоловік володіє надзвичайним самоконтролем, чи він справді не надав ніякого значення тому, що відбулося.

Я повернулася додому у звичайний час після цілого дня роботи, протягом якого робила найтривіальніші вчинки у світі: брала інтерв’ю про тренування пілотів, про надмір різдвяних ялинок на ринку, про запровадження електронних команд на перехрестях залізниці. Це принесло мені велику радість, бо я не мала ані фізичних, ані психологічних умов, щоб багато думати. Я приготувала вечерю, ніби це був звичайний рутинний вечір із тих, які ми вже прожили разом. Трохи посиділи перед телевізором. Діти ще раніше пішли у свою кімнату по свої пігулки й свої ігри, де вони вбивали терористів або військових залежно від того, який був день.

Я поклала посуд у посудомийницю. Чоловік спробував укласти дітей до ліжка. Досі ми розмовляли лише про наші обов’язки. Я не пам’ятаю, чи ми щодня розмовляли про щось подібне, чи лише сьогодні, бо він здався мені трохи дивним. Незабаром я знатиму, чи це так.

Поки він був там, нагорі, я розпалила камін уперше в цьому році: дивитися на вогонь мене заспокоює. Я з’ясую, що він уже знає, але мені потрібні всі союзники, яких я можу мати. Тому я відкоркувала ще одну пляшку вина. Приготувала кілька видів сиру. Випила перший ковток вина, не відриваючи погляду від полум’я. Не відчувала ані тривоги, ані страху. Треба кінчати це подвійне життя. Хай там що сьогодні станеться, це буде для мене краще. Якщо наш шлюб має закінчитися, хай так і буде. Хай він закінчиться в цей осінній день, коли ми дивитимемося на вогонь і розмовлятимемо як цивілізовані особи.

Він спустився вниз, побачив наготовлену вечерю й нічого не запитав. Сів поруч зі мною на канапу й теж втупився у вогонь. Випив своє вино, і я хотіла долити йому ще, але він зробив знак рукою, показавши, що йому досить.

Я зробила ідіотське зауваження: сьогодні температура нижча від нуля. Він ствердно кивнув головою.

Я вирішила взяти ініціативу на себе.

Я жалкую про те, що сталося вчора під час вечері…

— Це була не твоя провина. То дуже дивна жінка. Будь ласка, більше не клич мене на такі зустрічі.

Його голос здавався спокійним. Але всі, навіть діти, знають, що після найшаленішої бурі настає хвилина, коли вітер стихає і все здається абсолютно нормальним.

Я наполягаю на цій темі. Маріанна висловила ревнощі, ховаючись під маскою розвинутої й ліберальної жінки.

— Це правда. Ревнощі — почуття, яке примушує нас сказати: «Ти можеш утратити все, чого з такими зусиллями домагався». Вони залишають нас сліпими до всього іншого, до щасливих хвилин і до всього, створеного протягом тих хвилин. Як відбувається, що ненависть може затьмарити все попереднє життя подружжя?

Він готує терен, щоб я могла сказати йому все, що хочу сказати. Провадить:

— Усі переживають такі дні, коли кажуть: «На жаль, моє життя не зовсім відповідає моїм сподіванням». Та коли життя запитає його, а що він для цього зробив, то якою буде його відповідь?

— Це ти мене запитуєш?

— Ні. Я запитую самого себе. Ніщо не відбувається без зусилля. І треба мати віру. Для цього ми повинні обвалити бар’єри упереджень, а це вимагає мужності. Щоб мати мужність, треба подолати страх. І щоб так тривало й надалі. Ми повинні жити в мирі з нашою буденністю. Нам не слід забувати, що життя на нашому боці. Воно також хоче бути кращим. Ми повинні допомогти йому!

Я перехиляю ще один келих вина. Він підкладає дрова в камін.

«Коли ж я наберуся мужності признатися? Проте не схоже, щоб він дозволив мені заговорити».

— Мріяти не так легко, як здається. Навпаки. Це може бути небезпечно. Коли ми мріємо, то запускаємо в рух могутню енергію і вже не можемо добути із себе правдиве відчуття свого життя. Коли ми мріємо, то робимо вибір, яку ціну нам заплатити.

«Тепер. Чим довше я затримаюся, тим більше страждання завдам нам обом».

Я підняла келих, зробила ковток і сказала, що є річ, яка завдає великої муки моїй душі. Він відповів, що ми вже розмовляли про це в «Ле Валоні», коли я відкрила йому своє серце й розповіла про свій страх перед депресією. Я відповіла, що хочу заговорити не про це.

Проте він урвав мене й продовжив свої міркування:

— Гонитва за мрією має свою ціну. Мрія може вимагати, щоб ми відмовилися від своїх звичок, може примусити нас долати труднощі, може заводити нас в оману тощо. Проте хоч би як дорого вона нам коштувала, вона ніколи не має вищу ціну, аніж мусить платити той, хто не жив. Бо ця людина може одного дня подивитися назад і почути, як її власне серце каже: «Ти змарнував своє життя».

— Ти не полегшив ситуацію для мене. Припустімо, те, що я хочу сказати, не дурниці, а щось справді конкретне, справжнє, загрозливе?

Він засміявся.

— Я контролюю ревнощі, які почуваю до тебе, і тому почуваюся щасливим. А знаєш чому? Бо я повинен показати себе гідним твого кохання. Я повинен боротися за наш шлюб, за наш союз, і це не має нічого спільного з нашими дітьми. Я кохаю тебе. Я витерплю все, абсолютно все, аби постійно мати тебе поруч. Але я не можу одного дня перешкодити тобі піти від мене. Тому, коли цей день настане, ти будеш вільна покинути мене й піти шукати своє щастя. Моє кохання до тебе сильніше за все, і я ніколи не стану перешкоджати тобі бути щасливою.

Мої очі наповнилися слізьми. Я досі не могла зрозуміти, про що він говорить. Чи це просто розмова про ревнощі, чи він відповідає на свої внутрішні сумніви й хоче надати мені повну волю?

— Я не боюся самотності, — сказав він. — Я боюся жити, обманюючи себе, бачити реальність такою, як я хочу, щоб вона була, а не такою, якою вона справді є.

Він узяв мене за руку.

— Ти благословення мого життя. Може, я й не найкращий чоловік у світі, бо майже ніколи не демонструю своїх почуттів. І знаю, що тобі цього бракує. Знаю також, що через це ти можеш сумніватися, що є для мене важливим, почуватися непевною, щось подібне. Але все не так. Ми повинні частіше сидіти перед каміном і розмовляти про все на світі, крім ревнощів. Бо це мене не цікавить. А чого б нам не вирушити в мандри, тільки ми двоє? Відсвяткувати Новий рік в іншому місті або й у тому місті, яке ми вже знаємо?

— Але діти?

— Я певен, що бабуся з дідом будуть щасливі доглянути їх.

І насамкінець він сказав:

— Коли ти кохаєш, то мусиш бути підготовлений до всього. Бо кохання як калейдоскоп на кшталт того, яким ми гралися в дитинстві. Воно перебуває в постійному русі й ніколи не повторюється. Той, хто цього не розуміє, приречений страждати через щось таке, що існує тільки для того, аби зробити нас нещасливими. А знаєш, що є гіршим? Такі люди, як та жінка, завжди заклопотані тим, що думають інші про їхній шлюб. Як на мене, то це не має значення. Для мене важливо тільки те, що думаєш ти.

Я поклала голову йому на плече. Усе, що я мала намір йому сказати, втратило вагу. Він знає, що зі мною відбувається, і вміє подивитися на цю ситуацію так, як я не змогла б ніколи.

— Усе просто: відтоді, як ти перестав діяти ідеально, здобути чи втратити гроші на фінансовому ринку тобі дозволено.

Екс-магнат намагався тримати позу найбагатших людей світу. Але його фортуна випарувалася менш ніж за рік після того, як великі фінансисти відкрили, що він продає мрії. Я вдавала інтерес до того, що він каже. Зрештою, це я попросила шефа надати мені місце в газеті для серії матеріалів про пошук засобів від стресу.

Минув тиждень, відколи я одержала послання від Жакоба, де він написав, що я зіпсувала все. Тиждень відтоді, як я, плачучи, блукала вулицями й мусила заплатити штраф за порушення правил паркування автомобіля. Тиждень від тієї розмови з моїм чоловіком.

— Ми повинні знати, як продати ідею. Саме в цьому полягає успіх кожної людини: уміти продати те, що ти хочеш продати, — провадив екс-магнат.

Мій любий, попри твою помпу, твою ауру серйозності та твій номер-люкс у цьому шикарному готелі; попри твій розкішний вигляд та одяг, бездоганно скроєний лондонським кравцем, твою усмішку й твоє волосся, ретельно пофарбоване, щоб залишити кілька сивих пасом і створити враження природності; попри ту впевненість, із якою ти розмовляєш і рухаєшся, одне я розумію краще, аніж ти: оголосити про те, що ти продаєш ідею, не досить. Треба знайти того, хто її купить. Це має сенс для бізнесу, для політики й для кохання.

Я уявляю собі свого любого екс-мільйонера, який слухає, що я йому кажу: ти маєш графіки, асистентів, виставки… але люди полюбляють результати.

Кохання також любить результати, хоч усі й запевняють, що ні, що акт кохання виправдовує сам себе. Чи справді так? Чи можу я йти через Англійський сад у своєму шкіряному піджаку, купленому тоді, коли мій чоловік їздив до Росії, дивлячись на осінь, дивлячись на небо, усміхаючись і кажучи: «Я кохаю, і цього досить». Це буде правда?

Звичайно, ні. Я кохаю, але натомість прагну мати цілком конкретні речі: руки, поцілунки, гарячий секс, мрію, яку я могла б поділити, можливість створити нову родину, виховати своїх дітей, постаріти поруч із коханою особою.

— Ми повинні мати дуже очевидну мету за кожним своїм кроком, — пояснює патетична постать, що сидить переді мною, з вочевидь довірливою усмішкою.

Схоже, я знову граюсь у божевілля. Починаю прив’язувати абсолютно все, що чую або читаю, до своєї любовної ситуації, навіть інтерв’ю з цим набридливим та банальним персонажем. Я думаю на цю тему по двадцять чотири години на добу — ідучи вулицею, готуючи їжу або гайнуючи дорогоцінні хвилини свого існування, щоб слухати речі, які замість розважати підштовхують мене ще ближче до безодні, у яку я намагаюся не звалитися.

— Оптимізм є заразливим…

Екс-магнат не припиняє розмовляти, упевнений, що він мене переконає, що я опублікую це в газеті й він почне вибиратися зі своєї ями. У такий спосіб найлегше брати інтерв’ю в людей. Досить поставити їм одне запитання, і вони говоритимуть протягом години. На відміну від моїх розмов із кубинцем, цього разу я не приділяю уваги жодному слову опитуваного. Магнітофон увімкнений, і потім я скорочу цей монолог до шестисот слів чи приблизно стількох, тобто приблизно до чотирьох хвилин розмови.

Оптимізм — річ заразлива, стверджує він.

Якби було так, то досить було б підійти до коханого з широкою усмішкою, сповненою планів та ідей, і знати, як йому все це передати. Такий спосіб годиться? Ні. Заразливим є також страх, постійний страх ніколи не зустріти того, хто супроводжуватиме нас до кінця днів. І в ім’я цього страху ми спроможні зробити все, що завгодно, прийняти хибну особу й ’Переконати себе, що вона та єдина, яку Бог поставив на нашій дорозі. За короткий час пошук безпеки перетворюється на щире кохання, речі стають менш гіркими й важкими, а свої почуття ми складаємо в ящик, щоб запхати їх углиб шахти в нашій голові, де вони залишаться захованими й невидимими назавжди.

— Деякі люди кажуть, що я один із чоловіків, найтісніше пов’язаних зі своєю країною. Я знаю інших підприємців, політиків, промисловців. Зміни на моїх підприємствах триватимуть короткий час. Незабаром ви станете свідком мого повернення.

Я теж особа, пов’язана з багатьма, знайома з тими самими людьми, з якими знайомий він. Але я не хочу готувати своє повернення. Хочу тільки цивілізовано розлучитися з одним із цих людей.

Бо речі, які не закінчуються в очевидний спосіб, завжди залишають двері відчиненими, залишають недосліджену можливість, залишають шанс, що все може стати таким, як і було. Ні, я до цього не звикла, хоч і знаю багато людей, які обожнюють таку ситуацію.

Що я, зрештою, роблю? Порівнюю економіку з коханням? Намагаюся встановити стосунки між світом фінансів і світом почуттів?

Минув тиждень, відколи я не мала новин від Жакоба. Минув тиждень і відтоді, як мої взаємини з чоловіком стали нормальними після ночі, яку ми просиділи перед каміном. Чи вдасться нам двом відбудувати наш шлюб?

До весни цього року я була нормальною людиною. Одного дня відкрила: усе, що я маю, може зникнути будь-якої години, і замість відреагувати на це як розумна особа я вдарилася в паніку. Це привело мене до інерції. До апатії. До неспроможності діяти й змінюватися. І після багатьох безсонних ночей, багатьох днів, коли я не бачила в житті жодної радості, я зробила саме те, чого найбільше боялася: перейшла на протилежний бік життя, знехтувавши небезпеку. Я знаю, що не одна, що люди мають таку тенденцію до саморуйнування. Унаслідок випадковості чи тому, що життя хотіло випробувати мене, я знайшла чоловіка, який схопив мене за волосся, — як у прямому сенсі, так й у фігуральному, — струснув мене, обтрусив від пилюки, яка вже вкривала мене, і дозволив знову вдихнути повітря.

Усе було абсолютно фальшивим. Різновид щастя, яке переживають люди, залежні від хімічних препаратів, коли наковтаються наркотиків. Рано чи пізно ефект минає, і розпач лиш посилюється.

Екс-магнат заговорив про гроші. Я нічого в нього про це не запитувала, але він сам порушив цю тему. Він має величезну потребу сказати, що не бідний, що може жити своїм життям протягом багатьох десятків років.

Я більше тут не витримую. Подякувала співрозмовникові, вимкнула магнітофон і пішла взяти свою куртку.

— Ви вільні сьогодні ввечері? Ми можемо взяти чогось випити й закінчити цю розмову, — запропонував він.

Зі мною не вперше таке відбувається. Насправді це майже правило в моєму житті. Я розумна й інтелігентна — лише пані Кеніг цього не визнає — і вже не раз використовувала свої чари для того, щоб певні люди заговорили зі мною про те, про що з журналістами зазвичай не говорять, бо не хочуть, щоб ці відомості були опубліковані. Але чоловіки… ох, чоловіки! Вони роблять усе можливе й неможливе, аби приховати свою вразливість, і будь-яка вісімнадцятирічна дівчина може маніпулювати ними без особливих зусиль.

Я подякувала за запрошення й сказала, що вже маю домовленість на сьогоднішній вечір. Мала спокусу запитати, як його остання коханка відреагувала на хвилю негативних відомостей про нього й про крах його імперії. Проте це можна було уявити й такий матеріал не цікавив газету.

Я перейшла через вулицю й пішла до Англійського саду, де уявляла себе кілька хвилин тому. Я дійшла до кафе-морозива на розі вулиці 31 Грудня. Мені подобається назва цієї вулиці, бо вона завжди нагадує мені, що рано чи пізно черговий рік закінчиться і я зможу дати великі обіцянки на наступний.

Я взяла морозиво з фісташками й шоколадом. Підійшла до каси, заплатила за морозиво, дивлячись на символ Женеви — водограй, який б’є струменем води в небо, створюючи завісу дрібних крапель перед моїм обличчям. Туристи підходять і роблять фотографії, які погано освітлені. Чи не краще купити поштову листівку?

Я відвідала багато пам’ятників у світі. Пам’ятники величних чоловіків, чиї імена давно забуто, але які вічно сидять верхи на своїх гарних конях. Жінок, що підіймають корони або мечі в небо, символізуючи перемоги, про які вже й не розповідається в шкільних підручниках. Самотні діти без імені, вирізьблені в камені, які втратили свою невинність, поки мусили позувати якомусь скульптору, чиє ім’я історія також давно забула.

Здебільшого, за рідкісними винятками, статуї позначають не місто, а цілком несподівані речі. Коли Ейфель спорудив сталеву вежу для виставки, він навіть не мріяв про те, що його витвір стане символом Парижа, незважаючи на Лувр, Тріумфальну арку, величні сади. Висока дама репрезентує Нью-Йорк. Міст, яким нечасто ходять, є символом Сан-Франциско. Інший міст, який перетинає Тежу, зображений на поштових листівках Лісабона. Барселона має недобудований собор, який вважають її найвизначнішою пам’яткою.

І те саме з Женевою. Саме в цьому місці озеро Леман зустрічається з річкою Роною, утворюючи могутній потік. Щоб використати гідравлічну силу (ми вміємо використовувати речі) була споруджена гідроелектрична станція, та коли робітники поверталися додому й перекрили клапани, тиск води виявився надто потужним, і турбіни перестали обертатися. Аж поки одному інженерові спало на думку збудувати водограй, який узяв на себе зайвий натиск води.

З часом інженери розв’язали проблему, і водограй став непотрібним. Але на плебісциті городяни вирішили зберегти його. Місто мало вже багато водограїв, а цей був розташований посеред озера. Як зробити, щоб він був видимий?

Ось так був збудований мінливий монумент. Були закладені потужні бомби, і сьогодні вдень там б’є могутній фонтан, який викидає п’ятсот літрів води за секунду зі швидкістю близько двохсот кілометрів за годину. Кажуть, — і це вже підтверджено, — що його видно з літака, який летить на висоті десять тисяч метрів. Він не має спеціального імені; його називають просто Водограєм і вважають символом міста, попри всі скульптури чоловіків на конях, героїчних жінок, самотніх дітей.

Одного разу я запитала в Деніси, швейцарської дослідниці, що вона собі уявляє, дивлячись на Водограй.

— Наше тіло майже все складається з води, крізь яку проходять електричні розряди, що надають інформацію. Серед них є ті, що називаються коханням, і вони проникають у весь організм. Кохання змінює все. Я думаю, що символ Женеви є найгарнішим монументом кохання, створеним людиною, бо він ніколи не буває однаковим.

Я дістала мобілку й зателефонувала до кабінету Жакоба. Я, звичайно, могла б зателефонувати на його персональний номер, але не захотіла. Поговорила з його асистентом і попередила, що їду зустрітися з ним.

Асистент мене знає. Він попросив, щоб я почекала на лінії, він мені відповість. Через хвилину він знову озвався й попросив пробачення, але розклад порядку денного перевантажений, я можу приїхати лише на початку наступного року. Я сказала, що ні, мені треба зустрітися з ним негайно; справа термінова.

«Справа термінова» не завжди відчиняє двері, але в цьому випадку мої шанси вельми непогані, подумала я. Цього разу асистент затримався на дві хвилини. Запитав, чи мене влаштує початок наступного тижня. Я сказала, що буду через двадцять хвилин.

Подякувала й від’єдналася.

Жакоб попросив мене негайно вдягтися. Зрештою, його кабінет — це публічне місце, утримуване на державні гроші, і якщо мене викриють, то він може загриміти до в’язниці. Я уважно дивилася на стіни в дерев’яних панелях із гарними фресками на стелі. Лежала собі й далі, цілком гола, на шкіряній канапі, уже досить потертій від часу.

Він ставав дедалі нервовішим. Він був у піджаку й краватці й стривожено поглядав на годинник. Година обіду закінчувалася. Його особистий секретар уже повернувся; він делікатно постукав у двері, почув у відповідь: «У мене нарада», — і більше не наполягав. Відтоді минули вже сорок хвилин, забравши із собою чергу кількох людей, які прийшли до нього на прийом.

Коли я прийшла, він привітав мене трьома поцілунками й формальним жестом показав на крісло перед його столом. Для моєї жіночої інтуїції було неважко зрозуміти, що він неабияк наляканий. Яка причина цієї зустрічі? Хіба я не розумію, що в нього напружений графік, бо незабаром почнеться парламентська сесія і йому треба вирішити кілька нагальних питань? Хіба я не прочитала електронного листа, якого він мені надіслав, повідомивши, що його дружина тепер переконана: між нами щось є. Ми повинні почекати, дозволити подіям охолонути, перш ніж знову почати зустрічатися.

— Звичайно, я все заперечував. Прикинувся, ніби глибоко шокований її підозрами. Сказав, що вона образила мою гідність. Що мені обридла ця недовіра й вона, мовляв, може запитати кожного про мою поведінку. Хіба не сама вона казала, що ревнощі — ознака нижчості? Зробив усе, що міг, а вона мені лише відповіла: «Не прикидайся дурнем. Я не нарікаю ні на що й тільки кажу, що зрозуміла, чому ти став останніми днями таким лагідним і шляхетним. Річ у тому…»

Він не закінчив фрази. Я підвелася й схопила його за комір. Він думав, що я хочу напасти на нього. Але замість цього я вліпила йому довгий поцілунок. Жакоб ніяк не відреагував, бо вирішив, що я прийшла вчинити йому скандал. Але я далі цілувала його в рот, у шию, поки розв’язувала йому краватку.

Він мене відштовхнув. Я врізала йому ляпаса.

— Я лише повинен спочатку замкнути двері. Я теж сумував за тобою.

Він перетнув свій чудово декорований кабінет із меблями в стилі дев’ятнадцятого сторіччя, повернув у дверях ключ, і коли повернувся, я була напівгола, лише в трусах.

Зриваючи із себе одяг, він смоктав мої груди. Я застогнала від насолоди, він затулив мені рот долонею, але я хитала головою й далі тихо стогнала.

Моя репутація також була під загрозою, як легко можна зрозуміти. Але мені було байдуже.

Лише на одну мить ми зупинилися і я щось сказала. Потім стала навколішки й заходилася облизувати його прутень. Він знову схопив мене за голову, диктуючи ритм — швидше, дедалі швидше. Але я не хотіла, щоб він утішався лише моїм ротом. Смикнула його на шкіряну канапу, де вже лежала, розставивши ноги. Він нахилився й став лизати мою пуцьку. Коли на мене накотився перший оргазм, я вкусила себе за руку, щоб не закричати. Хвиля втіхи, здавалося, не закінчиться ніколи, і я все кусала й кусала собі руку.

Тоді я викрикнула його ім’я, сказала, щоб він увійшов у мене й робив зі мною все, що хоче. Він проник у мене, схопив мене за плечі і став трясти, як дикун. Задер мої ноги на рівень плечей, щоб устромити в мене прутня якнайглибше. Він підсилював ритм, але я наказала йому, щоб він не кінчав. Мені треба було його більше, більше й більше.

Він скинув мене на підлогу, поставив раком, як тварину, ударив по сідниці й проник у мене знову, поки моє тіло безконтрольно смикалося в талії. З його приглушеного стогону я зрозуміла, що він от-от закінчить, що він уже не може себе контролювати. Я виштовхала його із себе, повернулася на спину й попросила, щоб він знову запхав у мене прутень, дивлячись мені у вічі й говорячи брудні слова, які ми завжди говорили одне одному, коли кохалися. Я говорила йому найнепристойніші речі з тих, які жінка може говорити чоловікові. Він тихо промовляв моє ім’я, просячи, щоб я казала йому, що кохаю його. Але я говорила йому лише непристойні, брутальні слова, вимагала, щоб він трахав мене, як повію, як жінку розпусну, щоб користувався мною, як рабинею, що не заслуговує на найменшу пошану.

Моє тіло здригалося, смикалося й тремтіло. Втіха накочувалася на мене хвилями. Я спізнала її напад один раз, двічі, поки він контролював себе, щоб подовжити її ще і ще. Наші тіла билися одне об одне, створюючи глухий стукіт, який він уже не намагався стримати і який можна було почути за дверима.

Втупивши очі в його очі, слухаючи, як він за кожним рухом повторює моє ім’я, я зрозуміла, що він за мить вивергне сім’я, а він був без презерватива. Я ще раз вигнулася, виштовхавши його із себе, і попросила, щоб він вивергнув його на моє обличчя, на мій рот, повторюючи, що кохає мене.

Жакоб зробив точно те, що я йому наказала, а я мастурбувала й переживала оргазм разом із ним. Потім він обняв мене, сперся головою на моє плече, витер кутики мого рота долонями й багато, багато разів повторив, що кохає мене і що йому дуже мене бракувало.

Але тепер він попросив мене одягтися й не ворушитися. Він знову став хлопчиком, який добре поводиться і яким захоплюються виборці. Він знає, що припустився помилки, але вміє її назвати. Він почав розуміти: я прийшла сюди не лише тому, що він чудовий коханець.

— Чого ти хочеш?

— Підвести фінальну риску. Закінчити, хоч у мене й розколюється серце й емоційно розриває мене на шматки. Ми маємо подивитися одне одному у вічі й сказати, що всьому кінець. Ніколи більше.

Протягом останнього тижня мої страждання були майже нестерпними. Я проливала сльози, яких не було, і мене обсідали думки, коли я уявляла себе на університетському кампусі, де працює його дружина, замкненою в психіатричній лікарні. Я відчувала, що зазнала краху в усьому, крім своєї роботи та в ролі матері. Щохвилини я перебувала між життям і смертю, мріючи, як би я могла жити разом із ним, якби ми досі були підлітками й обоє дивилися в майбутнє, як було на початку наших взаємин. Але настала хвилина, і я зрозуміла, що дійшла до межі розпачу, що вже не можу провалюватися глибше, і коли дивилася вгору, то бачила лише одну простягнену руку — руку мого чоловіка.

Він також не міг відчувати недовіру, бо його любов була сильнішою. Я хотіла бути чесною, розповісти йому все й скинути тягар зі своїх плечей, але потреби в цьому не було. Чоловік показав мені, що незалежно від того, який вибір зроблю я у своєму житті, він завжди буде поруч зі мною, і тому мій тягар був легким.

Я зрозуміла, що звинувачую себе за речі, за які він не складав на мене провину. Я сказала сама собі: «Я не гідна цього чоловіка, він не знає, яка я є».

Але він знав. І саме це дозволяло мені зберігати повагу до себе самої й відновити своє самолюбство. Бо якщо такий чоловік, як він, здатний без жодних труднощів знайти собі подругу на наступний день після розлучення, хоче залишитися при мені, означає, що я чогось варта, і варта багато.

Я зрозуміла, що можу знову спати поруч із ним, не почуваючись брудною й не відчуваючи, що я його зраджувала. Я відчувала, що мене кохають, і вважала, що заслуговую на це кохання.

Я підвелася, зібрала одяг і пішла в його приватну ванну кімнату. Він знав, що востаннє бачить мене голою.

«Мене чекає тривалий процес зцілення», — подумала я, повертаючись до кабінету. Мабуть, він почував те саме, але я не сумнівалася, що Маріанна хотіла, щоб ця авантюра закінчилася, щоб вона могла обіймати його з тією самою любов’ю і тим самим відчуттям безпеки, як і раніше.

— Так, але вона нічого мені не каже. Вона зрозуміла, що відбувається, і закрилася ще більше. Вона ніколи не вирізнялася ніжністю, а тепер здається автоматом, який присвячує себе роботі більше, ніж будь-коли. Це її манера втікати від проблем.

Я вдягла спідницю, панчохи й черевики, дістала із сумки пакет і поклала його на стіл.

— Що це?

— Кокаїн.

— Я й не знав, що ти…

«Він нічого не хоче знати, — подумала я. — Не хоче знати, куди я готова була зайти, змагаючись за чоловіка, у якого палко закохалася. Пристрасть ще існує, але її вогонь із кожним днем слабшає. Я знаю, їй настане кінець, коли вогонь остаточно погасне. Будь-який розрив завдає болю, і я відчуваю цей біль у всіх фібрах мого тіла. Це останній раз, коли я бачуся з ним наодинці. Ми й далі зустрічатимемося на святах і коктейлях, на виборах і на колективних інтерв’ю, але вже ніколи не спілкуватимемося так, як сьогодні. Було чудово так кохатися й закінчити, як і почали: цілковито злившись одне з одним. Я знала, що це востаннє; він нічого не міг сказати».

— А що я маю робити з цим?

— Викинь його геть. Він коштував мені невеличкого статку, але викинь його геть. Так ти звільниш мене від пороку.

Я не пояснила, про який порок говорю. Він має ім’я — Жакоб Кеніг.

Я побачила подив на його обличчі й усміхнулася. Попрощалася з ним трьома поцілунками й вийшла. У передпокої побачила його асистента й кивнула йому. Він відвернув погляд, удавши, що зосередився на стосі паперів, і лише промурмотів слова прощання.

Коли вийшла на вулицю, зателефонувала чоловікові й сказала, що хочу провести святвечір удома, з дітьми. Якщо він хоче подорожувати, то хай це буде не на Різдво.

— Прогуляймося трохи перед вечерею?

Я погодилася кивком голови, але не зрушила з місця. Пильно подивилася на парк біля готелю, а за ним на Юнгфрау, постійно накриту шапкою снігу, освітлену надвечірнім сонцем.

Людський мозок влаштований дивовижно: ми забуваємо якийсь запах, щоб відчути його знову, чийсь голос завмирає в нашій пам’яті, аж поки ми чуємо його знову, і навіть емоції, здавалося, поховані назавжди, покидаються, коли ми повертаємося на те місце, де їх пережили.

Я перемістилася в той час, коли ми були в Інтерлакені вперше. У той час ми оселилися в дешевому готелі, кілька разів ходили від озера до озера, і нам здавалося, що ми щоразу відкриваємо новий шлях. Мій чоловік бігав безумно довгі марафони, що займали більшу частину його походів у гори. Я пишалася своїм авантюрним духом, який підштовхував мене домагатися неможливого, вимагати від свого тіла все більше й більше.

Але це було не єдиною нашою проблемою: сюди приїздили люди з усіх куточків світу, готелі були переповнені, і люди знайомилися в багатьох барах і ресторанах міста, яке мало лише 5 тисяч жителів. Я не знала, яким має бути Інтерлакен восени, але з мого вікна він здавався більш порожнім, більш далеким.

Цього разу ми оселилися в найкращому готелі. Узяли номер-люкс. На столі чекало послання від директора, який вітав нас і пропонував пляшку шампанського, яке ми вже випили.

Він мене покликав. Я повернулася до реальності, і ми вийшли трохи прогулятися вулицями, поки посутеніє.

Якби він запитав мене, чи зі мною все гаразд, я збрехала б йому, бо мені не хочеться псувати йому радість. Але правда в тім, що рани в моєму серці затягуються повільно. Він нагадав мені про лаву, де ми сиділи колись уранці після кави, коли до нас підійшли двоє чужоземних хіпі й попросили грошей. Ми проминули одну з церков, дзвони забамкали, він мене поцілував, і я повернула йому поцілунок, намагаючись приховати те, що відчувала.

Ми не бралися за руки, бо було холодно, а носити рукавички я не люблю. Зупинилися в симпатичному барі й трохи випили. Підійшли до залізничної станції. Він купив той самий сувенір, що й минулого разу, — запальничку із символом міста. У той час він курив і бігав марафони.

Сьогодні він уже не курить і вважає, що дихати йому важче з кожним днем. Він завжди задихається, коли ми йдемо швидко, і хоч намагався це приховати, я помітила, що він більше стомлюється, аніж тоді, коли ми бігали берегом озера в Ніоні.

Мій телефон задзвонив. Я шукала його цілу вічність у своїй сумці. Коли нарешті його дістала, співрозмовник уже від’єднався. На екрані я побачила, що то була моя подруга, та, яка хворіла на депресію й завдяки лікуванню тепер знову стала щасливою жінкою.

— Якщо хочеш повернутися, то я нічого не маю проти.

Я запитала в нього, чому повинна повернутися. Він не щасливий у моєму товаристві? Хоче, щоб нашу прогулянку урвали люди, яким немає чого робити, крім як годинами сидіти на телефоні, базікаючи по-пустому?

Він також роздратувався на мене. Мабуть, це вплив пляшки шампанського з двома келишками горілки на додачу, які ми щойно випили. Його роздратування заспокоїло мене й трохи розслабило: я йду поруч із людським створінням, яке має емоції й почуття.

— Яким дивним здається Інтерлакен без марафону, — зауважила я. — Здається містом-привидом.

— Тут немає лижних слідів.

— А чого вони тут мають бути?

Ми перебували посеред долини з високими горами обабіч й озерами в її кінцях.

Він попросив ще два келишки випивки. Я запропонувала зайти до бару, але він був сповнений рішучості захиститися від холоду випивкою. Ми вже давно так не робили.

— Я знаю, що минуло десять років. Коли ми були тут уперше, я був іще молодий. Я мав амбіції, любив простори й не дозволяв залякати себе чимось невідомим. Хіба я дуже змінився?

— Тобі лише тридцять років. Ти вважаєш, що це старість?

Він нічого не відповів. Випив трунок одним ковтком і став дивитися в порожнечу. Він перестав бути досконалим чоловіком, і, попри всю свою неймовірність, це мене розвеселило.

Ми вийшли з бару й повернулися до готелю. Дорогою проминули симпатичний ресторан, але ми вже зробили замовлення в іншому місці. Було ще досить рано — оголошення повідомило, що вечерю тут подають не раніше від дев’ятнадцятої години.

— Ходімо вип’ємо ще джину.

«Хто цей чоловік зі мною поруч? Чи Інтерлакен розбудив у ньому давні спогади й скринька Пандори відчинилася?»

Я не сказала нічого. І відчувала страх.

Запитала, чи не скасувати нам наше замовлення в італійському ресторані й повечеряти тут?

— Однаково.

«Однаково? Чи він не почуває тепер те саме, що почувала я, коли думала, що мене опанувала депресія?»

Для мене ніколи не буває «однаково». Я хочу йти до того ресторану, який ми замовили. До того самого, де ми обмінялися клятвами кохання.

— Ця подорож була поганою думкою. Я хотів би повернутися додому вже завтра. Я мав найкращий із намірів: знову пережити світанок нашого кохання. Але хіба це можливо? Звичайно, ні. Ми вже зрілі люди. Живемо тепер під тиском, якого раніше не існувало. Маємо дбати про виховання, здоров’я, харчування. Ми повинні розважатися наприкінці тижня, бо всі так роблять, і коли нам не хочеться виїхати з дому, ми вважаємо, що з нами щось негаразд.

— Мені ніколи не хотілося. Тому я вирішила промовчати.

— Мені теж. Але наші діти… Вони хочуть чогось іншого. Ми не можемо залишати їх стовбичити перед комп’ютерами. Вони надто юні для цього. Тому ми намагаємося вивозити їх до якогось місця, робимо те саме, що наші батьки робили з нами, а наші діди робили з нашими батьками. Це вважають нормальним життям. Ми хороша родина. Коли один із нас потребує допомоги, другий завжди готовий зробити все можливе й неможливе.

Я його зрозуміла:

— Чи є сенс їхати до місця, переобтяженого спогадами?

Ми випили ще по келишку джину. Він трохи помовчав, перш ніж відповісти на моє зауваження.

— Саме про це я кажу. Чи варто сподіватися, що спогади можуть заповнити сучасне? Навпаки: вони мене душать. Я відкрив, що я тепер зовсім інша особа. Поки ми не прибули сюди й не випили ту пляшку шампанського, усе було гаразд. Тепер же я зрозумів, що живу далеко не так, як мріяв, коли відвідав Інтерлакен уперше.

— А про що ти мріяв?

— Про дурниці. Та це була, зрештою, моя мрія. І я міг би її здійснити.

— Але якою вона була?

— Продати все, що я мав на ту пору, купити корабель й об’їздити весь світ із тобою. Мій батько розлютився б, якби я не пішов його слідами, але мені було байдужісінько. Ми б заходили в порти для тимчасової роботи, яка давала б нам досить, щоб пливти далі, і, назбиравши грошей, виходили б у море знову. Ми зустрічалися б із людьми, яких ніколи не бачили, і відкривали б місця, яких нема в туристичних путівниках. Авантюра. Моїм єдиним бажанням була а-ван-тю-ра.

Він попросив налити йому ще один келих джину й випив його зі швидкістю, якої я ніколи в нього не бачила. Він перестав пити, бо відчув, що мене вже занудило; ми досі нічого не їли. Я хотіла сказати йому, що, якби він реалізував своє бажання, я почувалася б найщасливішою жінкою у світі. Але ліпше промовчати, бо йому стане ще гірше.

— А тоді народився перший син.

— Ну то й що? Існувало чимало випадків, коли мільйони подружжів із дітьми робили те саме, про що мріяли.

Він ненадовго замислився.

— Я не сказав би, що мільйони. Можливо, тисячі.

Вираз його очей змінився; у них уже не було агресії, тільки смуток.

— Бувають хвилини, коли ми зупиняємося, щоб проаналізувати все: наше минуле й наше теперішнє. Чого ми навчилися і як часто ми помилялися. Я завжди боявся цих хвилин. Я намагаюся одурити їх, переконуючи себе, що завжди робив найкращий вибір, хоч вони й вимагають від мене певних жертв. Але нічого серйозного.

Я запропонувала трохи пройтися. Його очі здавалися мені дивними, без блиску.

Він ударив кулаком по столу. Офіціантка ресторану подивилася на нас перелякано, і я попросила її налити келишок джину для мене. Вона відмовилася. Їй треба зачиняти бар, бо незабаром почнеться вечеря. Вона принесла рахунок.

Мені здалося, мій чоловік запротестує. Але він лише дістав гаманець і поклав банкноту на прилавок. Узяв мене за руку, і ми вийшли на повітря.

— Боюся, якщо багато думати про все, що могло бути, але так і не відбулося, ми провалимося в чорну яму…

Я знаю це відчуття. Ми розмовляли про це в ресторані, коли я відкрила йому душу.

Він, здавалося, мене не слухав.

— …десь у глибині душі я чую голос, який мені каже: ніщо з цього не має сенсу. Усесвіт уже існував мільярди років й існуватиме після того, як ти помреш. Ми живемо в крихітній клітині велетенської таємниці, не маючи відповіді на запитання свого дитинства. Чи існує життя на іншій планеті? Якщо Бог добрий, навіщо він дозволяє страждання й біль? Запитання такого штибу. Але найгірше те, що час минає. Багато разів без видимої причини я відчував грандіозний страх. У найнесподіваніші хвилини: на роботі, в автомобілі, коли вкладав дітей спати. І я дивлюся на них із ніжністю й страхом. Що станеться з ними? Ми живемо в країні, яка дарує нам безпеку й спокій, але майбутнє?

Атож, я розумію, про що він. Гадаю, не тільки нас обсідають такі думки.

— Я дивлюся на тебе, як ти готуєш вранішню каву або вечерю, і не раз думаю про те, що десь через півсотні років або навіть менше одне з нас спатиме саме в ліжку, щоночі плачучи, бо одного дня ми були щасливі. Дорослі діти будуть далеко від нас. Той, хто переживе другого, хворітиме й завжди потребуватиме допомоги чужих людей.

Він замовк, і ми йшли далі в мовчанці. Проминули вивіску, яка повідомляла про святкування святвечора. Він із люттю її зірвав. Двоє чи троє перехожих подивилися на нас.

— Пробач мені. Я не хотів тобі цього говорити. Я привіз тебе сюди, щоб ти почувалася краще без того тиску, який ми щодня відчуваємо на собі. Даремно я стільки випив.

Я була дещо здивована.

Ми проминули гурт дівчат і юнаків, які жваво розмовляли, розкидавши навколо себе чимало бляшанок із-під пива. Мій чоловік, завжди серйозний і сором’язливий, підійшов до них і запросив випити ще трохи.

Юнаки подивилися на нього переляканими очима. Я попросила в них пробачення, сказала, що ми обоє вже добре випили й кожна зайва краплина алкоголю може спричинити катастрофу. Я взяла його за руку, і ми пішли далі.

Протягом якого часу я так не робила? Він завжди був захисником, тим, хто допомагав, хто розв’язував проблеми. Сьогодні мені доводиться стежити, щоб він не послизнувся й не впав. Його настрій знову змінився, тепер він мугикає музику, якої я ніколи не чула, — можливо, це народна пісня місцини, звідки він родом.

Коли ми наблизилися до церкви, дзвони знову забамкали.

— Це добрий сигнал, — сказала я.

— Я слухаю дзвони, вони розповідають про Бога. Але чи слухає нас Бог? Ми лише перетнули межу в тридцять років, а вже не бачимо в житті радості. Якби не наші діти, то який би сенс був у всього цього?

Я наготувалася щось відповісти. Але не знайшла відповіді. Ми прийшли до ресторану, де колись обмінялися першими клятвами кохання, а тепер повечеряємо при свічках, в одному з найгарніших і найдорожчих міст Швейцарії.

Коли я прокинулася, надворі був уже день. Я проспала ніч без сновидінь і не прокинулася, як зазвичай, посеред ночі. Подивилася на годинник: дев’ята ранку.

Мій чоловік спав. Я пішла до ванної, почистила зуби, замовила вранішню каву й чай для нас двох. Одягла халат і підійшла до вікна, щоб збавити час, поки не прийшла прибиральниця кімнати.

У цю мить я помітила одну річ: небо було заповнене парапланами. Люди приземлялися в парку біля готелю. Ті, хто вилітав уперше, здебільшого не були самі-одні, а мали позаду інструктора, який пілотував апарат.

Як вони можуть бути такими схибленими? Чи ми вже досягли того краю, коли ризикувати життям стало єдиною річчю, яка рятує від нудьги?

Ще один параплан приземлився. І ще один. Друзі зафільмовували все, весело всміхаючись. Я спробувала уявити собі, який тут вигляд із височини, бо гори довкола були дуже й дуже високі.

Хоч я відчуваю велику заздрість до тих людей, сама б ніколи не наважилася на такий політ.

Задзвенів дзвінок, й офіціант увійшов зі срібною тацею, з трояндою у вазі, кавою (для мого чоловіка), чаєм (для мене), круасанами, гарячими грінками, житнім хлібом, желе різних смаків, яйцями, помаранчевим соком, місцевою газетою й усім тим, чого людині бракує для цілковитого щастя.

Я розбудила чоловіка поцілунком. Уже не пам’ятаю, коли я робила так востаннє. Він злякався, але потім усміхнувся. Ми сіли за стіл і покуштували всі смаколики, які лежали перед нами. Трохи поговорили про вчорашнє сп’яніння.

— Думаю, я мав у цьому потребу. Але не сприймав свої коментарі надто серйозно. Коли вибухає повітряна куля, вона лякає всіх, але це лише повітряна куля. Вона нікому не завдає шкоди.

Я хотіла сказати, що з великою приємністю відкрила всі його слабості, але тільки всміхнулася й продовжила їсти свій круасан.

Він також звернув увагу на параплани. Очі в нього загорілися. Ми вдяглися й вийшли в ранок.

Спершу підійшли до столу адміністратора. Чоловік сказав, що сьогодні ми від’їжджаємо, попросив, щоб винесли валізи, й оплатив рахунок.

— Ви певні? Не хочете зачекати до завтрашнього ранку?

— Я певен. Учорашнього вечора було достатньо, аби ми зрозуміли, що час повертатися.

Ми рушили до дверей, перетнувши довгий внутрішній двір зі скляним дахом. Я прочитала в одній із брошур, що раніше тут була вулиця. Тепер з’єднали дві будівлі на протилежних хідниках. Схоже, туризм тут процвітав, хоч ми й не побачили лижних слідів.

Але замість вийти у двері він звернув ліворуч і підійшов до консьєржа.

— Як ми можемо стрибнути з парашутом?

— Можемо? Я не маю найменшого наміру стрибати.

Консьєрж подав йому брошуру. Усе написано там.

— А як піднятися на вершину?

Консьєрж пояснив, що туди треба йти пішки. Дорога дуже складна. Треба буде назвати час, коли ми повернемося до готелю.

— А це дуже небезпечно? Стрибати в порожнечу між двома рядами високих гір, якщо раніше ти ніколи цього не робив? А хто відповідає за безпеку? Існує якийсь контроль із боку уряду над інструкторами та їхнім обладнанням?

— Пані, я працюю тут уже десять років. Принаймні один раз на рік стрибаю. Ніколи не бачив тут жодного нещасливого випадку.

Він усміхнувся. Йому довелося повторювати цю фразу тисячу разів за десять років служби.

— Стрибаймо?

— Навіщо? Чому ти не стрибнеш сам?

— Я, звичайно, можу стрибнути й сам. Ти чекатимеш на мене внизу з фотоапаратом. Але я хочу пережити цей досвід. Він завжди мене лякав. Учора ми говорили про ту мить, коли все навколо нас закручується й ми не бачимо своїх меж. То був вечір, дуже для мене сумний.

— Я знаю.

Він запитав, скільки коштує одна година.

— Тепер, уранці, чи пополудні, коли можна бачити захід сонця, віддзеркалений на навколишніх снігах?

— Тепер, — відповіла я.

— Але стрибатиме одна людина чи дві?

— Дві, якщо це буде тепер. Якщо я не встигну подумати про те, що я маю намір робити. Якщо я не матиму часу, аби відчинити скриню, звідки вискочать демони, щоб мене налякати — вселити мені страх перед висотою, перед невідомістю, перед смертю, перед життям, перед відчуттям межі. Тепер або ніколи.

— Можна обирати між польотами, які тривають двадцять хвилин, півгодини, годину.

— А є польоти по десять хвилин?

— Нема.

— З якої висоти хочуть стрибнути пан і пані — з тисяча триста п’ятдесят чи з тисяча вісімсот метрів?

Я вже почала чинити опір.

— Навіщо мені всі ці відомості? Авжеж, мене влаштує якомога нижчий стрибок.

— Любове моя, це не має найменшого сенсу. Я переконаний, що нічого з нами не станеться, але якби сталося, то небезпека для будь-яких стрибків однакова. Упасти з висоти в двадцять один метр — те саме, що впасти із сьомого поверху будинку, наслідки будуть однаковими.

Консьєрж засміявся. Я теж засміялася, щоб приховати свій страх. Якою я була наївною, думаючи, що зайві п’ятсот метрів висоти становлять різницю.

Консьєрж підняв телефон і з кимось заговорив.

— Є місця лише на стрибки з тисяча триста п’ятдесяти метрів.

Однаково абсурдними є і страх, який я переживала раніше, і полегкість, яку відчула тепер. О, як добре!

Автомобіль подадуть до готелю через десять хвилин.

Я стою над безоднею зі своїм чоловіком і ще з п’ятьма чи шістьма людьми, чекаючи своєї черги. Дорогою на вершину я думала про своїх дітей і про те, що вони можуть утратити батьків… Потім зрозуміла, що ми стрибатимемо не разом.

Ми перевдяглися в спеціальний термічний одяг і наділи шоломи. Навіщо шоломи? Щоб я ковзала понад тисячу метрів із непроламаним черепом, поки не вдарюся об скелю?

— Шолом надівають обов’язково.

Чудово. Надіваю шолом, як ті велосипедисти, що гасають по вулицях Женеви. Нема нічого дурнішого, але сперечатися мені не хочеться.

Дивлюся вперед. Між нами й безоднею існує улоговина, накрита снігом. Можу урвати свій політ на першій секунді, упасти туди й піднятися звідти пішки. Проте ніхто не може мене примусити летіти до самого кінця.

Я ніколи не боялася літати в літаку. Літаки становили частину мого життя. Та коли ми перебуваємо всередині, нам не спадає на думку, що це те саме, що стрибати з парашутом. Єдина різниця в тому, що металева оболонка створює ілюзію захисту. Тільки це.

Тільки це? Принаймні з мого убогого знання законів аеродинаміки, думаю, так.

Мені треба переконати себе. Треба знайти кращий аргумент.

Кращий аргумент — ось він: літак виготовлений із металу. Важкого металу. І він навантажений скринями, валізами, людьми, обладнанням, тоннами вибухонебезпечного пального. Параплан натомість легкий, його несе вітром, він підкоряється законам природи, як листок, що падає з дерева. Його політ має набагато більше глузду.

— Ти хочеш полетіти першою?

— Так, хочу. Бо коли зі мною щось станеться, ти про це знатимеш і подбаєш про наших дітей. Крім того, ти почуватимешся винним до кінця життя за те, що в тебе виникла ця абсурдна думка. Ти пам’ятатимеш про мене як про подругу на все життя, про ту, яка завжди була поруч із чоловіком у горі й радості, в авантюрах і в щоденному житті.

— Ми готові, пані.

— Але хіба ви інструктор? Ви не надто молодий для цього? Я хотіла б летіти з вашим начальником. Зрештою, це мій перший політ.

— Я стрибаю відтоді, як досяг потрібного віку — шістнадцяти років. Я стрибав не лише тут, а й у різних місцях світу протягом п’яти років. Не турбуйтеся, пані.

Його поблажливий тон роздратував мене. Я набагато від нього старша, і мої побоювання слід шанувати. Крім того, він, певно, усім каже одне й те саме.

— Пам’ятайте про інструкції. І коли почнемо бігти, не зупиняйтеся. Усе інше я зроблю сам.

Інструкції. Можна подумати, ми їх детально знаємо, тоді як мали терпіння прочитати лише про те, що найбільший ризик полягає в бажанні зупинитися на середині бігу. І про те, що коли ми доторкнемося до землі, то не слід зупинятися доти, доки відчуємо, що ноги твердо вперлися в ґрунт.

Це моя мрія — ноги на землі. Я підійшла до чоловіка й попросила, щоб він стрибав останнім і таким чином мав час побачити, що сталося зі мною.

— Хочете взяти фотоапарат?

Фотоапарат може бути прилаштований на кінці алюмінієвої палички завдовжки приблизно шістдесят сантиметрів. «Ні, не хочу». По-перше, я стрибаю не для того, щоб похвалитися перед іншими. Крім того, якщо я зможу подолати паніку, то більше думатиму про те, щоб зняти фотографії, а не щоб помилуватися краєвидом. Я навчилася цього від батька, коли ще була підлітком; ми прогулювалися по Матергорну, і я щохвилини зупинялася, щоб зняти фото. Аж поки він розсердився: «Ти думаєш, усю цю красу й велич можна помістити в рамку фотографії? Ти можеш сприймати її лише своїм серцем. Це набагато важливіше, аніж хвалитися людям тим, що ти бачила».

Мій партнер у польоті, натхнений своєю мудрістю у двадцять один рік, підтягнув ремені на моєму тілі, користуючись великими алюмінієвими скобами. До параплана прив’язаний стілець; я перебуваю попереду, він — позаду. Я ще могла вчинити якийсь опір, але я вже не я. Я тепер неспроможна на будь-яку реакцію. Відчуваю його дихання на потилиці. Озираюся, і мені не подобається те, що я бачу: на тлі білого снігу кілька клаптів кольорових тканин, простелених на землі, до яких прив’язані люди. Там у кінці мій чоловік, також у шоломі велосипедиста. Схоже, він не має вибору й мусить стрибати через дві-три хвилини після мене.

— Ми готові. Починайте бігти.

Я не зворухнулася.

— Ну ж бо. Біжімо.

Я пояснила, що не хочу перевертатися в повітрі. Я хочу, щоб ми спускалися потихеньку. П’ять хвилин польоту для мене цілком досить.

— Ви мені скажете, коли ми будемо в польоті. Але треба стрибати. За нами черга.

Схоже, я втратила власну волю й стала виконувати його накази. Побігла в напрямку безодні.

— Швидше.

Я побігла швидше, мої термічні черевики розкидали сніг на всі боки. Насправді то не я бігла, а автомат, який підкорявся усним наказам. Я закричала — не від страху, а інстинктивно. Я перетворилася на печерну жінку, як провіщав кубинець. Ми тоді боялися павуків, комах і кричали, коли опинялися в таких ситуаціях, як ця. Ми завжди кричали.

Несподівано мої ноги відірвалися від землі, я з усіх сил вхопилася за ремені, які прив’язували мене до стільця, і перестала кричати. Інструктор ще біг протягом кількох секунд, а потім ми опинилися не на одній прямій лінії.

І я відчула вітер, який контролює наші життя.

У першу хвилину я не розплющила очі, тому не помітила ані висоти, ані гір, ані небезпеки. Я намагалася уявити собі, що я вдома, у кухні, і розповідаю дітям історію, яка трапилася з нами під час подорожі; можливо, над містом, а можливо, над кімнатою готелю. Я не могла розповісти, як їхній батько напився так, що впав на землю, коли ми поверталися до готелю спати. Не могла розповісти, що ризикнула літати, бо вони також захотіли б зробити це. Або навіть гірше: вони захотіли б літати самі-одні, стрибаючи з другого поверху нашого дому.

Потім я усвідомила свою дурість: чому я заплющила очі? Ніхто не примушував мене стрибати. «Я працюю тут багато років і не бачив жодного нещасливого випадку», — сказав мені консьєрж.

Розплющую очі.

І те, що я бачу, те, що відчуваю, я ніколи не зможу описати точно. Унизу бачу долину, яка з’єднує два озера з містом посередині. Я вільно лечу в просторі без будь-якого шуму, бо ми мандруємо за вітром, описуючи кола. Гори, які нас оточують, уже не здаються ані високими, ані небезпечними, вони здаються друзями в білому одязі, залитими сонячним сяйвом, яке падає на них з усіх боків.

Мої руки, якими я вхопилася за ремені, слабнуть, я розкриваю обійми й ніби перетворююсь на птаха. Хлопець, що перебуває позаду мене, певно, усвідомив, що я стала іншою особою, і замість спускатися підіймається, використовуючи невидимі потоки гарячого повітря, які існують в атмосфері, хоч раніше вона здавалася абсолютно однорідною.

Я побачила попереду орла, який мандрував з нами в одному океані, без жодного зусилля користуючись крильми для контролю свого таємничого польоту. Куди він хоче прилетіти? А може, він лише розважається, втішаючись життям і красою довкола?

Мені здалося, я спілкуюся з орлом за допомогою телепатії. Інструктор летить слідом за ним, він наш провідник. Він показує, де нам летіти, щоб підійматися все вище в небо, перебуваючи у вічному польоті. Я почуваю те саме, що почувала в Ніоні, коли уявляла собі, що моє тіло ніколи не стомиться від бігу.

А провідник мені каже: «Летімо. Ви небо й земля; вітер і хмари; сніг і озера».

Мені здається, я перебуваю в лоні своєї матері, захищена й у цілковитій безпеці, уперше відчуваючи речі. Незабаром я народжуся, знову перетворюся на людське створіння, яке ходитиме двома ногами по поверхні Землі. У цю мить, проте, все, що я роблю, — це перебуваю на вітрі, не чинячи йому жодного опору, дозволяю нести себе, куди йому заманеться.

Я вільна.

Атож, я вільна. І орел має рацію, я гори й озера. Я не маю ані минулого, ані теперішнього, ані майбутнього. Я пізнаю те, що люди називають «вічністю».

Протягом якоїсь миті думаю, чи всі, хто стрибає, мають таке саме відчуття. Але яка різниця? Я не хочу думати за інших. Я пливу у вічності. Природа розмовляє зі мною так, ніби я її улюблена донька. Гора мені каже: «Ти наділена моєю силою». Озера мені кажуть: «Ти наділена нашим миром і нашим спокоєм». Сонце мені радить: «Світи, як я, дозволь собі вийти за межі себе. Слухай».

І тоді я чую голоси, які так довго були придушені в мені повторюваними думками, самотністю, нічними кошмарами, страхом змінитися й страхом, що все залишиться, як було. Чим вище ми підіймаємося, тим далі я відходжу від себе.

Я перебуваю в іншому світі, де речі досконало впорядковані. Далеко від того життя, наповненого завданнями, які треба виконати, неможливими бажаннями, стражданням і втіхою. Я не маю нічого і є всім.

Орел усе наближається до долини. Розкинувши руки, я наслідую рухи його крил. Якби хтось міг побачити мене в цю хвилину, він би не зрозумів, хто я така, бо я світло, простір і час. Я перебуваю в іншому світі.

І орел мені каже: «Це вічність».

У вічності ми не існуємо: ми лише інструмент Руки, яка створила гори, сніг, озера й сонце. Я повернулася в час і простір до тієї хвилини, коли все було створено й зірки розійшлися в різних напрямках. Я хочу служити цій Руці.

Різні думки з’являються і зникають, не змінюючи того, що я відчуваю. Мій розум покинув тіло й розчинився в природі. О, який жаль, що орел і я прибудемо в парк біля готелю там, унизу! Але яке значення має те, що відбудеться в майбутньому. Я перебуваю тут, у материнському лоні, зробленому з нічого й зі всього.

Моє серце заповнює кожен куточок усесвіту. Я намагаюся пояснити все це словами для себе самої, намагаюся примусити себе запам’ятати те, що почуваю тепер, але ці думки відразу зникають і порожнеча заповнює геть усе.

Моє серце!

Раніше я бачила величезний усесвіт навколо себе, а тепер усесвіт здається маленькою крапкою всередині мого серця, яке розширилося до нескінченності, наче космос. Інструмент. Благословення. Мій розум силкується утримати контроль і принаймні пояснити щось із того, що я тепер почуваю, але могутність сильніша.

Могутність. Відчуття Вічності поєднується з таємничим відчуттям могутності. Я можу все, навіть припинити страждання світу. Я лечу й розмовляю з янголами, слухаю голоси й відкриття, які дуже скоро будуть забуті, але в цю мить вони такі реальні, як орел, що летить попереду мене. Я ніколи не зможу пояснити те, що відчуваю, навіть самій собі, але яку це має вагу? Це майбутнє, а я туди ще не долетіла, перебуваю в теперішньому.

Раціональний розум знову зникає, і я вдячна за це. Я з великою пошаною думаю про своє велетенське серце, наповнене світлом і могутністю, яке може помістити в собі все, що відбулося, і все, що відбудеться від сьогодні до кінця часів.

Уперше я щось почула: гавкання собак. Ми наближалися до землі, і реальність поверталася. Через короткий час я знову ходитиму по планеті, на якій живу, але я дослідила всі планети й усіх створінь своїм серцем, яке було більше за все.

Я хотіла б залишитися в цьому стані, але думка повертається. Я бачу наш готель праворуч. Озера вже заховалися за лісами й невисокими пагорбами.

О Боже, невже я не можу залишитися в такому стані назавжди?

«Ні, не можеш, — сказав мені орел, який допровадив нас до парку, де ми приземлимося за кілька хвилин, і тепер попрощався з нами, бо знайшов новий потік гарячого повітря й знову підіймається без найменшого зусилля, не махаючи крильми, лише контролюючи вітер своїм пір’ям. — Якби ти назавжди залишилася в такому стані, ти не змогла б жити у світі», — сказав мені орел.

І що далі? Я почала розмовляти з орлом, але побачила, що роблю це в раціональній манері, шукаючи аргументи. Як зможу я жити у світі після того, як пережила те, що зі мною відбулося у Вічності?

«Як жила й раніше», — відповів мені орел, але його вже майже не чути. Він відлетів назавжди з мого життя.

Інструктор щось мені прошепотів — нагадав, що я повинна трохи пробігтися, коли мої ноги доторкнуться до землі.

Я побачила перед собою моріжок. Те, до чого я так прагнула раніше — добутися до твердої землі — тепер сприймаю як кінець чогось.

Чого саме?

Мої ноги доторкнулися до землі. Я трохи пробіглася, а інструктор зайнявся парашутом. Потім підійшов до мене й ослабив ремені. Він подивився на мене. Я втупила погляд у небо. Я побачила там тільки інші кольорові параплани, які наближалися туди, де стояла я.

До мене дійшло, що я плачу.

— З вами все гаразд?

Я ствердно кивнула головою. Не знаю, чи він розуміє, що я пережила.

Так, він розуміє. Каже, що бодай раз на рік він супроводжує в польоті особу, що реагує так, як і я.

— Коли я запитую, що з ними, вони не можуть пояснити. З моїми друзями відбувається щось подібне: деякі люди, схоже, переживають стан шоку, з якого виходять лише тоді, коли доторкаються ногами до землі.

Зі мною відбулося щось протилежне. Але я не маю бажання пояснювати нічого.

Я дякую за його «втішальні» слова. Хотіла сказати, що мені не хочеться, аби стан, пережитий там, закінчився. Але я зрозуміла, що він таки закінчився, і я не зобов’язана давати комусь свої пояснення. Я відійшла від нього й сіла на паркову лавку, чекаючи на чоловіка.

Я не могла стримати сліз. Він приземлився, підійшов до мене з широкою усмішкою, сказав, що пригода була фантастичною. А я все плакала. Він обійняв мене, сказав, що все минуло, що йому не слід було примушувати мене робити те, чого мені не хотілося.

— Річ не в тому, — відповіла я. — Дай мені спокій, будь ласка. Незабаром зі мною все буде гаразд.

Хтось із команди підтримки прийшов забрати термічний одяг та спеціальні черевики й приніс нам наші куртки. Я робила все автоматично, але кожен рух повертав мене в інший світ, у той, який ми називаємо «реальним» і де мені ніяк не хотілося залишатися.

А проте вибору я не мала. Єдине, що я могла зробити, — це попросити чоловіка, щоб він залишив на короткий час мене саму-одну. Він запитав, чи не хочу я повернутися в готель, бо стало холодно.

— Ні, мені добре й тут.

Я залишалася там півгодини, плачучи. То були сльози благословення, що омивали мою душу. Нарешті до мене дійшло, що настав час повернутися у світ.

Я підвелася, пішла до готелю, ми винайняли автомобіль, і чоловік повів його назад, до Женеви. Радіо було увімкнене, тож ніхто не мав бажання розмовляти. Незабаром я відчула нестерпний головний біль, але знала причину: кров поверталася в частини тіла, які були блоковані подіями, що тепер у ній розчинялися. Мить визволення супроводжується болем — так було завжди.

Йому не треба пояснювати, що він казав учора. Мені не треба пояснювати, що я відчувала сьогодні.

Світ досконалий.

Залишається година до кінця року. Префектура вирішила значно скоротити витрати на традиційний вечір перед Новим роком у Женеві, тож ми матимемо менше феєрверків, ніж зазвичай. Воно й краще: я милувалася феєрверками протягом усього свого життя, і вони вже не розбуджують у мені емоцій, як у дитинстві.

Я не можу стверджувати, що сумувала протягом усіх трьохсот шістдесяти п’яти днів. Моя подорож була важкою, сонце обпікало мене своїм промінням, море майже перекинуло мого човна, але зрештою я спромоглася перетнути океан і добулася до суходолу.

Добулася до суходолу? Але чи можу я сказати, що хтось мені допоміг? Те, що вбиває стосунки між двома людьми, — це відсутність справжніх викликів, відчуття, що у світі немає для тебе нічого нового. Ми повинні й далі надсилати одне одному сюрпризи.

Усе починається з великого свята. Приходять друзі, священик говорить проповідь, яку він повторював у сотнях будинків під час вінчання, нагадуючи, наприклад, про те, що дім треба будувати на скельному ґрунті, а не на піску. Гості кидають у нас рисом, а ми кидаємо букет квітів, самотні жінки потай нам заздрять; одружені знають, що ми виходимо на дорогу, зовсім не схожу на ті, про які читали в казках.

А потім потроху виникає реальність, але ми її не приймаємо. Хочемо, щоб наш партнер залишався точно тією самою особою, з якою ми стояли перед вівтарем і з якою обмінялися шлюбними обіцянками. Так, ніби ми можемо зупинити час.

Не можемо. І не повинні. Знання й досвід не змінюють людину. Час не змінює людину. Єдина річ, яка нас змінює, — це любов. Поки я летіла в повітрі, я зрозуміла, що любов до життя, до всесвіту могутніша, аніж будь до чого.

Мені пригадалася проповідь, яку невідомий молодий пастор написав у дев’ятнадцятому сторіччі, аналізуючи послання святого Павла до коринтян і різні обличчя, що відкриває любов. Він показує, що багато духовних текстів, які ми сьогодні знаходимо, спрямовані лише на частину людей.

Вони говорять про Мир, але не говорять про Життя.

Вони говорять про Віру, але не говорять про Любов.

Вони говорять про Справедливість, але не згадують про Одкровення, як те, яке я зробила, коли стрибнула в безодню в Інтерлакені, і воно допомогло мені вибратися з чорної ями, яку я сама викопала у своїй душі.

Мені завжди було очевидно, що Справжня Любов може змагатися з будь-якою іншою любов’ю на цьому світі. Коли ми віддаємо все, нам нема чого втрачати. І тоді зникають страх, ревнощі, нудьга й рутина й залишається тільки світло порожнечі, яке нас не лякає, а наближає одне до одного. Світло, яке завжди змінюється, і саме це робить його гарним, сповненим сюрпризів — не завжди тих, на які ми сподіваємося, але тих, із якими нам щастить співжити.

Любити щедро означає жити щедро.

Любити вічно означає жити вічно. Життя Вічне спрямоване на Любов.

Чому ми прагнемо жити вічно? Бо хочемо жити з людиною, яка є з нами поруч. Бо ми не хочемо розлучатися з тим, хто заслуговує на нашу любов і хто вміє любити нас так, як ми того заслуговуємо.

Бо жити — це любити.

Бо навіть любов до тварини, яка заслуговує на те, щоб її любили, може виправдати життя людського створіння. Якщо воно не прив’язане до життя любов’ю, то для нього зникає будь-яка причина жити.

Знайдімо насамперед Любов, а все інше приєднається до неї.

За десять років шлюбу я спізнала майже всі радощі, які може мати жінка, і пережила страждання, на які не заслуговувала. Але навіть так, якщо подивитися на моє минуле, то можна помітити дуже мало хвилин, — переважно дуже коротких, — коли я могла створити вбогу імітацію того, що вважаю Справжньою Любов’ю: коли я бачила, як народжувалися мої діти, коли я відчувала руки свого чоловіка у своїх руках, дивлячись на Альпи або на велетенський Водограй на озері Леман. Але саме такі миті виправдовують моє існування, бо вони дають мені силу рухатися вперед і звеселяють мої дні, хоч би як я намагалася наповнити їх смутком.

Я підходжу до вікна й дивлюся на місто за шибками. Сніг, який обіцяли, так і не випав. Але навіть за таких обставин я думаю, що це один із найромантичніших святвечорів, які я пережила, бо я помирала, а Любов мене воскресила. Любов — єдина річ, яка залишиться, коли сама людська раса зникне з лиця Землі.

Любов. Мої очі наповнюються слізьми радості. Ніхто не здатен примусити себе любити й ніхто не здатен примусити до цього іншу людину. Усе, що можна зробити, — це дивитися на Любов, сповнюватися до неї пристрастю й наслідувати її.

Не існує іншого способу полюбити, і в цьому немає ніякої таємниці. Ми любимо інших, ми любимо самі себе, любимо наших ворогів, і завдяки цьому в нашому житті ніколи нічого не бракуватиме. Іноді варто увімкнути телевізор і дивитися на те, що відбувається у світі, бо якщо в кожній із цих трагедій існуватиме бодай трохи любові, ми прийдемо до спасіння, бо Любов породжує більше Любові.

Той, хто вміє любити, любить Істину, радіє з Істиною, не боїться її, бо рано чи пізно вона спокутує все.

Шукай Істину з чистим смиренним розумом, без упереджень і без нетерпимості — і будеш задоволений тим, що знайдеш.

Можливо, слово щирість не є найкращим, щоб пояснити цю характеристику Любові, але мені не пощастило знайти якесь інше. Я говорю не про ту щирість, яка принижує ближнього. Справжня Любов полягає не в тому, щоб показувати іншим їхню слабкість, а в тому, щоб надавати їм, коли треба, допомогу й радіти, бачачи, як покращуються речі, про які говорили інші.

Я з ніжністю думаю про Жакоба й Маріанну. Може, вони цього й не хотіли, але, по суті, допомогли мені повернутися до свого чоловіка й до своєї родини. Я сподіваюся, вони будуть щасливими в останню ніч року, що минає. І ці події допоможуть їм стати ближчими одне до одного.

То, може, я намагаюся виправдати свій адюльтер? Ні. Я шукала Істину, і я її знайшла. Сподіваюся, так буде з усіма, хто матиме такий досвід, який мала я.

Вони навчаться любити краще.

Такою має бути наша мета у світі — навчитися любити.

Життя пропонує нам тисячі нагод для такої науки. Кожен чоловік і кожна жінка щодня у своєму житті мають добру нагоду віддатися Любові. Життя — не тривалі вакації, а постійна наука.

І найважливіша наука — навчитися любити.

Любити дедалі глибше. Бо зникнуть мови, професії, країни, міцна Конфедерація гельветів, Женева й вулиця, де я живу, стовпи з ліхтарями, дім, у якому я тепер є, меблі у вітальні… і також моє тіло зникне.

Але одна річ завжди залишиться позначена на душі всесвіту — моя любов. Попри помилки, рішення, які примушували інших страждати, ті хвилини, коли я думала, що Любові не існує.

Я підійшла до вікна, покликала дітей і чоловіка. Я сказала їм, що — як велить традиція — ми повинні піднятися на канапу перед розпаленим каміном й опівночі ступити на підлогу, не згинаючи ніг.

— Любове моя, падає сніг!

Я підбігла до вікна вдруге й подивилася на ліхтарі на двох вуличних стовпах. Справді падав сніг! Як я раніше цього не помітила?

— То вийдімо на вулицю? — запропонував один із хлопчиків.

Поки що ні. Спершу ми виберемося на канапу, з’їмо по дванадцять виноградин і збережемо кісточки, щоб нам щастило в наступному році й ми мали успіх у всьому, чого навчилися від предків.

Потім ми вийдемо, щоб відсвяткувати життя. Я переконана, що новий рік буде чудовим.

Женева, 30 листопада 2013 року

Content

Пауло КОЕЛЬЙО
АДЮЛЬТЕР