Алма Катцу

Обладателят — този, който взема

Уводни думи от автора

Тъй като „Обладателят“ е плод на фантазията ми, читателите не бива да очакват историческа автентичност, но искам специално да отбележа една волност с историята, която си позволих. В щата Мейн няма град Сейнт Андрю и ако читателят се опита на базата на текста да установи къде точно се намира, ще открие, че попада горе-долу там, където е днешният град Олагаш. В интерес на истината, точно тази част от Мейн не е била заселена чак до 60-те години на XIX век. Но франкоакадийският град Мадауаска, който се намира недалеч, възниква през 1785 година и затова ми се стори приемливо по това време и Чарлз Сейнт Андрю да основе свое селище.

Част 1

1.

Проклет вледеняващ студ. Дъхът на Люк Финдли се виждаше във въздуха почти като нещо твърдо, като замръзнало гнездо на оси, от което е изтеглен всичкият кислород. Ръцете му стискаха здраво волана; беше уморен, но се бе събудил точно навреме, за да стигне до болницата за нощната смяна. Покритите със сняг полета от двете страни на пътя бяха призрачно сини под лунната светлина — като посинели устни на премръзнал до смърт човек. Снегът беше толкова дълбок, че бе затрупал всички дънери и храсти, които обикновено задушават полята, и придаваше на земната повърхност измамно спокоен вид.

Люк често се чудеше защо съседите му продължават да живеят в този северен край на Мейн. Тук бе самотно и мразовито, трудно се развиваше земеделие. Зимата продължаваше половин година, снегът се трупаше по первазите на прозорците, а пустите картофени полета измръзваха.

От време на време замръзваха и хората и тъй като Люк бе един от малкото лекари в този регион, беше виждал доста такива случаи. Пияница (а такива в Сейнт Андрю никак не липсваха) заспиваше в пряспа и на сутринта вече се бе превърнал във висулка. Момче се пързаляше по река Олагаш и пропадаше през тънкия лед. Понякога откриваха труп на половината път до Канада, там, където реката се вливаше в Сейнт Джон. Ловец, заслепен от снега, се губеше в гъстите северни гори, после намираха тялото му облегнато на някой дънер с пистолет в скута.

„Това не е нещастен случай — каза с отвращение шерифът Джо Дюшейн на Люк, когато докараха тялото на ловеца в болницата. Старият Оли Остергард искаше да умре. Така е избрал да се самоубие“. Но Люк подозираше, че ако това бе вярно, Остергард щеше да се застреля в главата. Бялата смърт настъпва бавно и човек има много време да размисли.

Люк спря колата си на празно място на паркинга на окръжната болница на Арустук, загаси двигателя и си обеща отново, че ще се измъкне от Сейнт Андрю. Просто трябваше да продаде фермата на родителите си ида се премести, макар все още да не бе решил къде. Въздъхна по навик, издърпа ключовете от таблото и тръгна към входа на спешното отделение.

— Люк — каза дежурната сестра и му кимна, докато той влизаше и си сваляше ръкавиците. — Обади се Джо. Ще ти доведе нарушител, когото иска да прегледаш. Трябва да пристигне всеки миг.

— Шофьор?

Когато станеше беля, тя обикновено засягаше някого от водачите на камиони на дървосекаческите фирми. Бяха прословути с напиванията и сбиванията си в „Синята луна“.

— Не.

Джуди бе погълната от нещо на компютъра. Светлината от монитора се отразяваше в бифокалните й очила.

Люк се покашля, за да привлече вниманието й.

— Кой тогава? Някой местен?

Беше му писнало да кърпи съседите. Като че ли само биячи, пиячи и неудачници бяха способни да понесат живота в суровия град.

Джуди вдигна очи от монитора и сложи ръка на кръста си със свита в юмрук длан.

— Не. Жена. Освен това не е оттук.

Това беше необичайно. Полицията рядко водеше жени, освен ако не бяха жертви. От време на време караха местни домакини след семейни скандали или пък през лятото някоя туристка, загазила в „Синята луна“. Но по това време на годината нямаше жив турист по тези места.

Днес го очакваше нещо различно. Взе картон.

— Добре. Какво друго имаме?

Слушаше с едно ухо как Джуди му разказва за случилото се по време на предходната смяна. Вечерта била сравнително натоварена, но точно сега, в десет вечерта, било спокойно. Люк се върна във фоайето да изчака шерифа. Не можеше да понесе още един разказ за предстоящата сватба на дъщерята на Джуди и безкрайната лекция за цените на булчинските рокли, кетъринга и украсата. „Кажи й да избяга и да се ожени тайно“ й беше казал веднъж той, а тя го бе изгледала така, сякаш й бе препоръчал да стане член на терористична организация.

„Сватбата е най-важният ден в живота на едно момиче — сопна му се Джуди в отговор. — Но у теб няма и капка романтика. Нищо чудно, че Триша се разведе с теб“. Той вече не отговаряше на това с: „Не Триша се разведе с мен, аз се разведох с нея“, защото така и така никой не му вярваше.

Люк седна на разбития диван във фоайето и се опита да се разсее със судоку. Но се замисли за пътя към болницата тази вечер, за къщите, покрай които бе минал, за пустите шосета и самотните светлинки в нощта. Какво правеха хората, сврени в домовете си през дългите зимни нощи? Никой нямаше тайни от местния доктор. Люк знаеше всички пороци на съгражданите си: кой бие жена си, кой посяга на децата си, кой пие и се забива в преспите с колата си, кой е хронично депресиран от поредната лоша за реколтата година и не вижда надежда на хоризонта. Горите на Сейнт Андрю са гъсти и пълни с тайни. Люк си спомни защо иска да се махне от този град. Беше се уморил да научава чужди тайни и да споделя своите.

Но имаше и още нещо, за което се сещаше напоследък всеки път, щом прекрачеше прага на болницата. Не бе минало много време от смъртта на майка му и той още помнеше ясно нощта, когато я преместиха в отделението, което евфемистично наричаха „хоспис“ стаите за пациенти, чийто край е толкова близо, че не рискуваха да ги карат във възстановителния център във Форт Кент.

Функцията на сърцето й беше паднала под десет процента и тя се бореше за всеки дъх, дори и с кислородна маска. Той седя до нея през цялата нощ, сам, защото бе късно и другите й посетители се бяха прибрали.

Когато сърцето й спря. Люк държеше ръката й. Тя вече бе изтощена и само леко се размърда, след това дланта й се отпусна и жената си отиде тихо, както припада мрак след залез. Апаратурата, която следеше жизнените й показатели, се разписука и почти веднага след това в стаята влетя сестрата, но Люк изключи уредите и махна с ръка като насън. Свали стетоскопа, който бе преметнал през врата си, и провери пулса и дишането й. Беше мъртва.

Дежурната сестра го попита дали иска да остане насаме с мъртвата и той отвърна утвърдително. Беше прекарал по-голямата част от седмицата в интензивното с майка си и му се струваше немислимо да си тръгне сега. Затова поседя още малко при нея, взираше се в нищото, като избягваше да поглежда група, и се опитваше да се сети какво трябва да направи. Да се обади на роднините. Всички бяха фермери и живееха в южната част на окръга. Да се обади на отец Лимън от католическата църква, която така и не успяваше да се застави да посети… Да избере ковчег… Толкова много неща, за които трябваше да се погрижи. Знаеше какво е необходимо да се направи, беше го научил преди седем месеца, когато почина баща му, но само мисълта, че отново трябва да извърви съшия път, му се струваше изтощителна. Точно в такива моменти бившата му съпруга му липсваше най-много. Триша беше медицинска сестра и го успокояваше в трудни мигове. Не губеше разсъдък и оставаше практична дори и в скръбта. Но нямаше смисъл да въздиша по миналото. Вече беше сам и трябваше да се справи със свои сили. Почувства се неудобно, когато си спомни как майка му се надяваше с Триша да останат заедно, как му се караше, че я е оставил да си отиде. Погледна мъртвата жена, изпълнен с вина.

Очите й бяха отворени. А само преди минута бяха склонени. Люк усети как гърдите му се свиха с надежда, макар да знаеше, че това нищо не означава. Просто електрически импулс, преминал през нервите й, когато синапсите са спрели да работят, като остатъци от дим от угаснал двигател. Пресегна се и затвори клепачите й.

Те, разбира се, пак се отвориха, сякаш майка му се събуди. Люк почти подскочи, но успя да овладее страха си.

Но не беше страх, а изненада. Сложи си пак стетоскопа на ушите, наведе се над нея и притисна слушалката към гърдите й. Тишина, никакво клокочене на кръв във вените, никакъв дъх. Хвана китката й. Нямаше пулс. Погледна часовника си: бяха изминали петнайсет минути, откакто бе обявил майка си за мъртва. Пусна студената й ръка, но не можеше да откъсне очи от нея.

Можеше да се закълне, че и тя го гледа, че очите й са впити в него. Тогава ръката й се повдигна от чаршафа и се протегна към него с дланта нагоре, сякаш го подканваше да я хване. Той така и направи, произнесе името й, но веднага щом хвана ръката й, я пусна. Беше студена и безжизнена. Люк отстъпи пет крачки от леглото и потри чело, като се чудеше дали не халюцинира. Когато се обърна пак, очите на майка му бяха затворени, а тялото й — неподвижно. Той едва си поемаше дъх, сърцето му се качи в гърлото.

Трябваха му три дни да се престраши да поговори с колега за случилото се. Избра стария Джон Мюлер, прагматичен общопрактикуващ лекар, известен с това, че изражда телетата на съседа си фермер. Мюлер го изгледа скептично, сякаш подозираше, че е пиян. „Потрепване на пръстите на ръцете и краката… Да, случва се — каза той, — но петнайсет минути по-късно? Мускулно-скелетно движение?“. Мюлер изгледа отново Люк, сякаш дори самият факт, че разговарят, е срамен. „Видял си го, защото си искал. Не ти се е щяло да е мъртва“. Люк знаеше, че не това е обяснението. Повече нямаше да повдига въпроса, не и пред лекари.

„Освен това — поинтересува се Мюлер какво значение има? Може тялото малко да е помръднало, да не би да си мислиш, че се е опитвала да ти каже нещо? Да не би да вярваш в тези глупости за живота след смъртта?“

Когато четири месеца по-късно се сещаше за това. Люк все още потреперваше. Остави книгата със судоку в ъгъла на масата и прокара пръсти през косата си в опит да се справи с объркването. Вратата към фоайето леко се открехна: беше Джуди.

— Джо паркира отпред.

Люк излезе без яке и студът го удари като шамар. Погледа как Дюшейн паркира огромния си джип, боядисан в черно и бяло. На предните врати се виждаше гербът на щата Мейн, а на покрива бе прикрепена редица от лампи. Люк познаваше Дюшейн от детство. Двамата не бяха на една и съща възраст, но се бяха засекли в училище. Така че тясното като на пор лице и малките очички на Джо бяха пред погледа му повече от двайсет години.

Люк мушна длани под мишниците си, за да ги стопли, и видя как Дюшейн отвори задната врата и посегна към ръката на задържаната. Беше любопитен да види нарушителката на реда. Очакваше едра мъжкарана с червендалесто лице и сцепена устна, но с изненада установи, че става въпрос за дребна девойка. Дори може би тийнейджърка. Беше слабичка, с момчешко телосложение, но с красиво лице и гъста руса, къдрава като на херувимче коса.

Докато гледаше жената (или по-скоро момичето), Люк усети странно браждене зад очите си. Пулсът му се ускори, сякаш я позна.

Познавам те, помисли си той. Не че знаеше името й, а нещо много по-фундаментално за нея. Какво беше то? Присви очи и я разгледа по-внимателно. Да не би да съм я виждал някъде преди? Не, осъзна, че греши.

Дюшейн я беше хванал за лакътя, китките й бяха пристегнати в пластмасови белезници. В това време втора полицейска кола спря наблизо, от нея слезе заместник-шерифът Клей Хендерсън и поведе задържаната към спешното отделение. Когато минаваха покрай него, Люк видя, че блузата й е мокра и на тъмни петна. Миришеше на познатата смесица от сол и желязо — миришеше на кръв. Дюшейн се приближи към Люк и кимна по посока на отдалечаващата се двойка.

— Намерихме я да броди в това състояние по пътя към Форт Кент…

— Без палто?

Така разсъблечена в това време? Не може да е била навън много дълго.

— Да, без палто. Слушай, трябва да ми кажеш дали е ранена и дали мога да я върна в ареста.

Люк винаги бе подозирал Дюшейн, че му е тежичка ръката. Бяха му водили доста арестувани пияници с цицини на главата и синини по лицето. А това момиче беше още дете. Какво, за бога, може да е сторила?

— Защо е арестувана? Че не е носила палто в такова време ли?

Дюшейн изгледа зверски Люк, не беше свикнал да му се подиграват.

— Това момиче е убило човек. Каза, че е наръгала някакъв мъж с нож и е оставила трупа в гората.

Люк премина през рутинната процедура по преглеждане на арестант, но му беше трудно да мисли заради странното пулсиране в главата си. Освети очите й най-бледосините очи, които бе виждал, като две парчета лед — за да види дали зениците й са разширени. Кожата й бе мокра от пот, пулсът и дишането й бяха неритмични.

— Много е бледа — каза той на Дюшейн, когато се отдалечи от количката, на която бяха вързали задържаната за китките. — Това може да значи цианоза. Че е в шок.

— А дали означава, че е ранена? — попита скептично Дюшейн.

— Не е задължително. Може травмата да е само психологическа. Да е получена при спор. От караницата с мъжа, когото е убила. Откъде знаете, че не е било при самозащита?

Дюшейн сложи ръце на кръста си и се загледа в арестуваната на количката, сякаш можеше да разбере истината само като се взре в лицето й. Премести тежестта си от единия крак на другия.

— Нищо не знаем… тя не ни каза много. Можеш ли да провериш дали е ранена? Защото ако не е, веднага я прибирам…

— Трябва да й сваля блузата и да почистя кръвта…

— Заемай се. Няма да стоя тук цяла нощ. Оставих Баучър в гората да търси трупа.

Дори и при пълнолуние в гората бе тъмно и пусто, а Люк знаеше, че заместник-шериф Баучър няма големи шансове да намери трупа сам.

Той взе една латексова ръкавица.

— Отиди да помогнеш на Баучър, докато аз я прегледам.

— Не мога да ти оставя задържаната просто така.

— За бога… — каза Люк и кимна към слабичката млада жена. Едва ли ще успее да ме надвие и да избяга. Ако пък толкова се тревожиш, накарай Хендерсън да остане.

И двамата внимателно погледнаха към Хендерсън. Едрият полицай се бе облегнал на рецепцията и прелистваше „Спортс Илъстрейтид“ с едната ръка, а с другата държеше чаша кафе от автомата. Приличаше на мечок от анимационен филм — добронамерен и глуповат.

— Няма да ти е от голяма помощ в гората… Нищо няма да се случи — каза Люк нетърпеливо и се извърна от шерифа, все едно вече са се разбрали. Усети погледа на Дюшейн в гърба си. Той не бе сигурен дали да продължи да спори.

После шерифът се отдалечи и се отправи към плъзгащата се външна врата.

— Стой тук при задържаната — извика на Хендерсън, докато слагаше подплатената с кожа шапка на главата си. — Връщам се да помогна на Баучър. Идиотът не може да намери и собствения си задник дори с карта.

Люк и сестрата се засуетиха покрай завързаната за количката жена.

Той вдигна ножиците.

— Ще срежа блузата ти — предупреди я.

— Направи го. И без това е съсипана — каза тя тихо с акцент, който Люк не можа да определи. Блузата изглеждаше скъпа. От онези, кои го могат да се видят по модните списания, дрехи каквито никой в Сейнт Андрю не носеше.

— Не си оттук, нали? — попита Люк, за да й помогне да се отпусне.

Тя се взря в лицето му. Преценяваше дали може да му има доверие или поне така му се стори.

— Всъщност съм родена тук. Но това беше отдавна.

Люк изсумтя.

— За теб може би е отдавна. Ако си родена тук, щях да те познавам. Цял живот живея по тези места. Как се казваш?

Тя не се върза.

— Не ме познаваш — отговори с равен глас.

Известно време се чуваше само звукът от срязването на мократа тъкан. Работата вървеше трудно, остриетата напредваха бавно през подгизналата материя. Когато приключи, Люк се отдръпна и остави Джуди да почисти момичето с натопена в топла вода марля. Кървавите следи се отмиха и под тях се показа бледа гръд без ни една драскотина. Сестрата остави форцепса, с който държеше марлята, в металната табла, чу се силно тракане. После изскочи от стаята, сякаш бе знаела от самото начало, че няма да открият нищо и че Люк за сетен път ще докаже некомпетентността си. Той извърна очи и покри с лист хартия голия торс на момичето.

— Ако ме беше попитал, щях да ти кажа, че не съм ранена — прошепна тя на Люк.

— Но не си казала на шерифа — отвърна Люк и посегна към табуретката.

— Не, но на теб щях да кажа — кимна на лекаря тя. — Имаш ли цигара? Страшно ми се пуши.

— Съжалявам. Нямам. Не пуша — отвърна Люк.

Момичето го погледна, леденосините му очи се плъзнаха проучвателно по лицето на лекаря.

— Отказал си ги и наскоро, но после пак си почнал да пушиш. Не че те виня, особено предвид всичко, през което си преминал напоследък. Но имаш две цигари в престилката, ако не греша.

Ръката му инстинктивно се стрелна към джоба и той почувства шумолящото докосване на цигарите. Дали беше налучкала, или ги бе видяла да прозират през джоба?

И какво искаше да каже с „всичко, през което си преминал напоследък“? Прави се, че му чете мислите, опитва се да проникне в главата му, както би направило всяко умно момиче, изпаднало в беда. Наистина проблемите бяха изписани на лицето му напоследък. Просто не бе намерил начин да си подреди живота. Беди те му бяха свързани. За да се справи поне с една, трябваше да разбере как да се погрижи за всичките.

— В сградата не се пуши и ако случайно си забравила, си вързана за количката.

Люк щракна с химикалката и се пресегна към клипборда.

— Тази вечер не ни достигат хора, затова ще трябва аз да запиша някои данни за теб в картона. Име?

Тя изгледа предпазливо клипборда.

— Предпочитам да не казвам.

— Защо? Да не бягаш от нещо? Затова ли не искаш да ми кажеш името си?

Той се взря внимателно в нея: беше напрегната, потайна, но се владееше. Люк беше виждал пациенти, замесени в смърт по непредпазливост, и те обикновено бяха истерични — плачеха, тресяха се, пищяха. Тази млада жена трепереше съвсем леко под хартията, кракът й нервно мърдаше, но по лицето й личеше, че не е в шок.

Люк усещаше, че го подготвя за нещо. Чувстваше химията помежду им, сякаш тя го подканяше наум да я попита за ужасното нещо, което се бе случило в гората.

— Искаш ли да ми кажеш какво се случи тази вечер? — попита той и се приближи към количката. — Да не си пътувала на стоп? Може би те е качил някой, онзи мъж в гората… Нападнал те е и ти си се защитила?

Тя въздъхна, отпусна се на възглавницата и се загледа в тавана.

— Нищо подобно. Ние се познавахме. Дойдохме заедно в града. Той… млъкна, сякаш се задави с думите. — Той ме помоли да му помогна да умре.

— Евтаназия? Да не би да е умирал? Рак?

Люк беше скептичен. Тези, които искат да се самоубият, обикновено избират нещо по-тихо и сигурно: отрова, хапчета, изгорели газове на кола. Не молят да ги наръгат с нож. Ако този човек наистина е искал да умре, просто е щял да остане под звездите до сутринта, докато замръзне.

Той изгледа младата жена, която трепереше под хартията.

— Ще ти донеса нощница и одеяло. Сигурно ти е студено.

— Благодаря — каза тя и сведе поглед.

Люк се върна с изтъняла от много пранета нощница с розов кант и акрилно одеяло в бебешко синьо. Цветовете на родилното отделение. Погледна ръцете й, вързани за количката с найлонови върви.

— Ето, ще промушим ръцете една по една — каза и развърза по-близката към него китка, която лежеше до таблата с инструментите: форцепси, окървавени ножици, скалпел.

Тя се хвърли пъргаво като животно към скалпела и го обви с тънките си пръсти. Насочи го към него. Очите й искряха, ноздрите й бяха порозовели и разширени.

— Спокойно — каза Люк и отстъпи далеч, там, където тя не можеше да го достигне. — В другия край на коридора има полицай. Ако го повикам, всичко свършва, нали знаеш? Не можеш да победиш и двама ни с този малък нож. Защо просто не оставиш скалпела…

— Не го викай — прекъсна го тя. Ръката й все още бе протегната напред. — Трябва да ме изслушаш.

— Слушам те.

Количката се намираше между Люк и вратата. Момичето можеше да пререже връвта на другата си ръка, преди той да успее да стигне до изхода.

— Имам нужда от помощта ти. Не мога да му позволя да ме арестува. Трябва да ми помогнеш да избягам.

— Да избягаш?

Изведнъж Люк спря да се тревожи, че момичето със скалпела може да го нарани. Чувстваше се засрамен, че е подценил ситуацията и е позволил тя да го надхитри.

Да не си се побъркала? Няма да ти помагам да избягаш.

— Чуй ме…

— Убила си човек. Сама го каза. Не мога да ти помогна да избягаш.

— Не беше убийство. Той искаше да умре, вече ти казах.

— И е дошъл да умре тук, защото е израснал по тези места, така ли?

— Да — отговори тя с леко облекчение.

— Тогава ми кажи кой е. Може би го познавам.

Тя поклати глава.

— Обясних ти, не ни познаваш. Никой тук не ни познава.

— Няма как да си сигурна. Може би някой от родините ти…

Инатът на Люк се проявяваше, когато се ядоса.

— Семейството ми отдавна не живее в Сейнт Андрю. Много отдавна.

Звучеше уморена. След това каза сприхаво:

— Мислиш, че знаеш всичко, нали? Добре. Казвам се Макилврий. Позната ли ти е тази фамилия? А мъжът в гората? Името му е Сейнт Андрю.

— Сейнт Андрю като града? — попита Люк.

— Точно така, като града отвърна тя почти самодоволно.

Люк усети странно клокочене зад очите си. Не беше разпознаване, не съвсем… Къде бе виждал това име Макилврий? Беше сигурен, че го е зървал или чувал някъде, но споменът бе като заключен.

— По тези места не е живял никой с име Сейнт Андрю поне от сто години — отвърна делово той. Стана му обидно, че тя се опитва да го накара да повярва, че е родена тук и че го лъже и говори глупости, които никак нямаше да й помогнат. — От Гражданската война. Или поне така са ми казвали.

Тя замахна със скалпела към него, за да привлече вниманието му.

— Виж какво, не съм опасна. Ако ми помогнеш да се измъкна, няма да нараня никого.

Говореше му така, сякаш той се държеше неразумно.

— Нека ти покажа нещо.

След това без никакво предупреждение тя насочи скалпела към себе си и разряза кожата си. Дълга и широка рана се появи върху лявата й гърда и стигна чак до ребрата под дясната. Люк замръзна на място. От раната потече кръв, през отвора се видя срязаната й плът.

— О, боже каза той. Какво му беше на това момиче? Да не би да беше лудо? Да не би да се чувстваше неудържимо привлечено от смъртта? Той излезе от унеса си и се втурна към количката.

— Стой далеч от мен! — каза тя и пак замахна със скалпела към него. — Просто гледай. Виж.

Повдигна се и разтвори ръце, за да може той да види по-добре. Нищо не му пречеше да гледа, само дето не можеше да повярва на очите си. Двата ръба на раната се доближиха един към друг като пипалца на растение и се допряха. Кръвта престана да тече и срезът започна да заздравява. Макар момичето да дишаше учестено, не даваше никакви признаци на болка.

Люк не беше сигурен къде се намира. Пред очите му се бе случило нещо невъзможно. Напълно невъзможно! Не знаеше какво да мисли. Дали не беше полудял, или пък сънуваше заспал на дивана в лекарската стая? Мозъкът му отказа да приеме това, което бе видял, и изключи.

— Какво, по дяволите… — прошепна той. Бе започнал отново да диша след шока, гърдите му се повдигаха и отпускаха, а лицето му пламна. Догади му се.

— Не викай полицая. Ще ти обясня, кълна се, просто не викай за помощ. Става ли?

Люк се олюля и тогава осъзна, че спешното отделение е притихнало. Дали някой изобщо щеше да го чуе, ако извика? Къде е Джуди, къде е заместник-шерифът? Сякаш феята кръстница на Спящата красавица беше влязла в отделението и бе приспала всички с магия.

От другата страна на вратата беше тъмно, светлините бяха приглушени както винаги по време на нощно дежурство. Обичайните шумове — смеховете от телевизора в далечината, металното тракане от автомата за сода — бяха изчезнали. Не се чуваше и звук от чистача, който лъскаше празния коридор. Бяха останали само Люк, пациентката и тихото потрепване на вятъра, който сякаш се опитваше да влезе през прозореца.

— Какво беше това? Как го направи? — попита Люк, неспособен да скрие ужаса в гласа си. Отпусна се на стола, за да не падне на пода. — Що за същество си ти?

Този въпрос сякаш я удари като юмрук в слънчевия сплит. Тя провеси глава и лъскавите руси къдрици покриха лицето й.

— Това е… това е единственото, което не мога да ти кажа. И аз вече не знам отговора. Нямам представа.

Това беше невъзможно. Такива неща не се случваха. Нямаше обяснение. Да не би да беше някакъв мутант? Направена от синтетичен самозарастващ материал? Да не беше някакво чудовище?

А изглеждаше съвсем нормално, помисли си лекарят, докато сърцето му възвръщаше нормалния си ритъм. Усещаше как пулсът му отеква в ушите.

— Върнахме се аз и той — защото мястото ни липсваше. Знаехме, че всичко се е променило, че всички са си отишли, но ни липсваше това, което имахме някога — заговори тъжно младата жена. Взираше се в нищото, говореше на празното пространство. Люк отново усети онова, което бе почувствал в първия миг, когато я видя — бражденето, шумоленето зад очите, фините волтови дъги между тях. Искаше да узнае всичко.

— Добре — каза разтреперан, подпрял длани на коленете. Това е откачено, но разказвай. Слушам те.

Тя пое дълбоко дъх и затвори за миг очи, сякаш се канеше да се гмурне под вода. И започна да разказва.

2.

Мейн, 1809 година

Ще започна от самото начало, защото тази част ми е най-понятна и съм я запазила ясно в паметта си. Боях се, че може да се изгуби по време на пътешествието ми безкрайното бродене из времето.

Първият ми ясен спомен за Джонатан Сейнт Андрю е от една светла неделна сутрин в църквата. Той седеше в края на семейната си ложа в предната част на залата. По онова време беше на дванайсет години и вече бе на височината на останалите мъже в градчето. Гонеше по ръст баща си, Чарлз, основателя на селището. Чарлз Сейнт Андрю някога бил ослепителен капитан, поне така са ми казвали, но тогава беше на средна възраст и имаше достолепно аристократично излъчване. Джонатан не обръщаше внимание на църковната служба, като повечето, които бяхме там. Неделната проповед можеше да трае и четири часа — дори понякога осем, ако свещеникът решеше, че е голям оратор — така че, честно казано, никой не оставаше еднакво съсредоточен през цялото време. Може би само майката на Джонатан, Рут, която седеше до него на простата дървена пейка. Тя произхождаше от род на бостънски теолози и обичаше да скастря пастор Гилбърт, ако й се стореше, че проповедта му не е достатъчно страстна. Залогът бяха душите на хората и без съмнение на нея й се струваше, че тези тук, в тази изолирана дивотия, далеч от цивилизованите влияния, са особено заплашени. Гилбърт обаче не беше фанатик и четири часа служба му бяха пределът, затова всички знаехме, че скоро ще ни пуснат да се порадваме на великолепния следобед.

За момичетата от селото беше любимо забавление да наблюдават Джонатан, но специално тази неделя наблюдаваше той. Изобщо не се криеше, докато се взираше в Тенебрийс Поарие. Не бе откъсвал поглед от нея цели десет минути, хитрите му кафяви очи бяха фиксирани в красивото й лице и лебедовата й шия, но най-вече в гърдите й, така силно притиснати от корсета, че направо бе останала без дъх. Очевидно за него нямаше значение, че Тенебрийс е няколко години по-голяма и е сгодена за Матю Комсток още от шестгодишна.

Дали беше любов? Това се чудех, докато го гледах от високо на балкона, където с баща ми бяхме седнали при останалите бедни семейства. Тази неделя бяхме само двамата, а останалите от фамилията се намираха в католическата църква в другия край на града. Изповядваха религията на майка ми, която произхождаше от франкоакадийска[1] колония от североизтока. Бях подпряла буза на ръката си и се взирах усърдно в Джонатан като всяко нещастно влюбено момиче. В един момент ми се стори, че му става лошо, запреглъща с трудност и накрая се извърна от Тенебрийс, която сякаш не забелязваше как влияе на любимия син на града.

Ако Джонатан беше влюбен в Тенебрийс, за мен би било по-добре да се хвърля от балкона на църквата пред очите на всички. Защото на дванайсет години бях напълно наясно, че го обичам с цялото си сърце и ако не мога да прекарам живота си с него, по-добре да умра. Седях до баща ми до края на службата, сърцето ми биеше силно в гърлото, очите ми се пълнеха със сълзи, макар да си казвах, че съм пълна глупачка да се натъжавам от нещо, което сигурно нищо не означава.

Когато службата свърши, баща ми Кийран ме хвана за ръката и ме поведе надолу по стълбите при съседите, които се събираха на поляната. Това беше наградата, че сме изтърпели цялата проповед: възможността да поговориш с познати, да се отпуснеш след шест дни усилна, досадна работа. За някои това бяха единствените контакти извън семейството, единственият шанс да чуят последните новини и клюки.

Стоях зад баща ми, докато той разговаряше с една двойка, надничах иззад него и търсех с очи Джонатан, надявах се, че не е с Тенебрийс. Той стоеше зад родителите си съвсем сам и се взираше с каменно изражение в тиловете им. Очевидно искаше да си тръгне, но това бе равносилно да иска през юли да завали сняг: общуването след проповед обикновено продължаваше около час, дори повече, ако времето беше приятно, както беше в онзи ден, а най-издръжливите буквално ги изнасяха на ръце накрая. Баща му беше двойно по-натоварен от всички, защото в неделя мнозина виждаха една от малкото възможности да поговорят с мъжа, когото смятаха за свой господар или поне единствения, който е в състояние да подобри съдбата им. Бедният Чарлз Сейнт Андрю! Едва много години по-късно осъзнах какъв товар е носил на раменете си.

Откъде намерих кураж да направя това, което сторих после? Може би в отчаянието и решителността да не загубя Джонатан заради Тенебрийс. Изплъзнах се от баща си. След като се уверих, че той не забелязва отсъствието ми, прекосих набързо моравата и се отправих към Джонатан, като се промъквах между групичките разговарящи възрастни. Бях дребничка и лесно се скрих от погледа на баща си под обемните фусти на дамите. Най-накрая стигнах до Джонатан.

— Джонатан. Джонатан Сейнт Андрю — казах дрезгаво и пискливо.

Красивите му тъмни очи за първи път се обърнаха само към мен и сърцето ми подскочи.

— Да? Какво искаш?

Какво исках? Вече имах цялото му внимание, а не знаех какво да кажа.

— Ти си от семейство Макилврий, нали? — попита подозрително Джонатан. — Невин ти е брат.

Бузите ми пламнаха, когато си спомних онзи инцидент. Защо не се сетих за него, преди да дойда тук? Миналата пролет Невин бе причакал Джонатан пред хранителния магазин и му бе разкървавил носа, преди възрастните да ги разтърват. Брат ми мразеше силно Джонатан по причини, известни само нему. Баща ми се извини на Чарлз Сейнт Андрю за случката, която всички сметнаха просто за момчешка закачка и не видяха нищо страшно в нея. Но и двамата бащи не знаеха, че Невин без съмнение би убил Джонатан, стига да му се удаде възможност.

— Какво искаш? Да не е някой номер на Невин?

Примигнах срещу него.

— Аз… аз искам да те питам нещо.

Но не можех да говоря в присъствието на възрастните. Беше въпрос на време родителите на Джонатан да забележат, че край тях има малко момиче, и да се почудят какво прави най-голямата дъщеря на Кийран Макилврий там и дали децата на това семейство нямат някакво специално отношение към сина им.

Хванах с две ръце дланта му.

— Ела с мен.

И го поведох през тълпата обратно към празния вестибюл на църквата. По причини, които никога няма да проумея, той ми се подчини. Странно, но никой не забеляза отдалечаването ни, никой не ни извика да спрем и да не ходим сами. Никой не тръгна след нас, за да ни наглежда. Сякаш съдбата заговорничеше с нас, за да можем с Джонатан за първи път да останем насаме.

Отидохме в гардеробната, стъпихме на студения й каменен под, навлязохме дълбоко в тъмнината, която ни отдели от света. Шумовете навън ни се сториха много далече, чувахме само приглушена реч и откъси от смислени изречения, които се носеха от моравата. Джонатан беше нервен и объркан.

— Е, какво искаш да ми кажеш? — попита той и в гласа му долових нетърпение.

Смятах да го питам за Тенебрийс. И за всички момичета в селото — коя му харесва и дали е сгоден за някоя. Но не можех. Въпросите приседнаха на гърлото ми и замалко да се разплача.

И така, изпаднала в отчаяние, аз се наведох напред и притиснах устни в неговите. Усетих, че е изненадан, защото се отдръпна, но после се осъзна. И тогава направи нещо неочаквано: отвърна на целувката ми. Наведе се към мен и погали устните ми със своите, почувствах дъха му. Целувката му беше настоятелна, жадна и непохватна, подсказваше ми да очаквам още. Преди да успея да се уплаша, той ме притисна до стената, без да откъсва устни от моите. Допря тялото си до мен, докато усетих мястото, скрито под панталоните му точно под сакото. И простена. За първи път чувах стон на удоволствие от друг човек. Без да каже дума, хвана ръката ми и я притисна към панталоните си. Потрепери и чух още един стон на удоволствие.

Отдръпнах ръката си. Беше като изтръпнала. Все още усещах твърдостта с дланта си.

Той дишаше тежко, опитваше се да се овладее, беше объркан, че се дръпнах от него.

— Нали това искаше? — попита, като се взираше в лицето ми доста притеснено. — Ти ме целуна първа.

— Така е… — гласът ми трепереше. — Исках да те питам… Тенебрийс…

— Тенебрийс?

Той отстъпи и оправи жилетката под сакото си.

— Какво за Тенебрийс? Каква разлика има… — млъкна, вероятно осъзна, че е в църква. Поклати глава, сякаш искаше да изхвърли от нея спомена за Тенебрийс Поарие. — А ти как се казваш? Коя от сестрите Макилврий си?

Не можех да го виня, че не е сигурен. Ние бяхме три.

— Ланор — отвърнах.

— Не ти е много хубаво името — каза той, без да се усеща, че думите могат да нараняват сърцата на момичетата. — Ще ти викам Лани, ако нямаш нищо против. А сега, Лани, ще ти кажа, че си много лошо момиче.

Гласът му бе станал игрив, за да ми покаже, че не ми се сърди.

— Не са ли ти казвали, че не трябва да дразниш момчетата, особено тези, които не познаваш?

— Но аз те познавам. Всички те познават — отговорих малко разтревожена да не ме помисли за лесна. Той беше най-големият син на най-богатия човек в селището, собственика на дървосекаческия бизнес по тези места, около който се въртеше целия местен живот. Разбира се, че всички го познаваха.

— А освен това мисля, че те обичам. И смятам някой ден да ти стана съпруга.

Джонатан вдигна цинично едната си вежда.

— Едно е да знаеш името ми, но как е възможно да си сигурна, че ме обичаш? Как може да се влюбиш в мен? Изобщо не ме познаваш, Лани, а вече се обявяваш за моя.

Пак приглади сакото си.

— Трябва да излезем навън, преди някой да дойде да ни търси. Най-добре да не ни виждат заедно, не си ли съгласна? Ти тръгни първа.

Около секунда не можех да помръдна от шока. Бях объркана, все още белязана с невидимите следи на желанието му, целувката и спомена от твърдостта в ръката си. Във всеки случай ме беше разбрал погрешно: не му се бях отдала. Бях заявила, че той е мой.

— Добре — казах и сигурно разочарованието ми бе проличало, защото Джонатан ми подари прелестната си усмивка.

— Не се тревожи. Лани. Следващата неделя ще се видим след службата, обещавам. Може би ще ми дадеш още една целувка.

Ако ти разкажа за Джонатан, за моя Джонатан, ще разбереш защо съм толкова сигурна в отдадеността си. Той бе първородното дете на Чарлз и Рут Сейнт Андрю, а те били толкова развълнувани, че имат син, че веднага му дали име, кръстили го в църква още първия месец след като се появил. Ликували за него във времена, когато родителите дори не давали име на детето си, докато не поживеело достатъчно дълго, за да е сигурно, че ще оцелее. Баща му вдигнал голямо празненство, докато Рут все още се възстановявала на легло; поканил всички на пунш с ром и чай със захар, кейк със сини сливи и бисквити с меласа; наел цигулар, осигурил забавления и музика толкова скоро след раждането на момчето, че изглеждало сякаш дърпа дявола за опашката — само посмей да дойдеш за момчето ми! Само посмей и ще видиш какво ще ти се случи!

Още в първите дни станало ясно, че Джонатан е необикновен: бил изключително умен, изключително силен, изключително здрав и на всичкото отгоре изключително красив.

Жените присядали в захлас край люлката му, молели да го подържат на ръце и си представяли, че добре оформеното парче месо с меки черни къдрици е тяхно собствено. Дори мъжете, дори най-коравите секачи, които работели за Сейнт Андрю, се разнежвали нетипично в близост до бебето.

Когато Джонатан навърши 12 години, вече никой не можеше да отрече, че в него има нещо свръхестествено, което обикновено се приписваше на красотата му. Той беше истинско чудо. Въплъщение на съвършенството. А това не можеше да се каже за мнозина по онова време; тогава хората се обезобразяваха по най-различни причини — едра шарка, нещастни случаи, изгаряния край огнището, недохранване; до трийсетгодишна възраст оставаха без зъби, куцаха заради зле зараснали счупени кости, имаха белези, боледуваха от паралич, хващаха краста от лоша хигиена и по нашите земи често губеха крайници от измръзвания. Но по Джонатан нямаше ни един дефект. Той израсна висок, строен, с широки рамене, беше величествен като дърветата в гората, която семейството му притежаваше. Кожата му бе безупречна и бяла като сметана. Имаше права черна коса, лъскава като крило на гарван, а очите му бяха тъмни и бездънни като най-големите тайни на Олагаш.

Беше просто наслада за очите. Дали бе благословия или проклятие момче като Джонатан да живее край теб? Горките ние, момичетата, бих казала. Представи си какъв беше ефектът му върху девойките в това загубено селище, толкова откъснато от света, че освен Джонатан нямаше почти нищо друго интересно, толкова малко, че ни беше трудно да избегнем напълно контакта с него. Той беше непрестанно изкушение, от което нямаше как да избягаме. Винаги имаше опасност да го видим, докато излиза от бакалията например или докато язди през полето, на пръв поглед по някаква работа, но в действителност пратен от самия дявол да сломява съпротивата ни. Дори нямаше нужда физически да присъства край нас, за да овладее съзнанието ни. Докато си седим със сестрите или приятелките и си бродираме, някоя все ще спомене, че наскоро го е зърнала, и след това вече не можехме да говорим за нищо друго, освен за него.

Може би донякъде сами си бяхме виновни, че сме така омагьосани, защото не спирахме да се прехласваме по него, независимо дали ставаше въпрос за неочаквана среща (всички момичета искаха да знаят дали е говорил с теб) или пък случайно зърване из града (тогава се обсъждаха и най-незначителните подробности като цвета на жилетката му). И тайно си мечтаехме той нахално да ни огледа или ъгълчето на устата му подканващо да се повдигне. Всички бихме дали живота си за един миг в прегръдките му. И това не се отнасяше само за малките момичета. Когато Джонатан стана на петнайсет-шестнайсет години, останалите мъже от селото изглеждаха смачкани, груби, дебели или кльощави до него, а благоверните им съпруги започнаха да гледат на него с други очи. Личеше си по начина, по който го премерваха с блеснали погледи и зачервени страни, по прехапаните им устни и стаената във въздишките им надежда.

Около него имаше ореол на опасност — както когато налудничав глас в главата ти казва да докоснеш нагорещено желязо. Знаеш, че ще се опариш, но не можеш да устоиш на копнежа. Трябва да си направиш собствените грешки. Не ти пука за последствията, за непоносимата агония от изгорената плът, острата болка от всяко докосване на раната. Белегът, който ще ти остане за цял живот и ще бележи сърцето ти. След като придобиеш опит в любовта, повече никога няма да проявиш такава глупост.

В това отношение търпях едновременно завист и подигравки. Завист заради времето, което прекарвах с Джонатан; и подигравки, защото дадох ясно да се разбере, че между нас няма романтични чувства. Което само потвърди в очите на останалите момичета, че не владея женските номера, с които да предизвикам мъжкия интерес. Но аз не бях по-различна от тях. Знаех, че има вероятност да изгоря в сиянието на неговото внимание като хартия в пламъци. Божествената любов можеше да унищожи момичето за миг. Въпросът беше — струва ли си?

Ако ме попиташ дали обичах Джонатан заради красотата му, ще ти отговоря, че това е безсмислен въпрос, защото необикновената, му красота беше неотделима част от цялото. Тя му даваше тиха увереност — която сигурно някои биха нарекли високомерна арогантност и обезоръжаваше противоположния пол. Дори отначало да съм била привлечена от красотата му, няма да се извинявам за това, нито за желанието си Джонатан да бъде мой. Всеки би поискал да притежава подобна хубост. Не бях единствената.

Почти всички, които познаваха Джонатан, искаха да го притежават. Това бе проклятието му, както и проклятието на тези, които го обичаха. Беше като да си влюбен в слънцето прекалено ярко и опасно, за да се приближиш, а в същото време не можеш да го запазиш само за себе си. Беше безнадеждно както да го обичаш, така и да не го обичаш.

Аз също бях поразена от проклятието на Джонатан, уловена от ужасното му привличане, и двамата бяхме обречени да страдаме заради това.

3.

Между мен и Джонатан се породи приятелство, което продължи през цялото ни детство. Срещахме се след службата в неделя, на сватби и погребения, шепнехме си край опечалените или забравяхме всякакво приличие и се отдалечавахме в гората, за да можем да се съсредоточим изцяло един в друг. Някои поклащаха неодобрително глави, вероятно вече бяха плъзнали и клюки, но семействата ни не направиха нищо, за да прекратят приятелството ни — или поне не разбрах да е имало такива опити.

По това време бавно започнах да осъзнавам, че Джонатан е по-самотен, отколкото изглежда. Другите момчета общуваха с него много по-рядко, отколкото предполагах, а и той ги избягваше, когато се приближаваха към нас на някое събиране. Спомням се как веднъж ме отведе надалеч, когато видя свои връстници да поемат към нас. Нямах представа защо го прави и след няколко минути тревожни размисли реших да попитам:

— Защо ме поведе в тази посока? Да не би да се срамуваш да те видят с мен?

Той изсумтя подигравателно.

— Не ставай глупава, Лани. И в момента ме виждат с теб. Всеки може да ни види заедно.

Това наистина беше така и аз изпитах облекчение. Но не се отказах да питам.

— Да не би да не харесваш тези момчета?

— Не ги мразя — каза той троснато.

— Тогава защо…

— Защо ме разпитваш? — прекъсна ме той. — Довери ми се. С момчетата е различно, Лани, повече нямам какво да ти кажа.

Ускори крачка и ми се наложи да повдигна леко полата си, за да го настигна. Не ми обясни кое е това, което при момчетата е различно. Не спирах да се чудя. Май всичко, доколкото виждах. На момчетата им позволяваха да ходят на училище, стига семействата им да можеха да си позволят таксите, а момичетата се обучаваха само от майките си на домакински умения като шиене, чистене и готвене, понякога и малко четене от Библията. Момчетата можеха да се боричкат за забавление, да тичат, да играят на гоненица, да яздят коне, без да се притесняват, че ще им се запретнат полите. Вярно, че имаха по-тежки домашни задължения. Веднъж Джонатан ми каза, че баща му го накарал да поправи основите на зимника им само за да се научи на зидария. Все пак според мен животът на момчетата беше много по-свободен. Ала Джонатан се оплакваше от него.

— Ще ми се да бях момче — промълвих аз, почти останала без дъх от усилието да вървя в крак с него.

— Не, не искаш — каза той през рамо.

— Не виждам защо…

Той се извърна рязко.

— Ами брат ти? Той не ме харесва особено, нали?

Замръзнах на място. Не знаех какво да отговоря. Невин наистина не харесваше Джонатан, откакто го познавах. Спомних си как двамата се сбиха и брат ми се прибра със засъхнала кръв по лицето, а татко се изпълни с мълчалива гордост.

— Защо ме мрази според теб? — попита Джонатан.

— Не знам.

— Никога не съм му давал повод, но въпреки това той ме ненавижда — каза Джонатан, като се опитваше да прикрие болката в гласа си. — С момчетата винаги е така. Мразят ме. Някои от възрастните също. Сигурен съм, че е така, усещам го. Затова ги избягвам, Лани.

Гърдите му се повдигнаха от въздишка, беше се уморил от обясненията.

— Е, сега вече знаеш — каза той и забърза напред, като ме остави зяпнала от изненада.

Цяла седмица размишлявах над думите му. Можех да попитам Невин откъде се с взела у него тази омраза към Джонатан, но така щях да събудя стар спор между нас. Той, разбира се, не понасяше приятелството ми с Джонатан и аз знаех причините, без да се налага да ми ги обяснява. Брат ми го намираше за горделив и самоуверен, смяташе, че се фука с богатството си и очаква и получава специално отношение. Аз знаех, че Джонатан е по-добър от всички извън семейството си, а може би дори и от роднините си, и че всичко това не е вярно… освен може би последното. Но той едва ли имаше вина, че другите се отнасят различно с него. И макар Невин да не си го признаваше, в блесналите му от омраза очи виждах желание да унищожи красотата на Джонатан, да остави своя отпечатък върху изящното му хубаво лице и да детронира любимия син на селището.

По свой собствен начин искаше да се опълчи срещу Бог заради несправедливо отреденото му от Него място в сянката на Джонатан.

Затова Джонатан бе побягнал от мен в църквата — бил е принуден да сподели срама си и сигурно си е мислел, че след като науча тайната му, ще го зарежа. Колко сме зависими от страховете си в детството! Сякаш имаше сила на земята, а и на небето — която можеше да унищожи любовта ми към Джонатан. Но поне разбрах, че и той има врагове и клеветници, че непрекъснато го съдят и че има нужда от мен. Аз бях единственият му приятел, пред когото можеше да е себе си. И не бе едностранно: честно казано, само Джонатан се отнасяше с мен като към специална личност. А и да получа вниманието на най-желаното, най-важното момче в градчето, бе голяма работа за невидимо за връстниците си момиче. Как да не го обичам още повече заради това?

Следващата неделя се доближих до Джонатан, пъхнах ръка в неговата и двамата се отправихме към далечния край на моравата.

— Брат ми е глупак — беше всичко, което казах. Продължихме да крачим един до друг мълчаливо.

Единственото, от което не се отрекох, беше, че ми се ще да съм се родила момче. Все още вярвах в това. Постъпките на родителите ми и правилата, по които живеехме, ми бяха набили в главата, че момичетата не са толкова ценни като момчетата и от нас ще остане много по-малка следа. Невин например щеше да наследи фермата от баща ни, но ако нямаше способности и желание да отглежда добитък, можеше да стане чирак на ковача или да го пратят да сече дърва за семейство Сейнт Андрю — имаше избор, макар и ограничен. А моите възможности като жена бяха много по-малко: да се омъжа и да създам семейство, да остана у дома и да помагам на родителите си или да стана прислужница в чужда къща.

Ако по някаква причина Невин се откажеше от фермата, логично беше майка ми и баща ми да я предадат на някого от съпрузите на дъщерите си, но това също зависеше от желанията на тези съпрузи. Един добър мъж би се съобразил с желанията на жена си, но не всички бяха такива.

Другата причина, заради която ми се искаше да съм момче, беше, че така щеше да ми е по-лесно да бъда приятел на Джонатан.

Колко много неща можехме да правим заедно, ако не бях момиче! Да яздим и да се впускаме в приключения, без някой да ни наглежда. Щяхме да прекарваме заедно повече време, без да виждаме повдигнати вежди и да чуваме неуместни забележки. Приятелството ни щеше да е съвсем обикновено и в реда на нещата, нямаше да бъде подлагано на внимателно изследване, щяха да го оставят да се развива от само себе си.

Като се обърна назад, разбирам, че за мен това бе трудно време — все още бях в пубертета, но постепенно преминавах към зрелостта. Исках разни неща от Джонатан, но нямаше как да ги осмисля, защото можех да ги сравнявам само с непохватните представи от детството си. Бях близо до него, но исках да се приближа още повече по начин, който не разбирах. Виждах как гледа по-големите момичета и че се държи по-различно с тях. Тогава си мислех, че ще умра от ревност. Отчасти това се дължеше на интензивността на вниманието и огромния му чар; когато беше с теб, знаеше как да те накара да се почувстваш центърът на света. Очите му, тези бездънни тъмни очи, се спираха върху лицето ти, сякаш не виждаха нищо друго. Това може би беше илюзия или пък просто радостта да имаш Джонатан само за себе си. Какъвто и да бе случаят, резултатът беше един и същ: когато той отдръпнеше вниманието си от мен, сякаш слънцето се скриваше зад облак и в гърба ми повяваше студен брулещ вятър. И исках само отново да се радвам на вниманието му.

А с всяка година той се променяше. Когато сваляше гарда, виждах неща, които не бях забелязвала преди. Можеше да бъде груб, особено когато си мислеше, че никоя жена не го наблюдава.

Понякога се държеше като дървосекачите, които работеха за баща му, говореше безчувствено на жените, сякаш вече познаваше всички възможни интимности между половете. По-късно щях да науча, че докато навърши шестнайсет години, той вече е бил съблазнен и бе съблазнил и други след това, че бе участвал от сравнително ранна възраст в тайния танц на непозволената любов в Сейнт Андрю — един скрит за всички непосветени свят. Но той не можеше да се застави да сподели това с мен.

Усещах само, че жаждата ми за Джонатан расте, и понякога ми се струваше, че не мога да я овладея. Че има нещо в изгарящите му очи, в полуусмивката му и в опитните ласки по женските копринени ръкави, когато си мислеше, че никой не го вижда, което ме караше да желая да ме погали по същия начин. А когато си мислех за грубостта му, ми се приискваше да бъде груб и с мен. Сега разбирам, че съм била самотна и объркана девойка, която е копнеела за интимност и физическа страст (макар тогава тя да беше все още мистерия за мен), и че невежеството ми щеше да ме съсипе. Отчаяно се надявах някой да ме обикне. Не мога да виня само Джонатан. Много често сами сме си виновни за провалите.

4.

Окръжна болница Арустук, днешно време

Под двете лампи в кабинета се изви дим. Каишките на китките бяха разкопчани и арестантката бе седнала на количката. Между пръстите й димеше цигара. В подлогата край нея имаше два смачкани фаса, изпушени до филтъра. Люк се облегна в стола си и се покашля, когато димът одраска гърлото му. Беше замаян, все едно бе взимал наркотици цяла нощ и току-що се бе събудил от безпаметен сън или транс. На вратата леко се почука. Той скочи на крака по-бързо от катерица, защото знаеше, че това е обичайното повърхностно почукване на служител на болницата, преди да влезе, без да дочака отговор. Запречи вратата с тялото си и тя се открехна съвсем малко. Хладното око на Джуди, увеличено от диоптрите на очилата й, го измери от глава до пети.

— Обадиха се от моргата. Трупът е пристигнал. Джо иска да повикаш патоанатом.

— Късно е. Кажи му, че няма причина да викаме спешно специалист. Може да изчака до сутринта.

Сестрата скръсти ръце.

— Освен това ме накара да попитам за арестантката. Готова ли е да тръгва?

Той осъзна, че тя го проверява. Винаги се бе смятал за честен човек, но още не можеше да я пусне.

— Не, все още не може да я вземе.

Джуди се взря така строго в него, та му се стори, че го прониза с поглед.

— И защо? По нея няма и драскотина.

Хрумна му една лъжа.

— Започна да буйства. Трябвате да я упоя. Сега искам да се уверя, че няма алергична реакция към седатива.

Сестрата въздъхна шумно, сякаш знае — не просто подозира, а е сигурна, че той върши нещо отвратително с тялото на упоеното момиче.

— Просто ме остави на мира, Джуди. Кажи на Джо, че ще му се обадя, когато тя се стабилизира.

И трясна вратата в лицето й. Лани избутваше пепелта в подлогата с горящата си цигара и нарочно избягваше погледа му.

— Джонатан е тук. Вече няма нужда да те убеждавам в нищо — каза тя, изтръска още пепел в подлогата и кимна към вратата.

— Слез в моргата и се увери сам.

Люк се размърда неловко на стола.

— В моргата има труп, а това доказва само, че тази нощ наистина си убила човек.

— Не, има и още нещо. Нека ти покажа — каза тя, вдигна ръкава на болничната нощница и му показа малка рисунка върху бялата кожа от вътрешната страна на ръката си. Той се наведе напред и видя татуировка с черно мастило — герб с щит и някакво влечуго върху него. — На ръката на Джонатан на същото място ще видиш…

… същата татуировка?

— Не — отвърна тя и поглади рисунката с палец. — Но е същата по размер и е направена от същия човек, затова изглежда подобна. Изрисувана е с игли, потопени в мастило. Две комети, които се обикалят една друга, а опашките им са съвсем къси.

— И какво означават тези комети? — попита Люк.

— Проклета да съм, ако знам — отвърна тя и оправи нощницата и завивките си. — Просто иди и виж Джонатан и после ми кажи, че не ми вярваш.

Той отново я завърза с рядко използваните каишки за буйни пациенти, но не много здраво. Стана от стола. Излезе, като преди това се увери, че никой не го вижда. Болницата все още беше тъмна и тиха, в огряното от лампи пространство в дъното на коридора, предназначено за сестрите, се долавяше само леко движение. Обувките му заскърцаха по чистия линолеум, докато слизаше с бързи стъпки по стълбището и се отправяше на север по подземния коридор, който водеше към моргата.

По целия път нервите му бяха опънати. Ако някой го спре и го попита какво прави извън спешното отделение и какво търси в моргата, просто ще каже, че… В мозъка му нямаше и една мисъл. Люк беше лош лъжец.

Общо взето, се смяташе за откровен човек, но какво добро му беше донесло това? Въпреки откритостта си и страха да не го хванат, бе приел странното предложение на арестантката, защото беше любопитен дали мъртвият е най-красивият мъж, живял някога на планетата, и как точно изглежда такъв човек. Отвори тежката врата към моргата. Чу музика. Нощният дежурен, младеж на име Маркъс, обичаше да слуша радиото. Люк се огледа, но не видя никого.

По бюрото имаше следи от присъствие (лампата светеше ярко, по плота бяха пръснати книжа, виждаше се обвивка от дъвка и химикал без капачка), но ни следа от Маркъс. Моргата беше малка, но напълно достатъчна за скромните нужди на градчето. В дъното имаше климатизирана зала за аутопсии, но държаха труповете в четирите хладилника в стената до входа. Люк пое дълбоко дъх и посегна към една от големите тежки брави, които приличаха на дръжки от врати на старомоден камион за замразена храна.

В първия хладилник откри трупа на възрастна жена, която не му беше позната, а това означаваше, че е от някое от съседните градчета. Беше ниска и пълна, с бяла коса и го накара да си спомни за майка си. Върна се към последния смислен разговор, който двамата бяха провели. Той седеше край леглото й в интензивното отделение, а нейният блуждаещ поглед се опитваше да го открие, ръката й търсеше увереност от неговата.

— Съжалявам, че трябваше да се върнеш, за да се грижиш за нас — каза му тогава майка му, която никога не се извиняваше, защото никога не си позволяваше да направи нещо, заради което би трябвало да иска прошка. — Може би прекалено дълго се задържахме във фермата. Но баща ти не искаше да се откаже…

Млъкна, защото не желаеше да бъде нелоялна към инатливия старец, който бе излязъл да дои кравите часове преди да умре.

— Съжалявам, че това така се отрази на семейството ти…

Люк си спомни как се опитваше да й обясни, че бракът му се е разпаднал много преди да се върне в Сейнт Андрю, но майка му не искаше и да чуе.

— Още от малък искаше да избягаш от Сейнт Андрю. Тук не можеш да бъдеш щастлив. След като си отида, не оставай в градчето. Иди и си намери нов живот.

Тя се разплака и стисна ръката му, а след няколко часа изпадна в безсъзнание.

На Люк му трябваше цяла минута, за да осъзнае, че хладилникът все още е отворен, а той е стоял край него толкова дълго, че бе започнал да трепери от студ. Сякаш чуваше гласа на майка си в главата си. Потръпна и бутна носилката с тялото навътре, след това постоя още минута, докато си спомни защо бе дошъл изобщо в моргата.

Намери друг черен чувал за трупове във втория хладилник, извика от усилие, докато издърпваше носилката навън. Ципът се разтвори със силен шум като от отлепващо се велкро.

Люк разгърна чувала и се взря. През годините беше виждал много мъртъвци, смъртта не беше ласкателна към външността. В зависимост от това как са починали, телата можеха да са подути или пък наранени и обезцветени, някои бяха бледи и синкави. Чертите им винаги застиваха по характерен начин. Лицето на този мъж беше почти бяло, по него бяха полепнали парченца мокри потъмнели листа. Черната му коса беше паднала върху челото, очите бяха затворени. Но нямаше значение. Люк можеше да се взира в него цяла нощ. Беше изключителен, дори и в смъртта си. И поразително, болезнено красив.

Люк се канеше да бутне носилката обратно вътре, когато си спомни за татуировката. Погледна през рамо, за да се увери, че Маркъс не се е върнал, после бързо и безшумно дръпна ципа на чувала още малко. Вдигна ръкава на мъртвеца над лакътя. И точно както му беше казала Лани, там имаше две сфери с опашки, завити в противоположни посоки. Същата изработка, същите по размер точки с мастило, до последната линийка.

Докато се връщаше обратно по тихите коридори, в ума на Люк се заблъскаха множество мисли, предимно въпроси. Бяха като материя и антиматерия, унищожаваха се една друга, защото не можеха да съществуват заедно. Помнеше какво се случи в спешното отделение, когато момичето се нарани: нямаше как да е възможно, но въпреки това го видя с очите си. Беше докоснал торса й, преди и след като се поряза, затова знаеше, че не е номер. Но това, което се случи, не можеше да е вярно, не и по този начин.

Освен ако тя не казваше истината. А сега и този красив мъж в моргата, татуировките… Чувстваше, че трябва да я изслуша, да се пусне по течението. Но в същото време беше и упорит, като всеки човек на науката. Нямаше да се довери на всички факти. А и бе любопитен, искаше да научи повече. Втурна се през вратата на кабинета в тъмното спешно отделение. Беше пълен с енергия и нервен, струваше му се, че в гърдите му се гонят светулки. Намери арестантката свита върху количката под стълб светлина и сред облак от дим. Приличаше на паднал ангел с подрязани криле, помисли си Люк.

Лани го погледна жадно.

— Е, видя ли го? Нали е точно такъв, какъвто ти го описах?

Люк кимна. Красотата му беше като наркотик. Потри лицето си и пое дълбоко дъх.

— Значи вече разбираш — продължи тържествено Лани. — И щом ми вярваш, трябва да ми помогнеш. Люк, развържи ме — каза тя, изви гръб и протегна, доколкото можа, ръце. Сладкото й детинско лице се извърна към него. — Трябва да ми помогнеш да избягам.

5.

Сейнт Андрю, 1811 година

Може би и за двама ни с Джонатан щеше да е по-добре, ако се бях родила момче. Щяхме да си останем приятели завинаги и да прекараме целия си живот в градчето; а аз никога нямаше да се забъркам в неприятности, нямаше да изстрадаме ужасните изпитания, които се стовариха върху главите и на двамата. Щяхме да водим скромно, но пълноценно и удовлетворително съществувание, което щеше да ме направи щастлива. Само че аз бях момиче и колкото и да ми се искаше, нямаше как да променя това. Предстоеше ми тайнствената промяна от девойка в жена, която ми беше толкова трудно да проумея, колкото и магиите. Чий пример да следвам?

Майка ми Тереза не можеше да ми даде онези съвети, за които най-много копнеех — тя беше прекалено мрачна и тиха и аз не исках да съм като нея. Исках повече. Исках да се омъжа за Джонатан например, а по всичко личеше, че майка ми нямаше да ме научи как да се превърна в жена, способна да го задържи за себе си.

Изглежда, че имаше тайни, които не бяха достъпни за всяко момиче. За щастие в града имаше жена, която знаеше тези тайни. За нея се говореха най-различни неща, а мъжете се усмихваха, когато споменаваха името й (когато съпругите им не бяха наблизо). Тя не приличаше на никоя друга в селището и трябваше да измисля начин да я накарам да сподели тайните си с мен.

На добре утъпкана пътека, скрита в сянката на ковачницата, се намираше малка къщичка. Ако някой изобщо я забележеше, я взимаше за пристройка или склад на ковача, в който той си държи желязото. Беше порутена и прекалено миниатюрна, за да е дом, но пък не изглеждаше изоставена, а пътеката към входа й ставаше все по-утъпкана с всеки изминал ден. В нея със сигурност не можеше да живее повече от един човек, а в началото на XIX век в нашата пуританска общност все още не бе прието да живееш сам. (Ние наистина бяхме пуритани, предците ни бяха израснали в Масачузетс и бяха свикнали да смесват религията с управлението.)

Но в най-северната част на това, което по-късно щеше да се превърне в щата Мейн, единствената причина да се издаде заповед против самотното живеене, беше необходимостта: бе немислимо сам човек да успее да свърши всичко необходимо, за да оцелее в тази сурова действителност. За разлика от нас в другите, по-фанатични пуритански градове не позволяваха самотното живеене заради опасност от съгрешаване. Да не би някой да направи нещо небогоугодно. Тези закони позволяваха на съседите да се превърнат в полицейски патрули, а гражданите на Сейнт Андрю ценяха независимостта си и пазеха личното си пространство малко повече от останалите.

Но в малката къщичка някой все пак живееше сам — жена, приближаваща края на детеродната възраст, но все още красива, макар и малко повехнала. Тя рядко излизаше, а когато все пак се осмелеше да се появи по улиците посред бял ден, всички я отбягваха. Мъжете се стараеха да не срещат очите й, жените отместваха широките си поли, за да не я докоснат с тях. Някои я гледаха дори с нескрита омраза.

Но нощем всичко беше различно. Под прикритието на мрака тя имаше редовни посетители. Мъже — по един, рядко по двама се промъкваха по пътеката и почукваха кротко на вехтата врата. Ако никой не им отвореше, те знаеха, че трябва да приседнат на прага и да изчакат, облегнати на вратата, като се преструваха, че не чуват звуците отвътре. Постепенно шумовете от къщата утихваха и се превръщаха в шепот, след това в тишина, а само след минути вратата се отваряше за чакащия.

Тези, които знаеха за съществуването на жената, я наричаха Магдалена. Така се беше представила, когато пристигна в градчето седем години по-рано. Тогава никой не се усъмни в необикновеното й име. Дойде с малка група странници от Френска Канада, те продължиха нататък, а тя остана. Каза, че е вдовица и че иска да се установи в по-топъл климат, ако хората от Сейнт Андрю й позволят да се засели при тях.

Тогава ковачът предложи да преустрои старата си барака в малко спретнато жилище и добрите жени от градчето й помогнаха да се настани, като й дадоха покъщнината, която им се откъсна от сърцето: разбрицан стол, чайник, старо одеяло. Пратиха съпрузите си да й занесат дърва за огрев и подправки. Питаха я от какво ще се издържа — шиене, предене, тъкане може би… дали пък не е акушерка, лечителка… Тя просто се усмихна тъжно и увеси глава, сякаш каза: „Аз ли? Какви умения имам? Съпругът ми се отнасяше с мен като с порцеланова кукла. Как би могла да се справи в този свят бедна вдовица, която не умее нищо?“.

Порядъчните съпруги си тръгнаха озадачени, цъкайки с език и клатейки глава. Не знаеха какво да отговорят, освен че Бог ще се погрижи за всичките си деца, включително и за невинната жена, която си мислеше, че в този мизерен усамотен град може да намери безкрайна милост.

Оказа се, че не й се налага да зависи от милостта на другите. На прага й започна мистериозно да се появява храна, без да я е искала. Буца масло, чувал картофи, гърне мляко. На задната врата се трупаха дърва за огрев. И пари — тя беше от малцината в градчето, които притежаваха истински монети, и ги броеше в магазина, когато си поръчваше продукти. И то какви продукти! Бутилки джин, тютюн. Съседите забелязаха през единствения прозорец на къщичката, че фенерът й свети до късно. Дали не будуваше цяла нощ? Пиеше джин и пушеше тютюн?

Накрая я издаде дървосекач, един от онези, които работеха за Чарлз Сейнт Андрю и живееха с години далеч от съпругите си. Тези мъже можеха да подушат жени като Магдалена от другия край на града, дори през долината, ако вятърът духа към тях и са достатъчно отчаяни. Първо един, после втори, а накрая и всички останали намериха пътя към прага на Магдалена след залез-слънце. Дървосекачите не бяха единствените й клиенти: все пак те плащаха с монети, а не с яйца и шунка. Но чрез тях репутацията й се разнесе из целия град като мръсна вода от спукан дъждовен варел и предизвика гнева на благоверните съпруги. Магдалена не казваше и думичка. Нито докато слънцето все още грееше. Нито дори когато възмутените жени я обиждаха в лицето.

Подкрепени от пастора, те се обединиха, за да я изгонят от селището. Нейното присъствие беше първият признак за надигащата се греховност, от която се опитваха да избягат. Пастор Гилбърт отиде при Чарлз Сейнт Андрю, тъй като той бе работодател на дървосекачите — клиентите, от които всички можеха открито да се оплачат.

Колкото и да съчувстваше на пастора, Чарлз нямаше как да не отбележи, че услугите на Магдалена си имат и друга страна, която съгражданите му пренебрегват. Дървосекачите си имаха естествени нагони — с което свещеникът неохотно се съгласи — и бяха на толкова километри от законните си съпруги. Без услугите на Магдалена кой знае какво щеше да им хрумне. Всъщност тя правеше градчето по-безопасно за съпругите и дъщерите им.

Така между блудницата и праведните жени беше сключено крехко примирие, което изтрая седем дълги години. В болести и беди тя принасяше своята дан, колкото и това да не им харесваше: грижеше се за болни и умиращи, хранеше изгубени странници, пускаше монети в кутията за дарения в църквата, когато тайно влизаше в храма.

Нямаше как да не предположа, че сигурно копнее поне малко за женско приятелство, макар почтително да стоеше на разстояние и да не търсеше контакт с благоверните съпруги от градчето.

Истината за Магдалена беше пълна загадка за повечето деца. Ние виждахме, че майките ни избягват тази странна жена. По-малките вярваха, че е вещица или някакво свръхестествено същество. Спомням си дразнещите им викове, камъчетата, които хвърляха по нея. Но не и аз от най-крехка възраст знаех, че в нея има нещо привлекателно. Не би трябвало да я срещна. Майка ми не съдеше хората, но жени като нея не контактуваха с проститутки, дъщерите им — също. Въпреки това аз се запознах с Магдалена.

Случи се по време на дълга неделна проповед. Извиних се и се измъкнах под предлог, че искам да отида до тоалетната. Но вместо да се върна при баща ми на балкона, останах да се мотая навън в топлия прекрасен летен ден. Обикалях около хамбара на Тинки Талбът, за да разгледам новите прасенца — розови, с черни петна и тънка остра козина. Погалих ги по зурлите, заслушах се в тихото им грухтене.

Никога преди това не се бях приближавала толкова до тайнствената самотна къщичка. Когато се извърнах настрани към пътеката, видях Магдалена да седи на стол на малката веранда. Между зъбите си бе стиснала дълга почерняла лула. И тя се радваше на слънцето, увита в одеяло. Косата й беше скандално разпусната и се бе посипала по раменете й.

Онези части от тялото й, които не бяха покрити с одеялото, изглеждаха нежни и деликатни. Костите на ключицата й бяха като на птиче под прозрачната кожа. По лицето й нямаше пудра, само малко черен въглен в ъгълчетата на очите и съвсем леко червило по устните.

Не приличаше на другите жени от града. Това си личеше и по начина, по който бе седнала сама на слънце, наслаждаваше се на собствената си компания и не се чувстваше длъжна да се извинява, че мързелува. Усетих силно привличане, макар да ме плашеше. В нея имаше нещо палаво. Не ходеше на църковни служби, а просто се радваше на хубавата неделя, докато всички останали от градчето бяха в храма.

Тя вдигна ръка, за да предпази очите си от слънцето.

— Кой е там?

Решението беше изцяло мое. Можех да побягна обратно към църквата, но вместо това пристъпих плахо към нея.

— Не ме познавате, госпожо. Казвам се Ланор Макилврий.

— Макилврий.

Тя помисли върху името и остана доволна, че не й беше познато, което означаваше, че баща ми не е сред клиентите й.

— Не, скъпа, не мисля, ме съм имала удоволствието да се запозная с теб.

Усмихна се, когато направих реверанс.

— Казвам се Магдалена, но предполагам, че знаеш това, нали? Можеш да ме наричаш Магда.

Отблизо беше много красива. Стана, за да оправи одеялото си, и видях, че е все още по тънка нощница, привързана ниско на гърдите й с розова панделка.

В практичните домове, какъвто беше нашият, майките нямаха и една такава женствена дреха като тази на Магда. Бях поразена от красотата на жената и ефирната нощница. За първи път наистина завиждах на друг човек.

Тя забеляза, че зяпам облеклото й, и на лицето й се появи хитра усмивка.

— Изчакай ме за минута — каза тя и влезе в къщата.

Върна се и ми подаде розова кадифена панделка. Не можеш да си представиш какво богатство ми предлагаше; такива стоки бяха рядкост в изостаналия ни град, а глезотии като панделки почти не се намираха. Беше най-меката материя, която бях докосвала, като козина на малко зайче.

— Не мога да приема такъв подарък — казах, но на лицето ми пишеше, че искам да го взема.

— Глупости — изсмя се Магдалена. — Това е просто остатък от една рокля. Какво да го правя? — излъга. Видя с какво удоволствие поех панделката. — Задръж я. Настоявам.

— Но родителите ми ще питат откъде я имам…

— Кажи им, че си я намерила — предложи тя, макар и двете да знаехме, че не бих могла да го направя. Историята беше твърде невероятна. Но въпреки това не можех да се заставя да върна панделката на Магда. Тя остана доволна, когато юмрукът ми се сви около подаръка, и се усмихна, но не в знак на триумф, а по-скоро на солидарност.

— Много сте щедра, госпожо Магда — казах аз и отново направих реверанс. — Трябва да се връщам на службата, иначе баща ми ще се притесни, че нещо ми се е случило.

Тя вирна брадичка и погледна над прекрасния си нос към храма.

— Права си. Не бива да тревожиш родителите си. Надявам се, че пак ще ми гостуваш, госпожице Макилврий.

— Обещавам.

— Добре. А сега бягай.

Затичах надолу по пътеката, вдигнала пола, за да не обера с нея калта. Преди да завия зад ъгъла, погледнах през рамо към къщичката и видях, че Магда се е настанила обратно на стола, полюлява се доволно и се взира в гората.

Едва дочаках следващата неделя, за да се измъкна пак от службата и да отида при Магда. Бях скрила панделката в джоба на фустата си, където можех да бъркам от време на време и тайно да галя мекото кадифе. То ми напомняше за Магда. Тя, за разлика от майка ми и другите жени от градчето, изглеждаше достойна за възхищение сама по себе си.

Едно от нещата, заради които й се възхищавах, но все още не разбирах, беше, че нямаше мъж. Никоя жена от градчето не живееше без мъж, мъжът винаги бе глава на домакинството. Магда беше единствената в селището, която представляваше сама себе си, макар че, доколкото знаех, не се възползваше често от това право.

Съмнявах се, че ходи на градските събрания. Но въпреки това продължаваше да живее по собствените си правила, очевидно успяваше да го прави добре и това си беше достойно за възхищение.

Затова и следващата неделя отново поисках разрешение да изляза (макар баща ми да ме погледна строго) и изтичах към къщичката на Магда.

Този път я намерих права на верандата. Но вече не беше в небрежен вид. Облечена беше в красива пола на райета и прилепнал лилав вълнен жакет — твърде необичаен цвят. Сякаш нарочно бе искала да ме зарадва и впечатли. Бях поласкана.

— Добър ден, госпожо Магда — казах и изтичах при нея леко задъхана.

— Е, добра неделя и на теб, госпожице Макилврий.

Зелените й очи искряха. Поговорихме си. Тя ме разпита за семейството ми, аз посочих към нашата ферма. И точно когато си мислех, че трябва да се връщам в църквата, Магда каза свенливо:

— Бих искала да разгледаш дома ми, но предполагам, че родителите ти няма да одобрят. Като се има предвид каква съм. Няма да е прилично.

Сигурно беше разбрала, че съм любопитна как изглежда къщичката отвътре. Нейният собствен дом, седалището на независимостта й! Усещах, че трябва да се върна в църквата при баща ми, който ме чакаше… Но как можех да откажа на тази покана?

— Имам още минутка… — казах и я последвах по стълбите и през вратата.

Стори ми се, че влязох в кутия за бижута, макар в действителност подредбата да беше доста бедняшка и импровизирана. В мъничкото помещение имаше тясно легло, покрито с красива бродирана кувертюра в жълто и червено. По перваза на прозореца бяха наредени стъклени бутилки, които пръскаха зелени и кафяви отблясъци по пода. В малка керамична каничка, изрисувана с розови рози, имаше няколко бижута. Дрехите висяха на закачалки до задната врата — бухнали поли във всякакви цветове, дълги шалове, фусти с волани. До вратата бяха наредени два чифта елегантни боти. Единственото ми разочарование беше, че стаята се оказа задушна, въздухът бе натежал от миризма, която не разпознавах.

— Много ми се иска да живея на такова място — казах аз и думите ми я разсмяха.

— Живяла съм и на по-хубави, но и това става — отвърна тя и се отпусна на един стол.

Преди да си тръгна, Магда ми даде два съвета като жена на жена. Първият бе, че една жена винаги трябва да си има свои пари настрана.

— Парите са много важни — каза тя и ми показа къде крие монетите си. — Те единствени дават на жената възможността да има реален контрол над живота си.

Вторият й съвет беше, че една жена не бива никога да предава друга заради мъж.

— Непрекъснато се случва — каза Магда тъжно. — И е разбираемо, като се има предвид, че целият свят придава значение само на мъжете. Карат ни да вярваме, че жените имат стойност само чрез мъжете в живота си, но това не е вярно. Във всеки случай трябва да се защитаваме, защото е истинска лудост да зависиш от мъж. Той винаги ще те разочарова.

Тя сведе глава, но се кълна, че видях сълзи в очите й.

Тъкмо ставах, за да си вървя, когато на вратата се почука. Преди Магда да отговори, влезе набит мъж. Разпознах в него един от дървосекачите на Сейнт Андрю.

— Здрасти, Магда, помислих, че си сама и искаш компания, тъй като всички други са в църквата… Коя е тя?

Спря на място, когато ме видя, и обруленото му от вятъра лице се разтегна в неприятна усмивка.

— Да нямаш ново момиче, Магда? Да не чиракува при теб?

Хвана ме за ръката, все едно не бях човек, а вещ.

Магда застана между нас и бързо ме изведе към задната врата.

— Тя е приятелка, Ларс Холмстрьом, а и изобщо не е твоя работа коя е. Дръж си грубите ръце далеч от нея. Хайде, тръгвай — обърна се тя към мен и ме избута през вратата. — Може би ще се видим пак другата седмица.

И преди да се усетя, вече стоях в купчина сухи листа, опадали от клоните, а дървената врата се затвори с трясък в лицето ми. Магда се върна към занаята си, цената на нейната независимост.

Промъкнах се през храстите и излязох на пътеката. Хукнах към църквата и заварих миряните да излизат навън под яркото слънце. Този път щях да си имам доста неприятности с баща ми, но бях преценила, че жертвата си струва. Магда беше пазителката на тайнствата на живота и усещах, че трябва да продължа да се уча от нея, каквото и да ми костваше това.

6.

Един летен следобед от петнайсетата ми година целият град се събра на пасбището на Макдугъл, за да чуе пътуващ проповедник. Все още виждам как съседите ми си проправят път през златистото поле, как високата трева блести под слънцето и по пътеката се вдига прах. Пеша, на коне или с каруци, почти всички от Сейнт Андрю се бяха запътили към имота на Макдугъл в този ден, макар и не от прекалена набожност, уверявам те. Дори пътуващите проповедници бяха рядкост по нашия край, та с радост приемахме всяко разнообразие в самотните дълги летни дни в това изоставено място.

Този проповедник се бе появил сякаш от нищото и само за няколко години успя да си спечели последователи и да добие репутация на огнен оратор с бунтовни мисли. Носеха се слухове, че е разцепил миряните в съседния град — Форт Кент, който се намираше на ден път с кон на север. Беше настроил традиционните конгрегационисти срещу новата вълна от реформисти. Освен това се говореше, че Мейн ще се обособи като щат и ще се освободи от Масачузетс, и затова във въздуха се носеше напрежение както религиозно, така и политическо. Задаваше се бунт срещу религията, която заселниците бяха донесли със себе си от Масачузетс.

Майка ми убеди баща ми да отидем, макар да не даваше никакви признаци, че се кани да се откаже от католицизма. Просто искаше да прекара един следобед далеч от кухнята. Постла одеяло на тревата и зачака проповедта да започне. Каза ми седна до нея и увеси подозрително глава, като се оглеждаше да види кой още е там. Сестрите ми се настаниха близо до майка ни и подгънаха благоприлично поли под краката си, а Невин изхвърча надалеч почти веднага, щом каруцата спря — нямаше търпение да намери момчетата от съседните ферми.

Аз стоях права, засенчвах с длан очите си от силното слънце и оглеждах тълпата. Всички хора от града бяха дошли. Някои с одеяла — като майка ми, други с кошници за пикник. Както обикновено търсех Джонатан, но той не се виждаше никакъв. Отсъствието му не беше изненада. Майка му беше може би най-отдадената конгрегационистка в градчето — Рут Бенет Сейнт Андрю и семейството й нямаха работа на тези реформистки сборища.

Но тогава забелязах сянка между дърветата да, Джонатан обикаляше край пасбището, яхнал жребеца си. Не бях единствената, която го видя. През тълпата премина осезаема вълна. Как ли се чувства човек, когато знае, че десетки очи го наблюдават трескаво, оглеждат дългия му крак на фона на хълбока на коня, силните му ръце, хванали юздите. В този ден в женските гърди бе потисната толкова много изгаряща страст, че бе истинско чудо, дето тревата не се запали.

Джонатан се приближи до мен, свали крака от стремената и скочи от седлото. Миришеше на кожа и препечена пръст и аз копнеех да го докосна поне по ръкава, намокрен от потта му.

— Какво става тук? — попита той, свали шапка и си избърса челото с онзи съшия ръкав.

— Не знаеш ли? В града има гостуващ проповедник. Не си ли дошъл да го чуеш?

Джонатан погледна над главата ми към тълпата.

— Не. Излязох да огледам участъка, който трябва да изсечем. Старият Чарлз няма доверие на човека, който отговаря за това. Смята, че пие прекалено много.

Присви очи, за да види кои момичета го наблюдават.

— Моето семейство тук ли е?

— Не, и се съмнявам, че майка ти ще одобри и твоето присъствие. Проповедникът има ужасна репутация. Можеш да отидеш в ада само защото си го слушал.

Джонатан ми се усмихна широко.

— Затова ли си тук? Имаш желание да попаднеш в ада? Нали знаеш, че има много по-приятни начини да си издействаш вечно проклятие от слушането на някакъв кривнал проповедник?

В блясъка на дълбоките му кафяви очи съзрях покана, която не разбирах. Преди да го помоля да ми обясни, той се изсмя и каза:

— Изглежда целият град е тук. Жалко, че не мога да остана, но както и ти каза — очаква ме ада, ако майка ми разбере, че съм идвал.

Притегна стремената и се качи обратно на седлото. След това се наведе покровителствено над мен.

— Ами ти, Лани? Никога не си си падала по проповедите? Защо си дошла? Да не би да се надяваш да намериш някого тук? Някое момче? Да не би някой младеж да ти е хванал окото?

Изненадата беше пълна — хитричкият тон, проницателният поглед. Никога не бе давал и най-малък знак, че му пука дали се интересувам от друг.

— Не — казах аз, останала без дъх. Едва успях да му отговоря.

Той хвана бавно юздите, сякаш ги претегляше, а всъщност претегляше думите си.

— Знам, че ще дойде ден, в който ще те видя с друго момче. Моята Лани с друго момче. И няма да ми хареса. Но така е честно.

Преди да се съвзема от шока и да му кажа, че от него зависи да го предотврати — сякаш не знаеше! — Джонатан обърна коня си и изчезна с него в гората, като ме остави да се взирам объркана след него. Беше истинска загадка. През повечето време се отнасяше към мен като към любим приятел, изцяло платонично, но понякога ми се струваше, че виждам покана в начина, по който ме гледа, дори съзирах желание в нервността му, но смеех ли да се надявам? След като се отдалечи, спрях да мисля за това, защото щях да полудея.

Облегнах се на едно дърво и загледах проповедника, който си проправяше път към полянката пред тълпата. Беше по-млад, отколкото очаквах. Гилбърт беше единственият пастор, когото познавах дотогава, но той пристигна в Сейнт Андрю вече побелял и попрегърбен. А този вървеше изправен като струна, уверен, че Бог и праведността са на негова страна. Беше неочаквано привлекателен, чак бе неудобно да видиш такава хубост у свещеник. Жените край него чуруликаха като птички, щом ги огрееше с широката си бяла усмивка.

Докато го наблюдавах как оглежда множеството и се приготвя да започне (толкова уверен, сякаш притежаваше насъбралите се хора), през мен премина мрачна трънка, сякаш предстоеше нещо лошо.

Той заговори със силен и ясен глас, припомни си посещенията в Мейн и описа какво бе открил при тях. Територията се превръщала в копие на Масачузетс и тамошните елитарни нагласи. Шепа богаташи контролирали съдбите на всички. И какво добро е донесло това на обикновения човек? Само неволи. Хората изоставали със сметките. Честни мъже, бащи и съпрузи, влизали в затвора, продавали земите си и оставяли жените и децата си безимотни.

С изненада видях кимащи глави. Американците искали свобода, подчерта той, като размаха Библията във въздуха. Не сме се били с британците, за да заемат нови господари мястото на краля. Земевладелците в Бостън и търговците, които продавали на заселниците, били обирджии, които искали невероятни комисиони, а правосъдието им помагало.

Очите му блестяха, докато обхождаха тълпата и насърчаваха надигащото се недоволство. Той крачеше из кръгчето отъпкана трева. Не бях свикнала да слушам протестни думи, изречени на глас на публично място, и затова се почувствах смътно разтревожена от успеха на проповедника.

Изневиделица до мен се появи Невин и заразглежда съсредоточените лица на съседите ни.

— Виж ги — идиоти с увиснали челюсти… — каза той подигравателно. Без съмнение бе наследил критичността от баща ни. Скръсти ръце на гърдите си и изсумтя.

— Изглеждат доста заинтригувани от това, което има да им каже — отбелязах аз.

— Имаш ли дори най-бегла представа за какво говори? — присви очи към мен брат ми. — Не знаеш, нали? Разбира се, ти си просто едно глупаво момиче. Нищо не проумяваш.

Намръщих се и сложих ръце на кръста, но не отвърнах нищо, защото Невин беше прав в едно отношение: наистина нямах представа за какво говори този човек. Не знаех нищо за случващото се по света.

Той посочи към група мъже, които стояха отстрани.

— Виждаш ли тези? — попита и посочи Тоби Остергаард, Даниел Дохърти и Олаф Олмстрьом. Тримата бяха сред най-бедните в града, макар по-немилостивите да биха добавили, че са и сред най-некадърните.

— Просят си неприятности — каза Невин. — Знаеш ли какво е „бял индианец“?

И най-глупавото момиче в градчето знаеше какво означава това: преди месеци бяха пристигнали новини за въстание във Феърфакс, в което мъже, преоблечени като индианци, пленили градски чиновник, когато отишъл да се разпореди със собствеността на закъсал с плащанията фермер.

— Същото е на път да се случи и тук — каза Невин и кимна. — Чух, че Олмстрьом и Дохърти заедно с някои други са говорили с татко за това. Оплакали се, че семейство Уотфорд им искали незаконно прекалено много пари…

Невин нямаше как да знае тези подробности. Никой не обясняваше на децата за сметките и цените в хранителния магазин.

Дохърти казал, че това било заговор срещу обикновените хора продължи Невин, но сякаш не бе сигурен дали пък Дохърти не казва истината.

— Е, и? Какво ми пука дали Дохърти може да си плати дълговете към семейство Уотфорд? — сопнах се аз, като се преструвах, че наистина не се интересувам. Но дълбоко в себе си бях шокирана, че някой може да не обслужва задълженията си, след като баща ми ни беше учил, че това е позорно, нещо, което само човек без никакво себеуважение би сторил.

— Може да стане зле и за твоето момче Джонатан — каза подигравателно Невин, доволен, че има възможност да ме подразни за него. — Не само семейство Уотфорд ще пострадат, ако нещо се случи. Капитанът е собственик на земите им… Какво ще стане, ако откажат да си плащат рентите? Онези мъже във Феърфакс са се били три дни. Чух, че съблекли чиновника и го пребили с пръчки, накарали го да се върне пеша гол, както го е майка родила.

— Ние дори нямаме общински чиновник в Сейнт Андрю — отвърнах аз, разтревожена от думите на брат ми.

— Вероятно капитанът ще прати най-яките и най-едрите дървосекачи при Дохърти и те ще поискат от него да плати.

В гласа на Невин се долавяше страхопочитание. Преклонението му пред авторитетите и желанието правдата да възтържествува — все черти, които бе взел от баща ни бяха по-силни от мераците му да види Джонатан да страда.

Дохърти и Олмстръом… капитанът и Джонатан… дори превзетата госпожица Уотфорд и нейният също толкова надменен брат… Невежеството ми ме смири. Изпитах завист и респект към способността на брат ми да вижда света в цялата му сложност. Почудих се какво друго, за което не знаех, се случваше?

— Мислиш ли, че татко ще се присъедини към тях? Дали ще го арестуват? — прошепнах притеснена.

— Капитанът няма документи за собственост на нашата ферма — осведоми ме Невин, потресен, че не знам това. — Татко е собственик на всичко. Но според мен е съгласен с този тук кимна към проповедника. — Татко е дошъл тук както всички останали, мислел, е, че ще бъде свободен, но не станало така. На някои хора им е много трудно, а семейство Сейнт Андрю стават все по-богати. Както казах… — той ритна пръстта и вдигна облак прах — … твоето момче може да загази.

— Той не е моето момче — отвърнах му.

— Но искаш да е твоето момче — продължи да ме дразни брат ми. — Макар само Бог на небето да знае защо. Сигурно си бавноразвиваща се, Ланор, щом си си паднала по тъпото копеленце.

— Завиждаш му, затова не го харесваш.

— Да му завиждам? — попита подигравателно Невин. На този паун?

Изсумтя и се отдалечи, не искаше да признае, че съм права.

Около трийсет жители на градчето последваха проповедника до имота на Дейл от другата страна на хребета, където той щеше да продължи да говори пред всички, които проявяват интерес. Дейл имаха голяма къща, която нетърпеливите да чуят увлекателния оратор препълниха. Госпожа Дейл запали огнището в кухнята, защото дори през лятото вечерите бяха студени.

Навън падна мрак, небето стана тъмновиолетово с ярка розова лента на хоризонта. Чудех се колко ли ми е сърдит брат ми. Помолих родителите си да ме пуснат да чуя проповедника, което значеше, че имам нужда от придружител, затова за моя радост баща ми каза на Невин да тръгне с мен. Той побесня, лицето му стана червено, но не можеше да откаже нищо на татко, и това тръгна след мен към дома на семейство Дейл.

Въпреки че беше разумен традиционалист, у Невин все пак имаше някаква бунтовна нишка и ми се стори, че му е приятно да присъства на второто събиране. Проповедникът застана до кухненското огнище и огледа всички ни със зловеща усмивка. Отблизо видях, че не е толкова боголюбив, колкото ми изглеждаше на поляната. Изпълваше стаята с присъствието си, караше въздуха да трепти разреден, както става високо в планината. Най-напред ни благодари, че сме останали с него. Защото бил запазил най-голямата тайна и щял да я сподели с нас сега, само с тези, които били доказали, че търсят истината. И независимо каква била вярата ни — а на тази територия повечето бяха конгрегационисти — истината била, че Църквата е най-големият проблем, най-елитарната институция, която само затвърждавала статуквото.

Последното му изказване накара Невин да изсумти презрително, но със съгласие. Той се гордееше, че ходи на католически служби с майка ни и не се среща в неделя с градските старейшини и по-привилегированите семейства.

С пламнал поглед, който не изглеждаше никак умиротворителен отблизо, проповедникът каза, че трябва да отхвърлим догмите на Църквата и да прегърнем новите идеи, които служели на интересите на обикновените хора. И че най-остарялата от всички догми била институцията на брака.

В малката стая, препълнена от трийсетина души, можеше да се чуе и падането на игла. Проповедникът се разхождаше пред нас като водач на вълча глутница. Увери ни, че не се противопоставя на естественото привличане между мъжете и жените. А на законовите ограничения на брака. Въставал против оковите. Те били против човешката природа, заяви той, събирайки увереност от това, че никой не му се противопостави. Трябвало да изразяваме чувствата си към тези, към които естествено ги изпитваме. И тъй като сме божии деца, трябвало да практикуваме духовно съпружество, настояваше той, да избираме партньорите си измежду тези, с които чувстваме духовна връзка.

— Да имаме партньори, така ли? — попита млада жена, след като вдигна ръка. — Повече от един съпруг? Или съпруга?

Очите на проповедника затанцуваха. Да, правилно бяхме чули, ставало въпрос за партньори, защото мъжът трябвало да има толкова съпруги, към колкото се чувства духовно привлечен. Същото важало и за жената. Той самият имал две жени и намирал духовни съпруги във всеки град, който посещавал.

Хората се разбъбриха тихо и стаята натежа от страст. Проповедникът затъкна палци в бутониерите си. Не очакваше просветените от Сейнт Андрю така бързо да приемат духовното съпружество, като се доверят само на неговите думи. Не, очакваше да се замислим над идеята, да поразсъждаваме над степента, до която сме позволили законът да овладее живота ни. И след това със сърцата си да разберем, че ни е казал истината.

Той плесна с ръце и сериозното изражение изчезна от лицето му. Цялото му поведение се промени, когато се усмихна. Стига приказки! Бяхме го слушали цял следобед и сега било време за забавление! Да попеем химни, и то от веселите, да станем и да потанцуваме!

Това беше истинска революция в обичайните ни църковни практики. Весело пеене? Танци? Самата мисъл ни се струваше еретична. След миг колебание няколко души станаха на крака и започнаха да пляскат с ръце и скоро запяха мелодия, която приличаше повече на моряшка кръчмарска песен, отколкото ма химн.

Побутнах брат си.

— Заведи ме у дома, Невин.

— Чу достатъчно, така ли? — каза той и се изправи. — Аз също. Уморих се да слушам глупостите на този човек. Почакай да поискам факла от семейство Дейл. По пътя сигурно ще е тъмно.

Застанах до вратата, където всички ме забелязаха, и се замолих Невин да побърза. Думите на проповедника още отекваха в ушите ми. Видях как се променят жените, когато той обърне въздействащия си поглед към тях, усмивките на лицата им. Представяха си, че са с него или с някой друг мъж, с когото имат духовна връзка… и си мечтаеха да могат да удовлетворят желанията си.

Той бе проповядвал най-немислимото — морална разпуснатост, а беше човек на Божието слово, свещеник. Бе водил служби в някои от най-големите църкви по крайбрежието, или поне така твърдеше клюката, която пристигна в градчето преди него. Това със сигурност му придаваше авторитет.

Чувствах, че съм пламнала от възбуда и срам, защото в интерес на истината, на мен също ми харесваше идеята да споделям свободата си с всеки мъж, когото пожелая. Разбира се, до този момент бях пожелавала единствено Джонатан, но откъде да знам, че един ден някой друг няма да се изпречи на пътя ми? Някой може би също толкова чаровен и привлекателен, колкото самия проповедник? Разбирах защо жените го харесват. Чудех се колко ли духовни съпруги е познал?

Стоях потънала в мисли до вратата и гледах как съседите ми танцуват. (Дали си въобразявах, или наистина мъжете и жените си хвърляха страстни погледи, докато се разминаваха?) Изведнъж осъзнах, че проповедникът е застанал пред мен. Проницателните му очи и острите черти му придаваха загадъчност и той знаеше това. Усмихна се толкова широко, че видях кучешките му зъби — бели и остри.

— Благодаря, че се присъединихте към мен и към съседите си тази вечер каза той и сведе глава. — Да разбирам ли, че търсите духовно просвещение, госпожице…?

— Макилврий — казах и отстъпих с половин крачка. — Ланор.

— Преподобният Джуд ван дер Меер.

Посегна към ръката ми и стисна върховете на пръстите ми.

— Какво мислите за проповедта ми, г-це Макилврий? Надявам се, че не сте били прекалено шокирана — очите му отново затанцуваха, сякаш ме предизвикваше за свое собствено удоволствие — от откровеността, с която изложих вярванията си?

— Шокирана?

Думата едва излезе през задавеното ми гърло.

От какво, господине?

— От идеята за духовното съпружество. Сигурен съм, че млада жена като вас би могла да погледне благосклонно на принципа зад тази идея, а той е да сме верни на страстите си. Защото ако не греша, вие приличате на жена, способна на голяма и дълбока страст.

Той се настървяваше все повече с всяка дума и мисля, че не си въобразявах, а погледът му наистина шареше по тялото ми толкова уверено, сякаш го правеше с ръцете си.

— Кажете ми, госпожице Ланор, изглеждате ми на възраст за омъжване. Баща ви вече продаде ли ви в робството на годежа? Ще е жалко красива млада жена като вас да прекара остатъка от живота си в брачното ложе с мъж, към когото не изпитва привличане. Срамота е да прекарате живота си, без да изпитате истинска физическа страст — очите му блеснаха отново, сякаш се канеше да ми се нахвърли — която е дар от Бога за неговите чада!

Сърцето ми щеше да се пръсне, бях като заек, приклещен от вълк. Но тогава той се засмя, постави длан върху рамото ми — от докосването му ме побиха тръпки. Приближи се към мен достатъчно, за да усетя дъха му върху лицето си и кичур от косата му да докосне бузата ми.

— Ама вие всеки миг ще припаднете! Мисля, че имате нужда от чист въздух… Ще излезете ли с мен?

Вече ме беше хванал за ръката, не дочака отговора ми, а ме издърпа на верандата. Нощният въздух беше много по-хладен от задушната атмосфера в къщата и аз поех дълбоко дъх.

— По-добре ли сте?

Когато кимнах, той продължи:

— Трябва да ви кажа, госпожице Макилврий, че съм много щастлив, задето се присъединихте към нас тази вечер в по-интимна обстановка. Надявах се да го направите. Забелязах ви на полето следобед и веднага разбрах, че трябва да се запознаем. Незабавно усетих връзка с вас. Вие усетихте ли я?

Преди да успея да му отговоря, той взе ръката ми в своята.

— Почти целият ми живот премина в пътуване по света. Жаден съм за срещи с хора. От време на време виждам някоя необикновена личност, чиято неповторимост се усеща дори на поле, пълно с хора. Също като вас.

Очите му светеха като на човек със силна треска, гледаше диво, все едно се опитва да улови някаква мисъл, но не успява да се съсредоточи. Започвах да се плаша. Защо точно мен? Или отношението му не беше специално, а се държеше така с всяко впечатлително момиче, за което има вероятност да се подаде на предложението за духовно съпружество.

Притисна се към мен прекалено фамилиарно и далеч от добрия тон, сякаш уплахата ми му харесваше.

— Аз, необикновена? Господине, вие изобщо не ме познавате — отблъснах го, но той продължи упорито да стои пред мен. — В мен няма нищо необикновено.

— О, напротив. Усещам го. Вие също трябва да го почувствате. Имате уникална чувствителност, забележителна първична природа. Разбрах го от красивото ви нежно лице.

Ръката му се приближи до бузата ми, сякаш се канеше да ме погали и не можеше да се удържи.

— Ти си пълна с желания, Ланор. Ти си чувствено същество. Изгаряш да научиш повече за физическата връзка между мъжа и жената… Само за това мислиш. Копнееш за него. Може би дори за конкретен мъж…?

Разбира се, че имаше такъв мъж Джонатан, но според мен проповедникът искаше да разбере дали харесвам него.

— Този разговор между нас става неприличен, господине — отстъпих и се опитах да се промуша покрай него. — Трябва да вляза…

Той отново ме хвана за ръката.

— Не исках да се почувстваш неудобно. Извини ме. Повече няма да говоря за това… но моля те, отдели ми още една минута. Трябва да те питам нещо, Ланор. Когато този следобед взех думата, те видях да говориш с млад мъж на кон. Изключително красив младеж.

— Джонатан.

— Да, вече ми казаха името му. Джонатан.

Проповедникът облиза устни.

— Според твоите съседи този млад мъж би погледнал благосклонно на моята философия. Дали не би могла да ми уредиш среща с него?

Усетих иглички по тила си.

— Защо искате да се срещнете с Джонатан?

Той се изсмя гърлено и нервно.

— Ами както вече казах, според съседите ви той е естествен мой последовател, от онези, които ще оценят истината в думите ми. Може да се запали по каузата и да стане представител на моята църква тук, в пустошта.

Вгледах се в очите му и за първи път видях в тях чисто зло, любов към хаоса и разрушението. Той смяташе да посее това зло и у Джонатан така, както се опита да го направи в целия град. Надяваше се да го посее и у мен.

— Съседите ми са се забавлявали на ваш гръб, господине, а вие не познавате Джонатан така, както аз го познавам. Съмнявам се, че ще се заинтригува от това, което имате да му кажете.

Не знам защо, но ми се стори, че трябва да защитя Джонатан от този човек. Имаше нещо зловещо в интереса му към него.

Моят отговор не се хареса на проповедника. Вероятно знаеше, че го лъжа, или не обичаше да го занасят. Изгледа ме дълго и заплашително, като че ли се чудеше как да постъпи, за да получи това, което иска. А аз за първи път усетих приближаването на сериозна опасност, почувствах, че този мъж е способен на всичко. Точно тогава се появи Невин с факла в ръка и аз като никога се зарадвах, че го виждам.

— Ланор! Търсих те навсякъде. Готов съм. Да вървим — извика той.

— Лека нощ — казах аз и се отскубнах от проповедника с надеждата да не го видя никога повече. Блесналият му поглед протри гърба ми, когато си тръгнахме.

— Доволна ли си от излета? — изсумтя Невин, когато закрачихме по пътя.

— Не беше каквото очаквах.

— И аз така мисля. Този човек е луд, вероятно заради болестите, които със сигурност носи — каза брат ми, като имаше предвид сифилиса. — Но чух, че имал последователи в Сако. Чудя се какво прави чак толкова на север.

На Невин дори не му хрумна, че може да е прогонен от властите, че вероятно е беглец. Че лудостта му сигурно поражда видения и грандиозни предсказания, че подучва беззащитни момичета и заплашва онези, които не са съгласни да изпълняват желанията му.

Придърпах шала около раменете си.

— Ще съм ти благодарна, ако не кажеш на татко какво ни проповядва…

Невин се изсмя мрачно.

— Изобщо не смятам да го правя. Дори не искам да си спомням богохулните му думи, камо ли да ги повтарям пред татко! Много съпруги! Духовно съпружество! Не знам какво ще направи баща ни. Сигурно ще ме подгони с камшика, а теб ще те заключи в хамбара, докато навършиш двайсет и една, само защото сме слушали тези езически идеи.

Поклати глава, без да спира да върви.

— Но едно ще ти кажа: тези проповеди със сигурност ще се харесат на твоя човек Джонатан. Сигурно вече е направил свои духовни съпруги поне половината от момичетата в града.

— Остави го на мира — прекъснах го аз, като премълчах странния интерес на проповедника към Джонатан, за да не затвърдя лошото мнение на Невин за моя приятел. Да не говорим повече за това.

Мълчахме през целия път до вкъщи. Въпреки нощния хлад още пламтях от мрачното изражение на проповедника и надникването ми в истинската му същност. Не знаех какво да мисля за интереса му към Джонатан, нито какво имаше предвид под „уникална чувствителност“.

Дали копнежът ми да разбера какво се случва между мъжа и жената беше толкова очевиден? Със сигурност това бе едно от най-съкровените човешки преживявания. Дали бе неестествено и дори грешно едно младо момиче да любопитства за това? Родителите ми и пастор Гилбърт вероятно мислеха точно така.

Крачех по пустия път развълнувана и възбудена от всички онези приказки за страстта. Мисълта да позная Джонатан, както и други мъже от града по начина, по който ги познаваше Магда, направо ме размекваше отвътре. Тази вечер се събуди истинската ми природа, макар да бях още съвсем неопитна, за да го проумея, прекалено невинна, за да знам, че трябва да се притесня от лекотата, с която желанието може да се разпали у мен. Трябваше да се боря по-усърдно, но пък сигурно щеше да е безполезно — истинската природа на човека винаги побеждава.

7.

Годините се нижеха монотонно и всяка следваща си приличаше с предходната. Но се виждаха и някои малки разлики. Аз все по-малко исках да следвам правилата на родителите си, копнеех за някаква независимост и се бях уморила от мнителните си съседи. Харизматичният проповедник беше арестуван в Сако, съден и хвърлен в затвора, след което избяга и изчезна мистериозно. Но отсъствието му не спря надигащото се недоволство. Под повърхността тлееха размирици, дори в изолиран град като Сейнт Андрю. Говореше се за независимост от Масачузетс и придобиване на статут на отделен щат. Ако земевладелците като Чарлз Сейнт Андрю се тревожеха, че това може да се отрази пагубно на богатството им, те не го показваха и пазеха притесненията си за себе си.

Все повече се интересувах от тези важни неща, макар да имах малко възможности да упражнявам любопитството си, единствените подходящи теми за една млада жена като че ли се въртяха само около дома: как да приготви вкусен хляб и да издои мляко от стара крава, как да шие все по-добре и да излекува треска на дете. Предполагам, че те бяха проверка за пригодността ни за съпруги, но нямах никакво желание да се състезавам в тази област. Исках за съпруг само един мъж, а той се интересуваше слабо от качествата на хляба.

Едно от домашните задължения, които най-много мразех, беше прането. По-леките дрехи плакнехме на потока. Но няколко пъти в годината ни се налагаше по цял ден да изваряваме, перем и сушим. Отвратителна работа — ръцете ни бяха потопени до лактите и гореща вода и луга, изстисквахме огромни вълнени одежди, просвахме ги да се сушат по храстите или клоните на дърветата. Денят за пране се избираше внимателно, трябваше да е насред по-дълъг период от хубаво време, когато няма други важни домашни задължения.

Спомням си един такъв ден в ранната есен от двайсетата ми година. Като никога майка ми беше пратила Мейв и Глинис да събират сено с баща ми и настояваше двете с нея да се заемем с прането. Онази сутрин беше странно тиха. Докато чакахме водата да кипне, мама се суетеше с по-дребните неща — торбата с луга, изсушената лавандула, тоягите, с които въртяхме дрехите в котела.

— Дойде време да проведем важен разговор — каза ми накрая, докато стояхме край котела и гледахме как мехурчетата се надигат към повърхността на водата. — Време е да се замислиш за живота си, Ланор. Вече не си дете. Отдавна си на възраст за омъжване…

Честно казано, вече бях преминала тази възраст и се чудех какво смятат да правят родителите ми по този въпрос. Не бяха уредили годеж на нито едно от децата си.

— … затова трябва да поговорим за господин Сейнт Андрю.

Та затаи дъх и примигна срещу мен.

Сърцето ми подскочи при тези думи. Защо ще споменава името на Джонатан във връзка с женитбата, ако с баща ми нямаха намерение да уговорят брака ни? Останах без дъх от радост. А и от изненада, защото знаех, че татко не одобрява вече Сейнт Андрю. Много неща се бяха променили, откакто семействата бяха последвали Чарлз Сейнт Андрю на север. Отношенията му с останалите от градчето — с мъжете, които преди му вярваха — се бяха обтегнали.

Мама ме погледна право в очите.

— Казвам ти го като майка, която те обича, Ланор. Трябва да прекратиш дружбата си с господин Джонатан. Вече не сте деца. Ако продължавате така, ще си навлечеш само неприятности.

Не усетих как кипящата вода ме опръска, нито горещината от котела, заради която лицето ми се запоти. Взрях се в майка ми. Тя побърза да продължи, докато аз мълчах ужасена:

— Трябва да разбереш, Ланор. Кое друго момче ще те поиска, когато е толкова очевидно, че си влюбена в Джонатан?

— Не съм влюбена в Джонатан. Ние сме само приятели — казах аз дрезгаво.

Тя се изсмя тихо, но въпреки това смехът й се заби право в сърцето ми.

— Не можеш да отречеш любовта си към Джонатан. Прекалено очевидна е, скъпа. Както и това, че той не изпитва същото към теб.

— Той няма нужда да показва нищо — протестирах аз. — Ние сме само приятели, уверявам те.

— Целият град говори за флиртовете му…

Избърсах потното си чело с длан.

— Знам. Той ми казва всичко.

— Чуй ме, Ланор — умоляваше ме майка ми, като се опитваше да продължи разговора, макар че аз се бях извърнала от нея. — Лесно е да се влюбиш в толкова красив младеж като Джонатан. Освен това е и богат. Но трябва да устоиш. Не Джонатан е твоята съдба.

— Как можа да го кажеш? — продължавах да протестирам против волята си. — Няма как да знаеш какво ме очаква, нито какво очаква Джонатан.

— О, глупаво момиче, не ми казвай, че си му подарила сърцето си.

Тя ме хвана за раменете и ме разтърси.

— Не можеш да се надяваш да се ожениш за сина на капитана. Семейството на Джонатан никога няма да го позволи. Нито баща ти ще се съгласи. Съжалявам, че аз трябваше да ти кажа тази горчива истина…

Нямаше нужда да продължава. Знаех, че семействата ни не са равни и че майката на Джонатан има големи надежди за браковете на децата си. Но е почти невъзможно да убиеш мечтите на една девойка, а тази бе живяла в мен, откакто се помнех. Сякаш бях родена с желанието да съм с Джонатан. Винаги тайно бях вярвала, че толкова истинска и силна любов като моята не може да не бъде възнаградена, а сега ме принуждаваха да приема горчивата истина.

Майка ми се върна към прането и започна да разбърква дрехите в кипящата вода с дълга тояга.

— Баща ти започва да ти търси подходящ мъж. Разбираш защо трябва да прекратиш тази дружба. Трябва да ти намерим жених, преди да задомим сестрите ти — продължи тя, — затова се надявам да разбереш колко е важно, Ланор. Нали не искаш сестрите ти да останат неомъжени?

— Не, майко — отвърнах аз тъжно. Все още бях с гръб към нея, загледана в далечината. Правех всичко възможно да не заплача. Тогава в далечината зад къщата ни забелязах раздвижване. Можеше да е всичко добро или зло: можеше татко и сестрите ми да се връщат от полето, някой фермер, който пасе елен. Очите ми проследиха силуета — беше голям и тъмен, блестящочерен. Но не беше мечка, а кон с ездач. В градчето имаше само един черен кон и той принадлежеше на Джонатан.

Защо ще идва насам, ако не да ме види? Само че той подмина къщата ни и се отправи към съседите, младоженците Джеремая и София Джейкъбс. Не можех да се сетя за абсолютно никаква причина Джонатан да ходи у Джеремая.

Вдигнах ръка, за да прибера няколко непослушни кичура под бонето си.

— Майко, не каза ли, че Джеремая Джейкъбс не си е вкъщи тази седмица? Че е заминал?

— Да, замина — отвърна тя разсеяно, докато разбъркваше водата в котела. — Отиде във Форт Кент да търси двойка впрегатни коне, казал е на баща ти, че ще се върне другата седмица.

— И е оставил София сама, така ли?

Силуетът се бе изгубил от погледа ми в тъмната гора.

Майка ми продължи да си мърмори под нос.

— Да, но знае, че няма причина да се тревожи. София е в пълна безопасност за седмица.

Вдигна от котела с тоягата една тежка дреха, от която се вдигаше пара и се изцеждаше вода. Взех я от нея и я занесох под дървото, където двете заедно я изстискахме от водата.

— Обещай ми, че ще се откажеш от Джонатан и повече няма да търсиш компанията му — беше последното, което тя ми каза по въпроса. Но моите мисли вече се бяха пренесли в къщата на съседите, пред която чакаше неспокойният кон на Джонатан.

— Обещавам — излъгах нагло майка си, сякаш това не означаваше нищо.

8.

Есента напредваше, листата на дърветата се обагряха в червено-кафяво и златно, а любовната афера между Джонатан и София Джейкъбс не свършваше. През тези месеци срещите ми с него станаха по-редки и болезнено кратки. И макар вината да не беше изцяло на София с Джонатан си имахме и други дела — аз винях изцяло нея. Какво право имаше тя да получава толкова много от неговото внимание? Според мен не заслужаваше да е с него. Най-големият й грях беше, че е омъжена, и заради тази връзка принуждаваше Джонатан да направи компромис с християнския си морал. Освен себе си обричаше и него на вечни адски мъки.

Но причините да не го заслужава не свършваха с това. София изобщо не беше най-красивото момиче в градчето. Според мен имаше поне двайсетина на същата възраст, които бяха по-хубави от нея, а аз се изключвах от тази група от скромност. Освен това тя нямаше нито богатството, нито общественото положение, за да бъде подходяща партньорка на мъж като Джонатан. Не беше добра домакиня. Шиеше горе-долу добре, но пайовете, които носеше в църквата, бяха кашкави и недопечени. София без съмнение беше хитра, но ако градът трябваше да посочи най-умните си жители, нейното име едва ли щеше да хрумне на някого. Тогава какво изобщо й даваше право да е с Джонатан, който трябваше да бъде само с най-добрите?

Предях обрания в края на лятото лен и разсъждавах върху това странно развитие на нещата. Проклинах Джонатан за неговото непостоянство. Онзи следобед в пасбището на Макдугъл бе показал ревност, да не би да се привържа към друго момче в градчето, а въпреки това тайно бе ухажвал София Джейкъбс. Ако не бях толкова влюбена, щях да си направя изводи за поведението му, но не можех, предпочитах да вярвам, че ако знаеше за чувствата ми, би избрал мен.

В неделя след служба бродех сама и хвърлях безответни погледи към Джонатан с надеждата да му покажа колко отчаяно го желая. Разхождах се по пътеката, която водеше към къщата на семейство Сейнт Андрю, и се чудех какво прави той в този момент. Опитвах се да си представя усещането от докосването на ръката му по тялото ми, какво ли щеше да е да ме притисне под себе си и да ме засипе с дивите си целувки. Направо се срамувам от невинните си идеи за любовта по онова време! Те бяха девствени, чисти и романтични.

Без Джонатан се чувствах самотна. Така надничах в живота, който щях да живея, след като той се ожени и поеме семейния бизнес, а аз се омъжа за друг. Всеки щеше да се завихри в своя орбита и пътеките ни никога нямаше да се пресичат. Но този ден още не беше дошъл, а и София Джейкъбс не му беше законна съпруга. Тя беше грешница, която бе омагьосала сърцето му. Той се бе променил много, сякаш бе остарял с години. Или може би само жизнерадостта му се бе стопила. Изглеждаше сериозен и много възрастен.

Намери ме на полето заедно със сестрите ми. Прибирахме в хамбара последното сено, оставено да се изсуши на слънце. Там складирахме и люцерната, с която щяхме да храним добитъка през дългата зима.

— Нека ви помогна — каза той и скочи от коня си. Със сестрите ми бяхме облечени в стари дрехи и с кърпи на главите, под които бяхме прибрали косите си. Момичетата го погледнаха въпросително и се закикотиха.

— Не ставай глупав — отвърнах му, докато оглеждах сакото му от фина вълна и панталоните от еленова кожа. Събирането на сено беше мръсна и потна работа. Все още ме болеше от решението му и си бях казала, че не искам нищо от него. — Но кажи какво те води тук? — поинтересувах се аз.

— Боя се, че думите ми са предназначени само за твоите уши. Може ли поне да поговорим насаме? — попита той и кимна към сестрите ми, за да покаже, че не се отнася с неуважение към тях. Хвърлих вилата на земята, свалих ръкавиците и тръгнах към гората.

Джонатан ме последва, като водеше коня за юздите.

— Май не сме се виждали отдавна, а? — започна неубедително.

— Нямам време за глезотии — отвърнах му. — Имам си работа.

Той забрави всяка куртоазия.

— О, Лани, никога не съм успявал да те заблудя. Липсваше ми, но не затова съм тук днес. Имам нужда от съвет. Не мога да преценя трезво собствените си проблеми, а ти винаги ги виждаш ясно, каквито и да са.

— Спри да ме ласкаеш — казах и обърсах челото си с мръсния си ръкав. — Не съм цар Соломон. В града има много по-мъдри хора, към които да се обърнеш, а това, дето си дошъл при мен, означава, че си загазил и не смееш да споделиш с никого. Така че изплюй камъчето. Какви си ги свършил този път?

— Права си. Няма с кого друг да говоря, освен с теб.

Джонатан извърна красивото си лице към мен. Беше засрамен.

— Заради София е, сигурно си се досетила. И съм сигурен, че това е последното име, което би искала да чуеш…

— Представа си нямаш — промълвих аз и затъкнах долния край на полата си под колана, за да не се влачи по земята.

— Последните месеци бяхме много щастливи заедно, Лани. Изобщо не го очаквах. Двамата сме толкова различни и въпреки това… Ужасно ми харесва да съм с нея. Тя има независима мисъл и не се бои да казва каквото й е на сърцето.

Той говореше, без да забелязва, че съм замръзнала на място и долната ми челюст е увиснала. Не бях ли споделила мнението си с него? Е, вероятно не директно по всички въпроси, но нали преди говорехме като приятели, като равни? Побеснях, че смята София за толкова специална.

— Още по-невероятна ми изглежда, като се има предвид от какво семейство е. Разказа ми за баща си, той с пияница и комарджия и бие жена си и дъщерите си.

— Тоби Остергаард — казах аз. Учудих се, че Джонатан не е бил наясно с ужасната репутация на Тоби, но това само показваше колко е изолиран от останалите в градчето.

Проблемите на Остергаард бяха добре известни на всички. Никой не го смяташе за добър баща и съпруг. Тоби беше и калпав фермер, затова копаеше гробове през уикендите, за да изкара малко пари, които обикновено пропиваше.

— Брат й избяга преди година — казах на Джонатан. — Скарал се с баща си и Тоби го ударил по лицето с гробарската лопата.

Джонатан изглеждаше искрено ужасен заради София.

— Суровото възпитание я е направило силна, но въпреки това не е загрубяла и не е станала кисела, дори и след нещастния си брак. Съжалява, че се е съгласила на тази женитба, особено след като…

Той млъкна.

— Какво? — подканих го да продължи. Страх стисна гърлото ми.

— Каза ми, че е бременна — изстреля Джонатан, обърнат с гръб към мен. — Кълне се, че бебето е мое. Не знам какво да правя.

На лицето му беше изписан ужас. Смущаваше се, че ми казва това. Щях да го зашлевя, ако не беше толкова ясно, че няма намерение да ме нарани. Въпреки това исках да му изкрещя в лицето, че от месеци се мъкне с тази жена, та какво друго е очаквал? Имал беше късмет, че не е станало по-скоро.

— И какво смяташ да правиш? — попитах аз.

— София е категорична, че иска да се оженим и да отгледаме заедно детето.

От устните ми изригна горчив смях.

— Сигурно се е побъркала. Семейството ти никога няма да го позволи.

Той ми хвърли бърз гневен поглед, който ме накара да съжаля за избухването си.

— А ти какво искаш? — продължих с по-спокоен тон.

Джонатан поклати глава.

— Казвам ти, Лани, и аз не знам какво да мисля по този въпрос.

Аз обаче не бях сигурна, че му вярвам.

В гласа му имаше колебание, сякаш в главата му се въртеше нещо, което не смееше да изрече. Изглеждаше доста променен, не беше вече онзи Джонатан, когото познавах, палавникът, който смяташе да остане свободен възможно най-дълго.

Само ако знаеше как ме разкъсва неговата дилема. От една страна той изглеждаше толкова нещастен и безпомощен да осъзнае ясно положението си, че бях трогната и изпитвах съжаление към него. От друга гордостта ми бе наранена и болеше като прясно отворена рана. Закрачих около него, притиснала юмрук към устните си.

— Добре, нека помислим трезво. Сигурна съм, че знаеш не по-зле от мен, че има средства срещу такива неприятности. Тя трябва да отиде при някоя акушерка… — помислих си за Магда. Тя със сигурност щеше да знае как да се справи с подобен проблем, тъй като той бе част от работата й. — Билкова отвара или някаква процедура оправят нещата, поне така съм чувала.

Лицето на Джонатан бе почервеняло. Той поклати глава.

— Тя няма да се съгласи. Наистина иска да роди детето.

— Но не може! Лудост е да се вкопчва в греха си!

— Ако това е лудост, значи тя наистина не е с ума си.

— Ами… баща ти? Мислил ли си да отидеш при него за съвет?

Предложението не беше съвсем абсурдно. Чарлз Сейнт Андрю бе прочут с това, че гони слугините, и вероятно се бе озовавал в положението на Джонатан поне два-три пъти.

Джонатан изсумтя като подплашен жребец.

— Предполагам, че ще се наложи да кажа на стария Чарлз, макар никак да не ми се иска. Той ще знае как да се справя, но се боя от този изход.

Доколкото разбирах, това означаваше, че Чарлз Сейнт Андрю ще накара сина си да прекрати връзката със София, и независимо от това дали тя ще запази бебето или не, двамата никога повече нямаше да се видят. Или по-лошо — вероятно щеше да настоява да кажат на Джеремая, а Джеремая можеше да поиска развод от невярната си съпруга и да започне съдебно дело и срещу Джонатан. Или пък да изнудва семейство Сейнт Андрю, за да си мълчи. Кой знае какво щеше да се случи, ако старият Чарлз се намеси.

— Скъпи ми Джонатан — промълвих аз, докато се мъчех да измисля какъв съвет да му дам. — Съжалявам за неприятностите ти. Но преди да отидеш при баща си, остави ме да помисля един ден. Може да се сетя за някакво решение.

— Скъпа моя, Лани каза той и погледна през рамо към сестрите ми, които вече се бяха скрили зад високата купа сено. — Както винаги, ти си моето спасение.

И преди да разбера какво се случва, той ме хвана за раменете и ме придърпа към себе си. Почти ме вдигна от земята, за да ме целуне. Но това не беше братски жест. Настоятелната му целувка ми напомни, че той може да събуди страстта ми, когато си пожелае, и че съм негова. Притисна ме силно към себе си. И двамата дишахме тежко, когато ме пусна.

— Ти си моят ангел — прошепна Джонатан дрезгаво в ухото ми. — Без теб съм загубен.

Знаеше ли какво прави? Да каже такова нещо на момиче, отчаяно влюбено в него? Почудих се дали иска да реша неприятния му проблем, или просто бе дошъл за подкрепа при единственото момиче, което със сигурност щеше да го обича, каквото и да направи. Щеше ми се да вярвам, че част от него изпитва към мен чиста любов и съжалява, че ме е разочаровал. Честно казано, тогава не знаех истинските му намерения; съмнявам се, че и той бе наясно с тях. В края на краищата, беше просто младеж, изпаднал за първи път в сериозна беда. Може би му се искаше да мисли, че ако Бог му прости това прегрешение, ще успее да оправи живота си и ще се задоволи с едно момиче, което ще го обича истински.

Върна се на седлото и кимна учтиво на сестрите ми, преди да обърне коня си и да поеме към дома. И преди да излезе от полето и да се скрие от погледа ми, ми хрумна една мисъл. Защото бях умно момиче, а най-съсредоточена бях, когато ставаше въпрос за Джонатан.

Реших на другия ден да посетя София и да си поговоря с нея на четири очи. За да не забележат отсъствието ми, изчаках, докато стане време да прибера кокошките за през нощта, и тогава тръгнах към фермата на Джейкъбс. Имотът им беше много по-тих от нашия, най-вече защото имаха малко животни — двамата съпрузи сами се грижеха за всичко. Промъкнах се в хамбара, като се надявах да не се натъкна на Джеремая, а да намеря София. Така и стана, защото тя точно прибираше трите им проскубани овце.

— Ланор! — стресна се тя и притисна ръце към гърдите си. Беше леко облечена за навън, на раменете й имаше само шал вместо наметало, да я пази от студа. София би трябвало да знае за приятелството ми с Джонатан и бог знае какво й бе наговорил той за мен (или аз бях достатъчно глупава, за да вярвам, че продължавала мисли за мен, след като не съм около него). Тя ме изгледа ледено, без съмнение бе разтревожена от посещението, ми. Може би й се струвах още хлапе, макар да бях само няколко години по-млада, но пък не бях омъжена и все още живеех под покрива на родителите си.

— Прости ми, че идвам без предупреждение, но трябва да говоря с теб насаме — казах аз и погледнах през рамо, за да се уверя, че съпругът й не е наблизо. — Ще карам направо, няма време за любезности. Мисля, че знаеш какво съм дошла да обсъдя с теб. Джонатан сподели…

Тя скръсти ръце и ми хвърли стоманен поглед.

— Казал ти е значи. Трябвало е да се похвали на някого, че ми е направил дете.

— Нищо подобно! Ако мислиш, че се радва, задето ще имаш бебе…

— Неговото бебе — поправи ме тя. — И знам, че не се радва.

Тук видях своя шанс. Обмислях какво да й кажа от мига, в който Джонатан си бе тръгнал предния ден. Той беше дошъл при мен, защото имаше нужда от човек, който да се държи безмилостно със София от негово име. Някой, който ще й даде да разбере в колко слаба позиция се намира. Тя щеше да се увери, че аз разбирам пред какво е изправена, и тогава нямаше да има място за манипулации и емоции. Повтарях си, че не го правя, защото я мразя или я презирам, задето е узурпирала мястото ми в живота на Джонатан. Не, аз познавах добре София и спасявах Джонатан от капана на тази хитра брантия.

— При цялото ми уважение трябва да те попитам какво доказателство имаш, че бебето е на Джонатан? Само ти твърдиш така, а… — млъкнах, за да увисне неизказаната ми мисъл във въздуха.

— Ти да не си му адвокат?

Лицето й почервеня, когато не се хванах на въдицата.

— Да, права си, или е на Джеремая, или на Джонатан, но аз съм сигурна, че е на Джонатан. Усещам го.

Покри корема си с ръце, макар бременността още да не й личеше.

— И очакваш Джонатан да си съсипе живота само заради едно твое усещане…

— Да си съсипе живота? — извика тя. — Ами моят живот?

— Да, ами твоят живот? — попитах аз и се изпънах в цял ръст.

— Помисли ли какво ще се случи, ако публично обвиниш Джонатан, че е баща на бебето ти? Само ще съобщиш на всички, че си разпусната жена, нищо друго няма да постигнеш…

София изсумтя, завъртя се на пета и ми обърна гръб, сякаш не можеше да понесе да чуе и дума повече.

— … А той ще отрече, че сте имали връзка. Ще отрече, че може да е баща на детето ти. И кой ще ти повярва, София? Кой ще повярва, че Джонатан Сейнт Андрю би избрал да се занася с теб, когато може да има, която си пожелае жена от града?

— Джонатан ще се отрече от мен? — попита тя невярващо. — Не си хаби думите, Ланор. Никога няма да ме убедиш, че моят Джонатан някога ще се отрече от мен.

Тя каза: моят Джонатан. Бузите ми пламнаха и сърцето ми заби бързо. Не знам откъде намерих куража да кажа на София злобните думи, които й наговорих след това. Сякаш в мен се бе вселил друг човек, притежаващ качества, които дори не бях си представяла. И тази друга личност изскочи съвсем лесно от мен, като дух от лампа. Бях заслепена от гняв. Знаех само, че София заплашва Джонатан, заплашва да разруши бъдещето му, а аз не бих позволила на никого да го нарани. Той не беше нейният Джонатан, беше мой. Заплюх си го преди години в преддверието на църквата и колкото и глупаво да беше, усетих как у мен се надига чувството за собственост, диво и първично.

— Ще станеш за посмешище. Най-грозната жена в Сейнт Андрю твърди, че не смотаният съпруг, когото ненавижда, е баща на детето й, а най-желаният мъж в града.

— Но детето наистина е негово — каза тя отбранително. — Джонатан също го знае. Наистина ли не му пука какво ще се случи със собствената му плът и кръв?

Това ме накара да млъкна. Почувствах се виновна.

— Не си усложнявай живота, София, забрави за побъркания си план. Имаш съпруг, кажи му, че детето е негово. Той ще се зарадва на новината. Сигурна съм, че Джеремая иска деца.

— Така е, но иска свои — просъска тя. — Не мога да го лъжа за произхода на детето.

— И защо не? Вече си го излъгала, че ще си му вярна — казах безмилостно аз. В този миг омразата й стана толкова реална, та ми се стори, че ще скочи и ще ме ухапе като змия.

Настъпи мигът да забия острието в сърцето й. Изгледах я от главата до петите с присвити очи.

— Нали знаеш, че наказанието за прелюбодейство на жена е смърт. Църквата все още държи на това. Имай го предвид, когато тръгнеш да изпълняваш това, което си намислила. Сама ще си подпишеш смъртната присъда.

Блъфирах. Никой не би осъдил на смърт прелюбодейка в Сейнт Андрю, нито пък в друг град, където жените в детеродна възраст не достигаха. Беше съвсем невероятно, но ако все пак градът намереше Джонатан за виновен, щеше да го накаже да плати глоба, че е създал копеле, и вероятно някои по-набожни хора щяха да го изолират за известно време. Но със сигурност основното бреме щеше да падне върху София.

Тя започна да се върти, сякаш търсеше невидимия си мъчител.

— Джонатан! — извика, макар и не достатъчно силно, че да я чуе мъжът й. — Как можа да постъпиш така с мен? Очаквах да се държиш достойно… Мислех, че си такъв мъж… А ти ми пращаш тази кобра… — Хвърли ми още един отровен поглед през насълзените си очи — да ти върши работата. Да не мислиш, че не знам защо го правиш? — просъска тя и ме посочи с пръст. — Всички в града знаят, че си влюбена в него, а той не го иска. Това е ревност. Джонатан никога не би те пратил да се разправиш така с мен.

Бях се приготвила да запазя спокойствие. Отстъпих няколко крачки от нея, сякаш беше луда или опасна.

— Разбира се, че той ме прати. Иначе откъде ще знам, че си бременна? Отчаян е, че не може да те вразуми, и ме помоли да поговоря с теб по женски. И като жена ти казвам: знам какво си намислила. Възползваш се от тази беда, за да си оправиш положението, да смениш съпруга си с някой по-богат. Може би дори няма бебе. Изглеждаш ми същата като преди. А що се отнася до моите отношения с Джонатан, с него ме свързва специално приятелство, чисто, почтено и по-силно от роднинство, не че очаквам да го разбереш — казах аз високомерно. — Не ми се вярва, че можеш да имаш отношения с мъж, без да си вдигаш полата. Добре си помисли върху това, София Джейкъбс. Проблемът си е твой и решението му е в твоите ръце. Избери по-лесния път. Дари Джеремая с дете. И да не си се доближила повече до Джонатан. Той не иска да те вижда — заявих твърдо и излязох от хамбара.

Докато вървях към вкъщи, треперех цялата от страх и триумф, горях от превъзбуда въпреки студа. Бях събрала целия си кураж, за да защитя Джонатан, и го направих с решителност, която не знаех, че притежавам. Преди дори не бях повишавала глас и никога не се бях налагала над други хора. Откритието, че имам такава вътрешна сила, беше плашещо, но и вълнуващо. Крачех окрилена към дома си през гората с увереността, че мога да постигна всичко.

9.

Сутринта се събудих от изстрел на мускет със сачми и барут. Изстрел по това време означаваше беда: пожар в съседна съща, нападение, ужасна злополука. Гърмежът дойде от фермата на Джейкъбс; разбрах го още щом го чух.

Завих се с одеялото през глава и се направих на заспала, заслушана в шепненето на родителите ми, което долиташе от долния стаж. Чух баща ми да става, да се облича и да излиза. Майка ми го последва, вероятно увита в одеяло. Сигурно вече се беше заела с обичайните си утринни задачи — стъкваше огъня и слагаше вода да заври. Обърнах се, седнах на леглото и неохотно стъпих на студения дървен под, за да се впусна в деня, който, по всичко личеше, щеше да е странен и неприятен.

Баща ми се върна в къщата с мрачно изражение.

— Обличай се, Невин. Трябва да дойдеш с мен — каза той на мърморещата купчина върху леглото на долния стаж.

— Наистина ли се налага? — чух сънения глас на брат ми.

— Трябва да се нахрани добитъкът…

— Аз ще дойда с теб, татко — извиках от горния етаж и започнах бързо да се обличам. Сърцето ми вече биеше толкова силно, че ми бе невъзможно да остана в къщата и да чакам новини какво се е случило. Трябваше да тръгна с баща ми и да разбера откъде идва тревогата.

През нощта беше паднал сняг, първият за този сезон. Опитах се да си прочистя мозъка, докато вървях зад баща ми. Мислех само как да стъпвам в следите, които той оставяше по девствения сняг. Дъхът ми се виждаше в студа и от носа ми потече сопол.

И долината под нас се намираше фермата на Джейкъбс — кафява къща с два етажа отпред и един отзад, сред голямо поле, покрита със сняг. Хората бяха започнали да се събират дребни тъмни силуети в далечината на фона на белотата. Прииждаха и още от всички страни — пеша и на коне. Гледката накара сърцето ми отново да забие силно.

— Джейкъбс ли отиваме? — попитах иззад гърба на баща ми.

— Да, Ланор.

Сдържан, направо нелюбезен отговор и както обичайно с възможно най-малко думи.

Едва сдържах тревожността си.

— Какво според теб се е случило?

— Очаквам да разберем — отвърна той търпеливо.

Имаше представители на всички семейства в града, с изключение на Сейнт Андрю, но те живееха най-далече и едва ли бяха чули изстрела. Насъбралите се хора бяха облечени най-разнообразно: халати, подаващи се краища на нощници изпод палтата, несресани коси. Последвах баща си през малката тълпа и двамата успяхме да си проправим път до вратата, а там в окаяния сняг бе коленичил Джеремая. Явно бе навлякъл панталоните си набързо, връзките на обувките му бяха развързани, а на раменете му имаше наметнат юрган. Старият му мускет, оръжието, което бе вдигнало тревогата, беше облегнато на стената. Огромното му грозно лице бе изкривено от болка, очите му бяха зачервени, а устните — напукани и кървящи. По принцип не показваше никакви емоции, затова гледката беше обезпокоителна.

Пастор Гилбърт си проправи път през множеството, клекна до Джеремая и заговори в ухото му.

— Какво е станало, Джеремая? Защо ни вдигна по тревога?

— Тя е изчезнала, отче…

— Изчезнала?

— София, отче. Няма я.

Глухият му глас предизвика вълна от мърморене сред тълпата, всеки зашепна на съседа си, освен баща ми.

— Няма ли я? — Гилбърт обви с длани лицето на Джеремая. — Как така я няма?

— Тръгнала си е или някой я е отвлякъл. Когато се събудих, не беше у дома. Нямаше я на двора, нито в хамбара. Наметалото й също го няма, но останалите й вещи са тук.

Когато чух, че гневната София, която вероятно бе решила, че няма какво да губи, не е разказала за посещението ми на Джеремая, буцата в гърдите ме се отпусна, макар до тогава да не бях осъзнавала, че я има. В този миг; Бог да ме прости, не се тревожех толкова за тъжната жена, бродеща из гъстата гора, колкото за собственото си участие в цялата история.

Гилбърт поклати побелялата си глава.

— Джеремая, сигурно просто е излязла за малко, може би на разходка. Скоро ще се върне и ще съжалява, че с разтревожила съпруга си.

Още докато произнасяше тези думи, всички вече бяхме убедени, че греши. Никой не се разхожда за удоволствие в такъв студ рано сутринта, веднага щом скочи от леглото.

— Успокой се Джеремая. Нека влезем вътре да се стоплиш, преди да си измръзнал… Остани с госпожа Гилбърт и госпожица Хибинс. Те ще се погрижат за теб, докато останалите търсим София. Нали, съседи? — каза Гилбърт с престорен ентусиазъм, докато помагаше на едрия мъж да стане на крака, а след това се обърна и към нас. В косите погледи между съпрузи и съседи се четеше неизказаният въпрос: значи младата невеста е напуснала мъжа си? Но никой нямаше смелост да противоречи на пастора. Двете жени въведоха олюляващия се, замаян Джеремая в къщата, а станалите се пръснахме на групи. Търсехме стъпки в снега с надеждата, че оставените от София следи не са унищожени от тези, които отговориха на зова за помощ на Джеремая.

Баща ми намери малки отпечатъци от обувки, които можеше да са на София, и двамата с него тръгнахме по тях. Погледът ми бе забит в снега, но мислите ми препускаха и търсеха причина тя да напусне дома си. Може би цяла нощ е будувала заради думите ми и на сутринта е решила да говори с Джонатан. Нямаше начин сблъсъкът ни да няма нещо общо с изчезването й.

Сърцето ми биеше лудо, докато следвах стъпките. Боях се, че те ще ни отведат до къщата на семейство Сейнт Андрю. Но когато влязохме в гората, снегът изчезна, а с него и отпечатъците от краката на София.

С баща ми вече не вървяхме по конкретна следа. Земята в гората беше шеметна мозайка от замръзнала пръст, заснежени участъци и мъртви листа. Нямах представа дали баща ми открива издайнически знаци, оставени от София по пътя — счупени клонки, смачкана шума — или продължава да върви, движен само от чувство за дълг. Крачехме успоредно на реката, чувах Олагаш вляво от себе си. Обикновено звуците от разбиващата се в скалите вода ме успокояваха, но не и днес.

София сигурно е била силно разтърсена, за да тръгне съвсем сама през гората. Само най-издръжливите го правеха, беше лесно да се загубиш сред еднаквите дървета.

Пред нас се простираха акри, обрасли с брези, смърчове и борове, а по земята бяха пръснати камъни, обрасли със странни мъхове и лишеи.

Може би трябваше да говоря по-рано с баща ми, да го предупредя, че добросъседската му саможертва е ненужна и най-вероятно София е отишла при някой мъж, с когото не бива да се вижда. Може би сега бе на топло и сигурно място с него, а ние мръзнехме на студа и влагата. Представях си я как се измъква от дома, където беше нещастна, за да отиде при Джонатан, своя любовник. А той беше нежен, вероятно и объркан, и без съмнение щеше да я приеме. Сърцето ми се сви от мисълта, че се е сгушила в леглото му, че е спечелила, а аз съм загубила и сега Джонатан е неин.

Накрая завихме към реката и тръгнахме по брега й. В един миг баща ми спря, проби дупка в леда и загреба вода, за да пие. Между глътките ме поглеждаше с любопитство.

— Не знам колко още трябва да търсим. Можеш да се прибереш, Ланор. Тук не е място за младо момиче. Сигурно си премръзнала.

Поклатих глава.

— Не, не, татко. Искам да остана с теб…

Струваше ми се невъзможно да чакам новини у дома. Щях да се побъркам, да зарежа всякакво приличие, да се втурна към къщата на Джонатан и да застана лице в лице със София. Представях си я триумфално усмихната. В този миг не мразех никого другиго повече от нея.

Баща ми я забеляза пръв. Оглеждаше пътя напред, а аз бях впила поглед в земята пред себе си, неспособна на нищо друго. Той откри замръзналото тяло, затиснато под паднало дърво и почти скрито в тръстиките и дивите лози. Трупът плаваше проснат по очи сред замръзналите папури, полата и дългата коса се надигаха над водната повърхност. Наметката й бе прилежно сгъната на брега.

— Не гледай, момиче — каза баща ми и се опита да ме обърне, като ме хвана за раменете. Но аз не можех да откъсна очи от София.

Баща ми извика силно, а аз не спирах да се взирам глупаво в трупа. От всички страни от гората към нас се спуснаха и останалите издирвачи. Двама мъже нагазиха в студената вода, за да измъкнат тялото, заклещено в гъстата растителност. То бе започнало да се покрива с тънка ледена коричка. Разперихме наметката на София на земята и поставихме трупа върху нея. Мокрите й дрехи бяха прилепнали плътно по торса и краката й. Кожата й бе посиняла, а очите — милостиво затворени.

Мъжете я увиха в намоталото, хванаха го за краищата и я понесоха към дома й, а аз вървях след тях. Зъбите ми тракаха и баща ми се приближи и започна да разтрива раменете ми в опит да ме стопли. Но това не помогна, защото треперех от страх, не от студ. Притисках длани към корема си и се боях, че ще повърна пред татко. Присъствието ми възпираше мъжете да обсъждат причините София да се самоубие. Но всички бяха съгласни, че пастор Гилбърт не бива да научи, че наметалото е било прилежно сгънато на брега. Нямаше да му кажат, че тя се е самоубила.

Когато с баща ми стигнахме у дома, аз изтичах право при огнището, за да си сгрея лицето, но дори топлината не спря треперенето ми.

— Не толкова близо — скара ми се мама, докато ми помагаше да сваля наметката си, защото се боеше, че може да се подпали от някоя изхвръкнала искра. Щях да се радвам, ако бе станало така. Заслужавах да бъда изгорена като вещица за стореното.

Няколко часа по-късно майка ми се доближи до мен, изправи рамене и каза:

— Отивам у семейство Гилбърт да помогна… да приготвят София. Мисля, че трябва да дойдеш с мен. Време е да заемеш мястото си сред жените от града и да се запознаеш със задълженията, които се очаква да изпълняваш.

Но аз вече се бях преоблякла в дебела нощница, бях се свила до огнището и пиех горещ сайдер с ром. Напитката ме бе направила безчувствена и бе притъпила желанието ми да плача с глас и да си призная, но бях наясно, че ще се срина, ако застана до трупа на София, дори в присъствието на другите жени от града.

Подпрях се с лакът на пода и се поизправих.

— Не мога… Не се чувствам добре. Все още ми е студено…

Майка ми притисна пръсти към челото, а след това и към гърлото ми.

— Май гориш от треска…

Погледна ме с любопитство, но скептично, след това се изправи и си сложи наметката.

— Добре, само този път, заради това, което преживя по-рано…

Тя млъкна. Погледна ме още веднъж, но не можех да разгадая какво си мисли в този момент. След това се измъкна през вратата.

По-късно ми каза какво се е случило в дома на пастора, как жените са подготвили тялото на София за погребението. Първо го поставили край огъня, за да се отпусне, след това измили речната тиня от устата и носа й и внимателно сресали косите й. Майка ми каза, че кожата й станала бяла, а не синкава като в реката, цялата в червени драскотини от острите камъни, на които се е натъкнала, докато течението е влачело трупа. Облекли я с най-хубавата й рокля — толкова бледожълта, че изглеждала почти като слонова кост, украсена от самата нея с бродерии и съшита по крехкото й тяло с малки бодове. Нищо не спомена за промени по фигурата й и дори най-леко изпъкване на корема. Ако някой бе забелязал нещо, сигурно го беше приписал на водата, която бедното момиче е погълнало, докато се е давело.

След това в простия дървен ковчег постлали покров. Двама мъже, които чакали жените да приключат с приготовленията, качили ковчега в една каруца и го закарали в дома на Джеремая, където щял да изчака до погребението.

Докато майка ми спокойно описваше състоянието на група на София, аз се чувствах така, сякаш някой забива пирони в мен и ме мъчи, за да призная злината си. Но въпреки всичко успях да се удържа, макар и със сетни сили, и плаках през цялото време, покрила очите си е длан. Майка ми ме галеше по гърба, сякаш бях дете.

— Какво има, Ланор, миличка? Защо си толкова разстроена заради София? Да, ужасна трагедия, а и тя беше наша съседка, но не мислех, че се познавате толкова добре…

Прати ме да си легна с една грейка и отиде да сгълчи баща ми, че ме е взел със себе си в гората. Аз лежах, притиснала грейката към стомаха си, но тя не ми помагаше. Не можех да заспя и се вслушвах в звуците на нощта — вятъра, люлеещите се дървета, пукащите тлеещи въглени. Те сякаш всички шепнеха името на София.

Също като сватбата й, погребението на София Джейкъбс беше жалко събитие, на което дойдоха само майка й, част от братята и сестрите й и още няколко души. Денят беше студен и мрачен, всеки миг щеше да завали сняг — така бе, откакто София се самоуби. С Джонатан наблюдавахме всичко от хълма над гробището. Гледахме как опечалените крачат край тъмната дупка. Някак си бяха успели да изкопаят гроб, макар земята да беше замръзнала. Не спирах да се чудя дали не го бе направил баща й, Тоби. Опечалените приличаха на неспокойни черни точици на бял фон в далечината. Пастор Гилбърт произнесе реч над мъртвата. Лицето ми бе опънато и подпухнало от дни на неспирен плач, но в присъствието на Джонатан не можех да пророня и сълза. Струваше ми се сюрреалистично да гледам скришом погребението на София, след като трябваше да съм там и да моля на колене Джеремая за прошка, защото аз бях отговорна за смъртта на жена му, аз я бях подтикнала да скочи в реката.

Джонатан стоеше безмълвен до мен. Най-накрая заваля сняг, сякаш природата се опитваше да се освободи от дълго сдържано напрежение. Снежинките танцуваха в студения въздух и падаха върху тъмното вълнено палто и косата на Джонатан.

— Не мога да повярвам, че е мъртва — каза той за двайсети път тази сутрин. — Не мога да повярвам, че се самоуби.

От стиснатото ми гърло не можеше да излезе и дума. Каквото и да кажех, щеше да е повърхностно и невярно.

— Аз съм виновен каза дрезгаво той и вдигна ръка към лицето си.

— Не бива да се измъчваш заради това — понечих да го успокоя с думите, които си бях повтаряла много пъти наум, докато се криех в леглото, изгаряна от вина. — Живот й беше нещастен още от малка. Кой знае какви мрачни мисли са я измъчвали и от колко дълго. Най-накрая им се е поддала. Едва ли вината е твоя.

Той пристъпи напред, сякаш му се искаше да е там долу, на гробището.

— Не мога да повярвам, че й е хрумнало да се самонарани, Лани. Тя беше щастлива с мен. Струва ми се невероятно, че онази София, която познавах, се е борила с желанието да се самоубие.

— Никога не се знае. Може да се е скарала с Джеремая… сигурно след последния път, когато сте се видели…

Той затвори очи и ги стисна здраво.

— Ако нещо я е разстроило, това е била реакцията ми, след като ми каза за бебето. Няма съмнение в това. Затова се обвинявам, Лани, заради лекомислието, с което се отнесох към новината. Ти каза… — Джонатан внезапно вдигна глава и ме погледна — … че можеш да измислиш начин да я разубедиш да не запази бебето. Моля се, Лани, да не си привела плана си в действие…

Стреснах се и отскочих назад. През последните няколко дена си мислех да му призная всичко и се борех с вината си, която ме мореше като болест.

Трябваше да споделя с някого, такава тайна не може да се пази, без да увреди тялото и душата. И само Джонатан можеше да ме разбере. Все пак го бях направила заради него.

Бе дошъл при мен за помощ и аз бях постъпила така, както той поиска. Сега имах нужда от опрощение за стореното. Дължеше ми го, нали?

Но когато обърна към мен тъмните си тъжни очи, осъзнах, че не мога да му кажа. Не и сега, не и докато страда и чувствата могат да вземат връх над разума му. Не би ме разбрал.

— Какво? Не, никакъв план не съм привела в действие. И защо ще ходя при София? — излъгах аз. Нямах намерение да го лъжа, но той ме изненада, предположението му ме простреля като стрела право в сърцето.

Някой ден ще му кажа, реших аз.

Джонатан въртеше тривърхата си шапка в ръце.

— Мислиш ли… че трябва да кажа истината на Джеремая?

Приближих се отривисто към него и то разтърсих за раменете.

— Това би било ужасно както за теб, така и за бедната София. И какво ще постигнеш, като кажеш на Джеремая, освен че ще облекчиш съвестта си? Само ще съсипеш представата му за нея. Остави го да погребе София с мисълта, че е била добра съпруга, която е опазила честта му.

Той погледна малките ми длани, които го стискаха за раменете. Беше необичайно да се докосваме, след като вече не бяхме деца. После ме погледна в очите с такава тъга, че аз не успях да се удържа. Склоних глава на гърдите му и го придърпах към себе си. Мислех само за това, че в момента той има нужда от утеха, от женско тяло в прегръдки те си, дори то да не бе на София. Няма да лъжа и ще призная, че усещането от силното му топло тяло до моето също ми се стори утешително. Почти се разплаках от щастие при това докосване. Притисната в него, си представях, че ми е простил за ужасния ми грях към София, макар той да не знаеше нищо за него.

Сложила буза на гърдите му, слушах как бие сърцето му под слоевете вълнен и памучен плат и вдишвах аромата му. Не исках да го пускам, но усетих, че свежда поглед към мен, затова и аз обърнах очи нагоре към него, готова да изслушам всичко за любовта му към София. И ако ми бе разказал за нея, ако бе споменал името й, щях да му призная какво съм направила. Но той не го направи. Вместо това приближи устни към моите и ме целуна.

Мигът, който бях чакала, потъна в мъгла. Скрихме се в гората. Спомням си прекрасната топлина на устните му, жаждата и настойчивостта им. Спомням си как ръцете му развързаха панделката, която затваряше ризата ми над гърдите.

Притисна гърба ми към едно дърво и ме захапа за шията, докато сваляше трескаво панталоните си. Аз повдигнах полата си, за да може да ме обладае, и усетих дланите му върху бедрата си. Съжалявам, че дори не зърнах мъжествеността му заради всичките тези дрехи между нас — палта, наметки, поли и фусти. Но го усетих в себе си, нахлу в мен внезапно, горещ и твърд. Започна да ме тласка, гърбът ми се блъскаше в дървото. Накрая Джонатан простена в ухото ми и през мен премина тръпка, защото това означаваше, че съм доставила удоволствие. Никога не се бях чувствала толкова щастлива и се боях, че това усещане няма да се повтори.

После яздехме коня му през гората, аз го бях прегърнала здраво през кръста и все едно отново бяхме деца. Движехме се през най-скритите пътеки, за да не ни забележат заедно без придружител. Не си разменихме нито дума, притисках пламналото си лице в палтото му и се опитвах да осъзная какво бяхме направили. Познавах много момичета от града, които се бяха отдавали на мъже преди брака често на самия Джонатан — и ги бях гледала с презрение.

А сега бях една от тях. Част от мен чувстваше, че съм се опозорила. Но друга част вярваше, че не съм имала друг избор. Може би това бе единственият ми шанс да завладея сърцето на Джонатан и да му докажа, че ни е писано да сме заедно. Не можех да го пропусна.

Слязох от коня, стиснах ръката на Джонатан и тръгнах по краткия път до дома. Докато вървях обаче, в мен се надигнаха съмнения какво е означавала за него кратката ни забежка. Той се занасяше с момичетата, без да мисли за последствията. Защо си въобразявах, че с мен ще е различно? Ами чувствата му към София и моята отговорност за жената, която бях принудила да посегне на собствения си живот? Бях я убила, а сега развратничех с любовника й. Едва ли имаше по-зло същество от мен.

Постоях няколко минути, преди да продължа към вкъщи. Опитах да се овладея, като поех дълбоко студен въздух. Не можех да се разпадна пред семейството си. Нямаше с кого да поговоря за това. Трябваше да пазя тайната си дълбоко погребана в себе си, докато се успокоя достатъчно, за да мога да размисля рационално върху нея. Потиснах всичко — вината, срама, презрението към себе си. И въпреки това бях изпълнена с огромно вълнение, защото бях получила това, което бях искала, макар и да не го заслужавах. Въздъхнах, изтупах прясно навалелия сняг от наметката си, изправих рамене и тръгнах към семейния дом.

10.

Окръжна болница на Арустук, днешно време

От коридора се чуха звуци. Люк погледна часовника: беше четири сутринта. Не след дълго болницата щеше да оживее. Сутрините бяха натоварени заради честите наранявания по време на селскостопанската работа — счупено ребро от ритаща крава, подхлъзване върху лед със сено на рамо за фермата. Смяната започваше в шест.

Момичето го гледаше така, както куче гледа своя ненадежден стопанин.

— Ще ми помогнеш ли? Или ще ме предадеш на шерифа, за да ме отведе в участъка?

— Какво друго ми остава?

Лицето й порозовя.

— Можеш да ме пуснеш да си отида. Затвори си очите и аз ще се измъкна. Никой няма да те обвини. Ще кажеш, че докато си бил в лабораторията, си ме оставил сама за секунда и докато се върнеш, съм избягала.

„Джо казва, че е убийца — помисли си Люк. — Дали мога да пусна убийца?“

Лани посегна към ръката му.

— Бил ли си толкова влюбен в някого, че да си готов да направиш всичко за него? Да желаеш щастието му повече от своето собствено?

Люк се радваше, че тя не може да надникне в сърцето му, защото никога не се бе усещал толкова себеотрицателен. Беше верен, да, но никога не се бе чувствал способен да дава, без да изпитва леко презрение, и не му харесваше начинът, по който се чувстваше заради това.

— Не съм заплаха за никого. Казах ти защо… направих това с Джонатан.

Люк се взря в леденосините й очи, които се пълнеха със сълзи, и усети как изтръпна от глава до пети. Болката от загубата бързо го овладя, както ставаше често след смъртта на родителите му. Знаеше, че тя изпитва същата тъга като него, и за миг двамата се озоваха заедно в бездънна пропаст от болка. А и той бе толкова уморен от опитите си да потиска мъката — от кончината на родителите си, от разпадането на брака, от живота като цяло — знаеше, че трябва да направи нещо, за да се освободи от нея. И то сега или никога. Не беше сигурен защо прави това, което се канеше да направи, но знаеше, че не може да го мисли предварително, а и няма такова намерение.

— Почакай тук. Връщам се веднага.

Люк тръгна по тесния коридор към лекарската съблекалня. Извади от шкафчето си смачкани и забравени хирургически дрехи. Прерови още няколко гардеробчета и намери бяла престилка, хирургическа шапка, а от педиатърката открадна чифт дамски маратонки, толкова стари, че се разпадаха. Занесе всичко това в кабинета.

— Ето, облечи се.

Тръгнаха по най-краткия маршрут към задната част на болницата. Минаха през коридора за помощния персонал и излязоха на рампата. Пристигащ за смяна санитар им махна, докато прекосяваха паркинга, застанал до пикапа си. И тогава Люк си спомни, че е забравил ключовете си в якето, което се намираше в лекарската стая.

— По дяволите. Трябва да се върна. Ключовете не са у мен. Скрий се зад дърветата. Веднага се връщам.

Лани не каза нищо, само кимна, свита от студ в тънките памучни хирургически дрехи.

Разстоянието от паркинга до входа за линейки му се стори най-дългото, което бе изминавал в живота си. Люк трепереше от студ и от нерви. Джуди или Клей може вече да са забелязали, че го няма. Ако Клей все още спеше на кушетката, Люк можеше да го събуди, когато влезе да си вземе ключовете, и той щеше да го хване. Всяка следваща стъпка ставаше все по-трудна, накрая вече се чувстваше като състезател по водни ски, когото влачат по морската повърхност, след като нещо в другия край на въжето сериозно се е объркало.

Мина през тежката стъклена врата толкова нащрек, че ушите му мърдаха. Джуди беше в отделението за сестрите, мръщеше се пред компютъра и дори не вдигна глава, когато мина покрай нея.

— Къде беше?

— Да изпуша една цигара.

Сега вече тя му обърна внимание и го фиксира със строгия си поглед.

— И кога започна пак да пушиш?

Люк се чувстваше така, сякаш предната вечер е изпушил две кутии, и това, което каза на Джуди, не беше съвсем лъжа. Реши да не отговаря на последния й въпрос.

— Клей събуди ли се?

— Не съм го виждала. Вратата на лекарската стая все още е затворена. Може би трябва да го събудиш. Не може да спи цял ден тук. Жена му ще се чуди какво му се е случило.

Люк замръзна. Искаше му се да пусне някоя шега, да се държи пред Джуди, сякаш всичко с наред, но пък никога преди не се бе шегувал с нея и ако сега го направеше, щеше да е странно.

Неспособността му да лъже и да покрива следите си само го накара да се притесни още повече. Чувстваше се така, все едно бе паднал през дупка в леда на замръзнало езеро и се дави, вдишва студена вода с всяка алвеола на белите си дробове, а Джуди нищо не забелязва.

— Имам нужда от кафе — измънка Люк и тръгна. Вратата на лекарската стая беше само на две крачки. Веднага забеляза, че е леко открехната и зад нея е тъмно. Побутна я още малко и веднага видя празното място, на което трябваше да е полицаят.

Кръвта му се втурна към ушите, жлезите на шията му набъбнаха четири пъти. Не можеше да диша. По-лошо беше и от давенето, все едно го душаха.

Якето му висеше вдясно на закачалката на стената и го чакаше да бръкне в джоба. Потракването му показа, че ключовете са точно там, където ги бе оставил.

По пътя обратно походката му беше уверена и целенасочена. Свел беше глава, бръкнал дълбоко в джобовете на престилката си. Реши да не минава по служебния коридор, за да не обикаля много, и пое към входа за линейките. Джуди вдигна машинално глава, когато премина покрай нея.

— Мислех, че си отишъл за кафе.

— Забравих си портфейла в колата — каза й той през рамо. Почти беше стигнал до вратата.

— Събуди ли Клей?

— Вече е станал — отвърна Люк и се обърна с гръб към вратата, за да я отвори.

В далечния край на коридора видя полицая, който сякаш се материализира при споменаването на името си. И той забеляза Люк и му махна ръка, все едно спираше автобус. Очевидно искаше да говори с него и затича по коридора, като продължаваше да маха с ръка…

Спри се, Люк. Но не го направи. Натисна с цялото си тяло вратата.

Студът го блъсна в лицето, когато излезе, и той изскочи на повърхността на реалността.

Какви ги върша? Това е болницата, в която работя. Познавам всяка плочка, всеки пластмасов стол и всяка количка така, както познавам собствената си къща. Защо захвърлям живота си, за да помогна на заподозряна в убийство да избяга? Да не съм си загубил ума?

Но не спря, движен от странните пламъчета в кръвта си, които препускаха по вените му и го бутаха да върви напред. Премина бързо през паркинга, беше трескав и леко залиташе като човек, който се опитва да запази равновесие, докато се спуска по стръмен склон, но знае, че прилича на лунатик.

Люк присви тревожно очи към колата си, но момичето бе изчезнало. Никъде не виждаше издайническите хирургически дрехи. Отначало се паникьоса. Как можа да постъпи толкова глупаво и да я остави без надзор навън? После в гърдите му покълна малко зрънце надежда, когато осъзна, че заедно с арестантката бяха изчезнали и грижите му.

Но в следващия миг тя се появи — ефирна, крехка, като ангел и болнични одежди… И сърцето му подскочи, щом я видя.

Люк се мъчеше със запалването, а Лани се бе привела ниско и се опитваше да не го гледа как нервничи. Накрая двигателят забръмча, колата изскочи от паркинга и се понесе стремглаво по шосето.

Пътничката се взираше право напред, сякаш вярваше, че колкото по-съсредоточена е, толкова по-малко вероятно е да ги разкрият.

— Отседнала съм в ловната хижа на Дънрати. Знаеш ли къде е?

Люк не можа да повярва.

— Мислиш ли, че е разумно да ходим до там? Полицията сигурно вече е издирила хотела ти. По това време на годината няма много хора от други градове тук.

— Моля те, нека да се отбием. Ако ни се стори подозрително, няма да спираме, но целият ми багаж е там. Паспортът ми. Парите. Дрехите. Обзалагам се, че нямаш нищо, което да ми стане.

Тя беше по-дребна от Триша, но по-едра от момичетата.

— Печелиш този бас — потвърди той. — Паспорт?

— Дойдох от Франция, където живея.

Тя се сви на седалката като котка, която се опитва да се стопли. Изведнъж Люк погледна към ръцете си на волана и те му се сториха огромни и непохватни, сякаш не бяха негови.

Заради стреса му се струваше, че духът му е напуснал тялото, и трябваше много да внимава с кормилото, за да не изкара колата от пътя.

— Трябва да видиш къщата ми в Париж. Като музей е, пълна е с всякакви неща, които съм събирала толкова много години.

— Искаш ли да отидем там?

Гласът й бе сладък и стопляш като ликьор, а и поканата беше интригуваща. Той се почуди дали му казва истината. Че кой не би искал да отиде в Париж и да отседне в магическа къща? Люк усети как напрежението му започва да се топи, гърбът и раменете му се поотпуснаха.

В тази част на гората имаше много ловни хижи като отдаваната под наем от Дънрати. Люк не бе отсядал в нито една от тях, но си спомняше, че е влизал в една-две като дете по причина, която не можеше да си спомни.

Мизерни бараки от 50-те години на XX век, сковани от шперплат, обзаведени с вехти мебели и потънали в мухъл. Евтиният линолеум на пода бе покрит с миши изпражнения. Момичето поведе Люк към последната барака по чакълената алея. Прозорците й бяха пусти и тъмни. Тя протегна ръка.

— Дай ми една от кредитните си карти, за да се опитам да отключа.

Когато влязоха, вдигнаха щорите и Лани потрепна от нахлулата светлина. Всяка повърхност, която докосваха, беше ледена. Наоколо бяха пръснати безразборно лични вещи, сякаш обитателите са били принудени да бягат неочаквано посред нощ. Имаше две легла, но само едното беше разхвърляно. Смачканите чаршафи и свитите възглавници излъчваха уличаващо усещане за разврат. На разклатената маса в кухненския кът имаше лаптоп със закачена за него с кабел уебкамера. На малката помощна масичка се виждаха отворени бутилки вино, две чаши зацапани от отпечатъци от пръсти и устни. На пода имаше две отворени чанти. Лани клекна до едната и започна да я пълни безразборно с вещи. Люк потропваше нервно и нетърпеливо с ключовете.

Момичето затвори ципа на чантата, изправи се и се обърна към втория сак. Изрови оттам някакви мъжки дрехи, приближи ги към носа си и вдъхна дълбоко.

— Добре. Вече мога да тръгвам.

Когато се върнаха по чакълената пътека и минаха покрай рецепцията (която, естествено, бе затворена в ранната сутрин), на Люк му се стори, че червените басмени пердета помръднаха и никой ги наблюдава. Представи си как Дънрати по халат, с чаша кафе в ръка, дочува скърцането на чакъла под автомобилните гуми и поглежда да види кой е. Дали щеше да познае колата му, почуди се Люк. Може би Дънрати ще реши, че котка минава по перваза, опита да се успокои той. На страха очите са големи.

Леко се смути, като видя, че младата жена се преоблича, докато той шофира, но после си спомни, че вече я е виждал гола. Тя обу чифт джинси и кашмирен пуловер, по-луксозен от всичко, което съпругата му някога бе носила. Хвърли хирургическите дрехи на пода.

— Имаш ли паспорт? — попита го тя.

— Разбира се, но е у дома.

— Да отидем да го вземем.

— Моля? И просто така ще отлетим за Париж?

— Защо не? Аз ще купя билетите и ще платя за всичко. Парите не са проблем.

— Мисля, че трябва да те изведа в Канада, преди полицията да пусне заповед за издирване. На петнайсет минути от границата сме.

— Ще ти трябва ли паспорт, за да я преминеш? Нали промениха правилата? — попита момичето с нотка на паника в гласа. Люк стисна по-здраво волана.

— Не знам… Не съм минавал оттатък отдавна… Е, добре, ще се отбием в дома ми. Но само за минута.

Къщата се намираше насред голо поле, приличаше на глупаво дете, което не се сеща да се прибере, въпреки че му е студено. Колата се изкачи с мъка по замръзналата кал, която бе заприличала на глазура на торта.

Влязоха през задния вход в тъжната овехтяла кухня, която не се бе променила ни на йота през последните петдесет години. Люк запали лампата и забеляза, че тя изобщо не освети стаята. Мръсни чаши от кафе на масата, трохи по пода. Той се засрами от безпорядъка.

— Тази къща беше на родителите ми. Живея в нея, откакто те починаха — обясни. — Не можех да си представя фермата да отиде у непознат, но не мога и да я поддържам като тях. Продадох добитъка преди няколко месеца. Имам човек, на когото да дам под наем земята, за да я обработва от пролетта. Стори ми се, че ще е разхищение полята да запустеят.

Лани се разхождаше из кухнята. Прокара пръст по очукания плот, по облегалката на виниловия стол с възглавница. Спря се пред рисунка, закрепена с магнит за хладилника. Беше на една от дъщерите му от времето преди да тръгне на училище. Принцеса върху пони. Понито наистина приличаше на кон, а принцесата беше с рошава руса коса и сини очи, тръгнала на езда с розова рокля. Като се изключи дългата рокля, това можеше и да е Лани.

— Кой е рисувал това? Живеят ли при теб деца?

— Вече не.

— Тръгнаха си заедно с жена ти, така ли? — предположи тя. — И няма кой да се грижи за теб и за къщата?

Той сви рамене.

— Нямаш причина да останеш — заяви тя очевидния факт.

— Все още имам задължения — каза Люк, защото точно така беше свикнал да гледа на живота си. А и фермата, която нямаше шанс да продаде в тази криза…

Практиката му се състоеше предимно от възрастни хора, защото децата и внуците им се изнасяха от града. Пациентите чу намаляваха с всеки месец.

Люк се качи до спалнята и откри паспорта си в чекмеджето на нощното шкафче. Преместил се беше в старата спалня на родителите си, когато жена му го напусна. Детската му стая после стана и брачна, затова вече не искаше да има нищо общо с нея.

Отвори паспорта. Никога не то беше използвал. Не беше имал време да пътува, откакто стана специализант, а преди това бе обикалял само из страната. Така и не стигна до нито едно от далечните места, за които мечтаеше като тийнейджър, докато караше часове наред трактора и използваше времето, за да мечтае. Празният му паспорт го накара да се почувства малко засрамен пред Лани, която бе посетила толкова екзотични кътчета. Не така очакваше да се развие животът му.

Намери я в трапезарията да разглежда семейните снимки, наредени по ниската библиотека. Майка му ги държеше там, откакто се помнеше, и сърце не му даде да ги прибере, но пък и тя бе единствената, която знаеше кои са хората на тях и какви роднини му се падаха. Стари черно-бели фотографии, запечатали сериозните лица на някакви скандинавци, взрени в камерата, всичките до един непознати. Имаше и една цветна снимка в дебела дървена рамка на жена и двете й дъщери, гушнати сред роднини и изглеждащи доволни.

Люк загаси осветлението и нагласи термостата на ниска температура, колкото да не замръзнат тръбите. Провери ключалките на вратите, макар да нямаше представа защо е толкова прилежен. Възнамеряваше да се върне веднага щом остави момичето оттатък границата, но когато докосна ключа на лампата, в гърлото му се появи буца.

Сякаш се сбогуваше, което наистина се надяваше да стори някой ден. Това планираше и за това мечтаеше в най-разумните си моменти. Смяташе да го направи през пролетта, когато умът му щеше да е по-ясен. Сега просто помагаше на млада жена в беда, която нямаше към кого друг да се обърне. И след това се връщаше веднага у дома.

— Готова ли си? — попита Люк и раздрънка ключовете, но Лани се пресегна към библиотеката и извади малка книга, не по-голяма от дланта й. Обложката липсваше, а твърдите корици бяха протрити по ъглите и под скъсания жълт плат надничаше картонът от сърцевината. На Люк му трябваше минута, за да я разпознае: любимата му книга като малък, очевидно майка му я беше запазила. „Нефритената пагода“, класическа детска приказка, нещо като Киплинг, но не съвсем. Историята на британски емигрант, в която имаше китайски принц, европейска принцеса — или поне бяло момиче — с черно-бели илюстрации, направени от самия автор. Лани разлисти книгата.

— Позната ли ти е? — попита я той. — Някога много я харесвах… Е, виждаш колко пъти е четена. На път е да се разпадне. Не мисля, че е издавана скоро.

Лани му я подаде отворена и посочи към една от илюстрациите. Проклет да беше, ако това не бе тя. Облечена в стара рокля, а косата й прибрана като на момичетата, рисувани от Чарлз Гибсън през XIX век. Но той разпозна сърцевидното й лице и леко надменните й замислени очи.

— Запознах се с Оливър, автора, когато и двамата живеехме в Хонконг. Той беше британски държавен служител и прочут пияница. Молеше офицерските съпруги да му позират за малкия му „проект“, както го наричаше. Аз бях единствената, която се съгласи. Всички други смятаха, че това е скандално и е някаква уловка, просто извинение, за да остане насаме с нас в дома си.

Усети свиване под лъжичката. Сърцето му се сви от собственическа ревност. Момичето от илюстрацията стоеше пред него от плът и кръв. Беше като магия — нещо, което познаваше от толкова отдавна само като фикция, изведнъж се материализираше пред очите му. За миг се уплаши, че ще припадне. Но после тя застана до него и го побутна към вратата.

— Готова съм. Да вървим.

11.

Сейнт Андрю, 1816 година

Бях сбъднала единственото си съкровено желание — Джонатан да погледне на мен като на жена и любовница — но нищо повече. Живеех в несигурност, защото не бях успяла да общувам с него след онзи вълнуващ и плашещ следобед.

Зимата настъпваше. Тя не биваше да се подценява в този край на Мейн. Чакаха ни снежни бури, преспи до кръста, които се трупаха за ден-два и унищожаваха всяка възможност за пътуване. Цялото внимание на хората се съсредоточаваше в това да са стоплени и нахранени и да се погрижат за добитъка. И най-малката работа навън изискваше изтощително газене в снега. Докато се прокара пъртина до хамбара, разчисти полето и се отвори дупка в замръзналия поток за добитъка и за домакински нужди, докато животните свикнат да газят в преспите и по всичко да проличи, че животът пак става нормален (или поне поносим), в долината връхлиташе нова буря.

Седях край прозореца и се взирах в издълбания от каруцата коловоз. Снегът бе натрупал поне половин метър. Молех се горещо скоро да се слегне, за да можем отново да пътуваме по него и да има как да отидем на неделна служба единствената ми възможност да се видя с Джонатан. Имах нужда да успокои страховете ми, да ми каже, че не ме е обладал само защото не може да има София, а защото наистина ме е желаел. Може би дори, защото ме обича.

Най-накрая, след няколко седмици домашен затвор, снегът се слегна и по него вече можеше да се пътува. Баща ми каза, че ще отидем до града в неделя. И ако през друго време на годината такава новина се посрещаше с примирение, да не кажа дори с безразличие, то този път реагирахме така, все едно ни казаха, че ще ходим на бал. С Мейв и Глинис прекарахме дните до службата в трескава подготовка, чудехме се какво да облечем, как да изчистим петно от любима риза и какви прически да си направим. Дори Невин изглеждаше развълнуван, че ще има възможност да се измъкне от тясната къща. С татко оставихме мама, Невин и сестрите ми в католическата църква и тръгнахме към нашата. След службата се оказа, че снегът на поляната е прекалено дълбок за неформалното събиране, и паството остана вътре, хората си говореха по пейките, коридорите и стълбищата. Помещенията ехтяха от веселото бъбрене на енориашите, които бяха прекарали затворени толкова дълго само със семействата си, че нямаха търпение да пообщуват с някого другиго.

Аз се запромъквах през тълпата, за да търся Джонатан. До ушите ми долитаха откъслечните разговори на съседите ми — колко ужасно е времето, каква скука ги е налегнала, как на всички им е писнало да ядат сушен грах с меласа и осолено свинско, но те отскачаха от мен като топки. През един тесен прозорец зърнах двора на църквата и гроба на София.

Наскоро разкопаната земя се беше слегнала. Снегът над гроба беше около десетина сантиметра по-нисък от останалата бяла покривка и го открояваше на фона на останалия пейзаж.

Най-накрая видях и Джонатан, който се промъкваше през тълпата и сякаш също ме търсеше. Срещнахме се в подножието на стълбището към балкона. Бяхме притиснати от скупчилите се там наши съседи и не можехме да говорим спокойно. Някой можеше да ни чуе.

— Днес изглеждаш много чаровна, Лани — каза учтиво той. Безобидно твърдение, би си помислил всеки, случайно дочул думите му. Но Джонатан от моето детство никога не бе коментирал външния ми вид, както не коментираше и външния вид на момчетата.

Не можех да му върна комплимента. Само се изчервих. Той се наведе напред и прошепна в ухото ми:

— Последните три седмици бяха непоносими. Отиди във вашия хамбар час преди залез-слънце и ще направя всичко възможно да се срещна там с теб.

Разбира се, при тези обстоятелства не можех да му задавам въпроси и да търся утеха за несигурното си сърце. А и честно казано, каквото и да бе прошепнал, нямаше да ме спре да отида при него. Изгарях за Джонатан.

Този следобед страховете ми бяха успокоени. За час се почувствах в епицентъра на неговия свят, а какво друго бих могла да искам? Той влагаше цялото си същество във всяко докосване от начина, по който се бореше с връзките на дрехите ми, през нежните ласки на пръстите му по косата ми до целувките по голите ми настръхнали рамене. След като се върнахме в телата си, се сгушихме един в друг. Беше истинско блаженство да лежа в прегръдките му, да го усещам силно притиснат в мен, сякаш и той искаше да не допуска нещо да застане между нас. Нищо не може да се сравни с щастието да получиш това, за което си се молил. Бях точно там, където копнеех да бъда, но усещах как секундите се изнизват и знаех, че семейството ми ще започне да се чуди къде съм.

С неохота отместих ръцете му от кръста си.

— Не мога да остана. Трябва да се връщам… но понякога ми се иска да мога да се прибера на друго място… а не у дома.

Исках само да кажа, че не ми се напуска неговата компания, по истината, която дълго бях потискала в себе си, се изплъзна от устата ми. Срамувах се от тази тайна, която не биваше да признавам, но думите вече бяха изречени и нямаше връщане назад. Джонатан ме погледна въпросително.

— Какво значи това, Лани?

— Ами понякога ми се струва, че мястото ми не е при моето семейство.

Чувствах се като пълна глупачка, че трябва да обяснявам това на Джонатан, може би единственият в селото, който никога не се бе чувствал необичан и незаслужаващ щастие.

— Невин е единствен син, затова е безценен за родителите ми. И един ден ще наследи фермата. После и сестрите ми… Те са толкова красиви, всички им се възхищават за това. Перспективите им са добри. А аз…

Не можех да призная дори пред Джонатан най-големия си страх: че никой не се интересува от моето щастие, че не означавам нищо за никого, дори за майка ми и баща ми. Той ме придърпа към себе си и ме прегърна, хвана ме още по-здраво, когато се опитах да се отдръпна, но не от него, а от собствения си срам.

— Непоносимо е да те слушам да говориш така, Лани… Избрах да съм с теб, нали? Ти си единствената, с която се чувствам добре, единствената, пред която мога да се разкрия. Бих прекарвал цялото си време с теб, стига да можех. Баща ми, майка ми, дървосекачите, управителят… Бих се отказал от всички тях само за да бъда с теб. Да сме двамата заедно, завинаги.

Аз, разбира се, се вързах на красивите му думи. Те разсякоха срама ми и влязоха право в мозъка ми като глътка силно уиски. Но не ме разбирай неправилно: по това време той наистина вярваше, че ме обича с цялото си сърце, и аз не се съмнявах в искреността му. Но сега, след като изстрадах мъдростта си, разбирам колко глупави сме били да си говорим такива опасни думи! Бяхме самоуверени и наивни, мислехме си, че това, което изпитваме, е любов. Любовта може да бъде и евтина емоция, отдадена с лекота, макар по онова време да не ми се струваше така. Когато се обърна назад, разбирам, че ние просто запълвахме дупките в душите си, както приливът се втурва във вдлъбнатините по скалист бряг. Ние — или може би само аз превързвахме раните си с нещо, за което твърдяхме, че е любов. Но накрая приливът се отдръпва.

На Джонатан му бе невъзможно да ми даде това, за което се кълнеше, че копнее. Не можеше да се откаже от семейството и отговорностите си. Не беше нужно да ми казва, че родителите му няма да се съгласят да се ожени за мен. Но в онзи късен следобед, в онзи студен хамбар аз притежавах любовта му и още повече се настървявах да се вкопча в нея. Той твърдеше, че ме обича, аз бях сигурна, че го обичам, а това бе достатъчно доказателство, че ни е писано да сме заедно, че сме две божи същества, свързани завинаги. Свързани чрез любов.

Срещнахме се само още два пъти така — жалко постижение за влюбена двойка. Говорехме много малко (основно той признаваше колко много съм му липсвала) и после се втурвахме да правим любов. Бързахме, защото се бояхме, че ще ни открият, а и заради студа. Събличахме толкова дрехи, колкото ни стискаше, а след това с устни и ръце се галехме, притискахме и целувахме. Всеки път го правехме като за последно — може би предусещахме нещастното си бъдеще, което ни дишаше във врата и отброяваше секундите до мига, в който щеше да ни обвие в зловещата си прегръдка. И двата пъти се разделихме набързо. Миризмата му се просмукваше в дрехите му, чувствах влага между краката си, а на бузата имах синка, която се надявах семейството ми да отдаде на студа.

Но всеки път, щом той си тръгнеше, съмнението започваше да ме разяжда. Засега имах любовта му, но какво означаваше това? Познавах миналото му по-добре от всеки друг. Нали беше обичал и София, а аз го бях накарала да я забрави или поне така изглеждаше. Можех да се преструвам, че ми е верен, да си затварям нарочно очите, както правят много жени, и да се надявам, че с времето всичко ще премине. Но бях допълнително заслепена от упоритата си вяра, че любовната връзка е благословена от Бог и колкото и да е неудобна, неподходяща и болезнена, не може да бъде променена от човешка намеса. Беше ми необходимо да вярвам, че любовта ми ще възтържествува над несъвършената обич на Джонатан към мен. В края на краищата любовта е вяра, а вярата трябва да се подложи на изпитание.

Сега вече знам, че само глупаците търсят уверение в любов. Тя изисква толкова много от нас, че винаги се опитваме да получим гаранции, че ще трае вечно. Настояваме за постоянство, но кой може да обещае такова нещо?

Трябваше да се радвам на приятелската обич на Джонатан към мен, която той изпитваше още от дете. Тя е наистина вечна. А вместо това се опитвах да превърна чувствата му в нещо, което не бяха, и така съсипах красивото и вечно чувство между нас. Понякога най-големите изпитания идват във вид на липси. Приятел, който не ни посещава в обичайното време и който заплашва да се отдръпне. Очаквано писмо, което не идва, а вместо него пристига новина за преждевременна смърт. А в моя случай през онази зима — прекъсване на цикъла. Първо един месец. После и втори. Молех се причината да е друга. Проклинах духа на София, защото без съмнение той ми отмъщаваше. Но след като вече бе предизвикан, нямаше как да го спра.

София започна да се явява в сънищата ми. Понякога лицето й просто изплуваше от тълпата, поглеждаше ме обвинително и изчезваше. В един повтарящ се сън Джонатан внезапно си тръгваше от мен, сякаш по команда, без да обръща внимание на молбите ми да остане. След това се появяваше със София, двамата вървяха ръка за ръка в далечината, а той дори не си спомняше за мен. Винаги се събуждах наранена и с усещането, че съм изоставена.

Но най-ужасният сън ме изхвърляше от унеса ми като изправен на задни крака кон и трябваше да си затискам устата, за да не викам и да не събудя сестрите си. Другите просто отразяваха вината ми, която си играеше с подсъзнанието, но този беше истинско послание от мъртвото момиче. В него се разхождах из пуст град, вятърът ме блъскаше в гърба, докато вървях по коловоза, оставен от каруците. Наоколо не се виждаше никой, не се чуваше глас, нямаше никакъв признак на живот — шум от сеч на дървета или тракане на чук по наковалня. Скоро се озовавах в покрита със сняг гора и тръгвах покрай полузамръзналата река Олагаш. Спирах при едно стеснение и виждах София да стои на другия бряг. Беше онази, самоубилата се София — посиняла, със замръзнала коса и подгизнали дрехи. Изоставената любовница, която гниеше в гроба, на чийто гръб бях постигнала щастието си. Впиваше в мен мъртвите си очи, а след това посочваше към водата. Не казваше нито дума, но аз знаех какво има предвид: скочи в реката, убий себе си и детето си.

Не смеех да говоря с никого от семейството за състоянието си, дори със сестрите ми, с които може да се каже, че бях близка. Майка ми няколко пъти отбеляза, че изглеждам умислена и угрижена, но го отдаде на месечно неразположение. Само ако можех да споделя… но уви, бях по-лоялна към Джонатан. Не можех да призная за отношенията ни пред родителите си, без преди това да се посъветвам с него.

Изчаках да се срещна с него на неделната служба, но тогава природата се намеси. Минаха няколко седмици, преди пътеките към града отново да станат проходими. Усещах как времето ме притиска. Ако почакахме още малко, вече нямаше да мога да крия тайната си. Всеки миг се молех на Бог възможно най-скоро да ми даде възможност да поговоря с Джонатан.

Сигурно Господ чу молитвите ми, защото няколко дни подред зимното слънце изгряваше с пълна сила и топеше последния навалял сняг. Най-накрая в неделя успяхме да впрегнем коня, увихме се в наметала, шалове, ръкавици и одеяла, притиснахме се един към друг в каруцата и потеглихме към града.

В църквата ми се стори, че всички ме гледат. Разбира се, Бог знаеше за положението ми, но сякаш и съгражданите ми бяха научили. Боях се, че коремът ми е започнал да расте и очите на всички са приковани в срамната подутина под полата ми, макар да беше прекалено рано някой да забележи нещо, особено под пластовете дебели зимни дрехи. Стоях близо до баща си и се крих зад една колона през цялата служба. Мечтаех си да стана невидима и дебнех за възможност да поговоря с Джонатан насаме.

Когато пастор Гилбърт разпусна паството, забързах надолу по стълбите, без да изчакам баща си. Спрях се на последното стъпало и затърсих с очи Джонатан. Той скоро се появи и тръгна през тълпата към мен. Без да кажа и дума, го хванах за ръката и го повлякох след себе си зад стълбището, където можехме да намерим уединение.

Смелият ми жест го уплаши. Погледна през рамо, за да види дали някой не ни е видял как се измъкваме сами без придружител.

— Мили боже, Лани, ако си мислиш, че ще те целуна тук…

— Чуй ме. Нося дете — изстрелях аз.

Той пусна ръката ми и по красивото му лице се изписаха поредица от изражения: шок, изненада и накрая осъзнаване на истината, което го накара да пребледнее. Не очаквах да се зарадва на новината, но мълчанието му ме изпълни със страх.

— Джонатан, кажи нещо. Не знам какво да правя — подръпнах го за ръката.

Той ме изгледа косо, след това се покашля, за да прочисти гърлото си.

— Скъпа Лани, не знам какво да кажа…

— Не това очаква да чуе момиче в моето положение!

В очите ми избиха сълзи.

— Кажи ми, че не съм сама, че няма да ме изоставиш. Кажи, че ще ми помогнеш да реша какво да направя.

Той продължаваше да ме гледа отчуждено, но накрая каза през зъби:

— Не си сама.

— Не можеш да си представиш колко ме беше страх сама вкъщи с тайната, без да мога да говоря с когото и да било. Знаех, че трябва най-напред да кажа на теб. Джонатан. Дължах ти го.

Говори, говори, приканвах го аз наум, кажи ми, че ще признаем участието си в моето падение пред родителите ни и ще постъпиш честно с мен. Кажи ми, че още ме обичаш. Че ще се ожениш за мен.

Затаих дъх, по бузите ми се стичаха сълзи, щях да припадна от силното желание да го чуя да казва тези думи. Но Джонатан не можеше да ме гледа в очите. Сведе поглед към пода.

— Лани, трябва да ти кажа нещо, но ми повярвай, че по-скоро бих умрял, отколкото да го споделя точно сега.

Зави ми се свят, страхът изби по мен като студена пот.

— Какво може да е по-важно от това, което ти съобщих току-що…

— Сгоден съм. Стана тази седмица. Баща ми в момента го обявява пред всички в църквата, но аз трябваше да те намеря и да ти го кажа лично. Не исках да го научиш от някой друг…

Млъкна, защото осъзна, че загрижеността му не значи нищо за мен в този миг. Когато бяхме деца, понякога се шегувахме, че Джонатан още не е сгоден. Намирането на подходящи съпрузи не беше лесна работа и малък град като Сейнт Андрю. Най-видните моми и ергени бързо се харчеха, сгодяваха малки деца дори на по шест години и ако семейството ти не действаше чевръсто, можеше и да не се намери кандидат за теб. Всеки би си помислил, че момче с такова богатство и положение би било добра партия за семействата с дъщери. И точно така си беше, но досега не му бяха намерили годеница, нито имаше кандидати за сестрите му. Джонатан казваше, че е заради амбициите на майка му. Тя не смятала нито едно семейство в града достойно за децата й. Искала да им намери половинки чрез някои от деловите партньори на баща му или чрез семейните си връзки в Бостън. Имаше запитвания, някои изглеждаха по-сериозни, но накрая не се стигаше доникъде и Джонатан наближи двайсетия си рожден ден без невеста.

Почувствах се така, сякаш някой ми разряза корема с нож.

— За кого?

Той поклати глава.

— Не е време сега да говорим за тези неща. Трябва да обсъдим положението ти…

— Коя е тя? Настоявам да знам — извиках.

В погледа му имаше колебание.

— Едно от момичетата на семейство Макдугъл. Еванджелин.

Макар че сестрите ми бяха близки с дъщерите на Макдугъл, не ми беше лесно да се сетя коя от тях е Еванджелин, защото бяха много. Семейството имаше седем момичета, всичките надарени с онази особена шотландска красота — високи и едри; с червени къдрави коси и медни лунички като пъстърви през лятото. Представих си госпожа Макдугъл, която бе практична и добродушна, с непокорни очи, може би по-способна от съпруга си, който преживяваше от земеделие, но всички знаеха, че тя е причината за добрите печалби и за издигането на семейството в йерархията на градчето. Опитах се да си представя Джонатан с жена като госпожа Макдугъл до себе си и веднага ми се прииска да се свлека в краката му.

— И смяташ да приемеш този годеж? — попитах аз.

— Лани, не знам какво да кажа… Не мога…

Взе ръката ми и се опита да ме натика в един прашен ъгъл.

— Договорът със семейство Макдугъл е подписан, всичко вече е обявено официално. Не знам как родителите ни биха погледнали на нашата… ситуация.

Можех да поспоря с него, но знаех, че е безсмислено. Бракът беше сделка за увеличаване на благосъстоянието и на двете семейства. А никой не би пропуснал възможността да се свърже с клана Сейнт Андрю, не и заради нещо толкова банално като извънбрачна бременност.

— С болка го казвам, но срещу нашия брак би имало възражения — продължи Джонатан, като се стараеше да бъде мил. Аз поклатих уморено глава; нямаше нужда да ми го казва. Баща ми може и да беше уважаван от съседите си за добрите си преценки, но семейство Макилврий нямаше какво да предложи на бъдещите си сродници, защото беше бедно и половината му членове бяха католици.

След кратко мълчание попитах с дрезгав глас:

— Еванджелин тази след Морийн ли е?

— Тя е най-малката — отвърна Джонатан. Поколеба се и добави: — На четиринайсет е.

Значи най-малката. Представих си бебето, което сестрите й носеха на ръце, когато идваха у нас, за да бродират с Мейв и Глинис. Хубава кукличка, облечена в бяло и розово, с мека златиста косичка и ужасно ревлива.

— Е, значи си сгоден, но датата на сватбата не е определена, а щом тя е на четиринайсет, значи няма да е скоро…

Джонатан поклати глава.

— Старият Чарлз иска да се оженим тази есен, ако е възможно. Със сигурност трябва да стане до края на годината.

— Няма търпение да продължиш рода — изрекох аз очевидното.

Джонатан ме прегърна с една ръка през раменете, за да ме задържи права, а аз исках да остана притисната до силното му топло тяло завинаги.

— Кажи ми, Лани, какво искаш да направим? Кажи ми и аз ще се постарая да го изпълня. Искаш ли да помоля родителите си да ме освободят от брачната договорка?

През мен премина хладна тъга. Предлагаше ми това, което исках, но усещах, че се бои от отговора ми. Нямаше никакво желание да се ожени за Еванджелин, но след като неизбежното се бе случило, той се бе примирил, че ще трябва да изпълни задължението си. Не искаше да приема предложението му. А и най-вероятно от това нищо нямаше да излезе: аз бях неприемлива партия. Баща му може и да искаше наследник, но майка му щеше да настоява той да е заченат в брак, да не бъде роден в скандал. Родителите на Джонатан щяха да го принудят да се ожени за Еванджелин Макдугъл, а ако се разчуеше за бременността ми, щях да бъда съсипана.

Но имаше и друг начин. Нали аз го подсказах на София прели няколко месеца? Стиснах ръката на Джонатан.

— Мога да отида при акушерка.

Лицето му веднага светна от благодарност.

— Щом така искаш.

— Ще намеря начин да отида възможно най-скоро.

— Мога да ти помогна с разходите — каза той и започна да рови в джоба си. Притисна една голяма монета към дланта ми. За миг ми се догади, но се удържах да не го зашлевя. Знаех, че гневът ми говори вместо мен. Взрях се за миг в монетата и я пъхнах в ръкавицата си.

— Съжалявам — прошепна той и ме целуна по челото.

Викаха го, името му ехтеше в огромната зала. Остави ме, преди да са ни открили заедно, а аз се заизкачвах обратно по стълбите към балкона, за да видя какво става. Семейството на Джонатан стоеше пред ложата си близо до амвона, където се настаняваха най-видните граждани. Чарлз Сейнт Андрю беше най-отпред, вдигнал ръце, но изглеждаше по-раздразнен от обикновено.

Такъв си беше от есента, казваше, че е от изтощение и прекалено много вино (но по-скоро беше комбинация от прекалено много вино и прекалено много въргаляне със слугините). Но сякаш изведнъж остаря, побеля и плътта му се отпусна. Уморяваше се лесно, заспиваше по време на служба веднага щом пастор Гилбърт отвореше Библията. Скоро спря да ходи на заседанията на градския съвет и пращаше Джонатан на тях. Никой от нас не предполагаше, че може би умира. Все пак беше изградил селището със собствените си ръце, беше неунищожим и смел покорител на граници, далновиден предприемач. Сега, като се обърна назад, разбирам, че сигурно заради това е притискал Джонатан да се ожени и да създаде наследници. Чарлз Сейнт Андрю, е усещал, че времето му изтича.

Семейство Макдугъл тръгнаха по пътеката между редовете с пейки, за да присъстват и те на официалното обявяване. Господин и госпожа Макдугъл бяха като важно патешко семейство, следвано от малките си патенца, наредени в редичка по възраст.

Седем момичета, някои прилежно сресани и пригладени, други рошави и размъкнати, с по някой висящ дантелен ръб на фуста, подаващ се под полата. А най-накрая — изтърсачето на семейството, Еванджелин. В гърлото ми заседна буца, когато я видях — толкова беше красива. Не беше едро фермерско момиче, а точно на прага между детството и женствеността. Беше грациозна и стройна, с напъпили гърди, леко заоблени бедра и устни като на херувимче. Косата й бе все така златисторуса и падаше по гърба на къдрици. Беше очевидно защо майката на Джонатан бе избрала нея: тя беше като ангел, пратен на земята, неземно същество, достойно за вниманието на най-големия й син.

Можех да се разплача, но си прехапах устните и гледах как тя минава покрай Джонатан, кимва му лекичко и го поглежда крадешком изпод бонето си. Той й кимна в отговор с пребледняло лице. Цялото паство следеше с очи случващото се и разбра какво става между тези двама млади.

— Крайно време беше да му намерят жена промърмори някой зад мен. Може би сега ще спре да гони момичетата като побесняло куче.

— Това си е жив скандал! Та тя е още дете…

— Тихо, разликата им е само шест години, а много мъже са доста по-възрастни от съпругите си…

— Така е, след някоя друга година, когато тя стане на осемнайсет или двайсет, няма да има никакво значение. Но четиринайсет! Помисли за собствената ни дъщеря, Сарабет. Дали би я дала на момчето на Сейнт Андрю?

— За бога! Не!

Долу останалите момичета Макдугъл се наредиха в кръг около Джонатан и родителите му, а Еванджелин застана срамежливо на крачка зад баща си. Намери време да се прави на свенлива, помислих си аз тогава и се изпружих, сякаш можех да чуя какво си говорят. Той ще се ожени за теб. Този красив мъж ще стане твой съпруг и ще си ляга с теб всяка вечер. Не е лесно да му дариш сърцето си и трябва да докажеш, че си достойна за предизвикателството. Иди и застани до него.

Най-накрая, подтиквана от родителите си, тя излезе неловко иззад баща си. Беше като новородено жребче, което открива как да движи крачката си. И чак когато застана до него, осъзнах: тя наистина беше още дете. Той стърчеше доста над нея. Представих си ги в леглото и си помислих, че той ще я премаже. Тя беше дребничка и трепереше като листо при най-малкото внимание.

Джонатан я хвана за ръката и се доближи до нея. Жестът му беше галантен, закрилнически. После се наведе и я целуна. Това не беше обичайната му целувка, която помнех добре — толкова въздействаща, че ме разтърсваше до пръстите на краката. Той даде знак, че приема брака, като я целуна пред семействата им и цялото паство. И пред мен.

Тогава разбрах посланието, което София ми предаваше чрез съня. Тя не ме подтикваше да се самоубия, за да изкупя вината си към нея. Тя ми казваше, че ме чака цял живот, пълен с разочарование, ако продължа да обичам Джонатан така, както го бе обичала и тя — толкова силно, че обичта се превръща в отрова и носи огромни нещастия. Но какво беше лекарството? Можеш ли да принудиш сърцето си да спре да желае някого? Можеш ли да спреш да обичаш по своя воля? По-лесно бе да се удавиш, сякаш ми казваше София. По-лесно бе да скочиш от високо.

Тези мисли отекваха в ума ми, докато гледах от балкона с плувнали в сълзи очи. Ноктите ми се забиха в меките чамови дърво на колоната, на която се бях облегнала. Бях над основната зала на църквата, достатъчно високо, за да скоча. Но не го направих, защото дори тогава мислех за детето, което носех. Вместо това се обърнах и затичах надалеч от мъчителната сцена, на която бях станала свидетел.

12.

Докато се возех в каруцата с баща ми към вкъщи, не казах нито дума. Той ми хвърляше по някой поглед от време на време. Бях увита в наметалото си и шала, но треперех и зъбите ми тракаха, макар че бе изгряло слънце и ни обливаше с лъчите си. Татко също мълчеше и без съмнение отдаваше тъгата и вглъбеността ми на новината за годежа на Джонатан. Спряхме до порутената католическа църква, пред която вече ни чакаха мама, сестрите ми и Невин. Устните им бяха посинели и те се гневяха, че сме закъснели.

— Тихо, имаме добро извинение за закъснението — каза им баща ми с тон, който показваше, че не търпи възражения. — Днес след службата обявиха годежа на Джонатан.

Милостиво ми спестиха възгласите на радост, сестрите ми само се спогледаха, а брат ми смотолеви: „Горкото момиче, което и да е то!“. Когато пристигнахме във фермата, Невин разпрегна коня, а баща ми отиде да нагледа добитъка. Сестрите ми се възползваха от слънчевия ден и се погрижиха за овцете и кокошките. Аз последвах с мрачно изражение майка ми в къщата. Тя заснова из кухнята, за да приготви вечерята. Седнах до прозореца, без да свалям наметалото си. Майка ми не беше глупава.

— Искаш ли чаша чай, Ланор? — извика тя от огнището.

— Все ми е тая — отвърнах, като се стараех да не се издам, че съм тъжна. С гръб към нея чух как изтрака големият метален казан, когато го закачи на кука над огъня, и как наля в него от кофата с кладенчова вода.

— Знам, че си разстроена, Ланор. Но нали не си се съмнявала, че този ден ще дойде? — каза тя накрая решително, но мило. — Знаеше, че някой ден господин Джонатан ще се ожени, а ти ще се омъжиш. Казвали сме ти, че такова близко приятелство с момче не е препоръчително. Сега виждаш какво сме имали предвид.

Оставих една сълза да се търколи по лицето ми, тъй като майка ми не можеше да ме види. Чувствах се изнемощяла, сякаш току-що ме е стъпкал бик на полето. Имах нужда да споделя с някого. В този миг усещах, че ще умра, ако продължа да пазя тайната само за себе си. Въпросът бе: на кого в семейството ми можех да се доверя? Майка ми винаги бе мила към децата си, защитаваше ни, когато баща ми ставаше прекалено строг и прекалено суров към нас. Пък й беше жена, преживяла шест бременности, бе погребала две бебета в двора на църквата. Със сигурност щеше да разбере как се чувствам и да ме зашити.

— Майко, трябва да ти кажа нещо, но съм ужасена как бихте реагирали с татко. Моля те, обещай ми, че ще продължиш да ме обичаш, каквото и да чуеш — произнесох аз с разтреперан глас.

Чух сподавен вик и тракането на изпуснатия на пода черпак разбрах, че няма нужда да казвам нищо повече.

Въпреки всичките й съвети, молби и наставления най-големият й страх се беше сбъднал.

Накараха Невин да впрегне отново коня в каруцата и да закара сестрите ми у семейство Дейл от другата страна на долината, докато баща ми не дойде да ги вземе. Аз останах сама с родителите ми в притъмняващата къща, седнала на табуретка в средата на стаята. Майка ми плачеше тихо край огъня, а баща ми крачеше край мен. Никога не го бях виждала толкова ядосан. Лицето му бе червено и подпухнало, ръцете побелели от стискане. Само сълзите, които се стичаха по лицето ми, го възпираха да ме удари.

— Как можа? — извика ми той. — Как можа да се отдадеш на момчето на Сейнт Андрю? С какво си по-добра от най-долните блудници? Какво ти стана?

— Той ме обича, татко…

Думите ми преляха чашата на търпението му. Той замахна и ме удари по бузата. Дори майка ми затаи дъх от изненада. Болката се разнесе по цялата ми челюст, но повече бях наранена от силата на гнева му.

— Това ли ти каза той? Ти толкова ли си глупава, че да му повярваш, Ланор?

— Грешиш. Той наистина ме обича…

Той замахна за втори път, но се спря.

— Да не мислиш, че не казва това на всяко момиче, което би му се вързало и би се поддало на желанията му? Ако наистина има чувства към теб, защо се сгоди за момичето на Макдугъл?

— Не знам — казах аз задавено и избърсах сълзите от лицето си.

— Кийран — каза строго майка ми, — не бъди жесток.

— Това е тежък урок — отвърна й баща ми, като я погледна през рамо. — Семейство Макдугъл имат моето съчувствие, жалко за горката Еванджелин, но аз не искам за зет момче от семейство Сейнт Андрю.

— Джонатан не е лош човек — запротестирах аз.

— Чуй се само! Защитаваш мъжа, който ти е направил дете и няма доблестта да застане до теб, докато съобщаваш новината на семейството си — изрева баща ми. — Предполагам, че копелето знае за състоянието ти…

— Знае.

— Ами баща му? Да не мислиш, че му е стискало да признае на стария?

— Не знам.

— Съмнявам се — каза татко и продължи да крачи край мен. Тракането на токовете на обувките му по дървения под отекваше из цялата стая. — И по-добре. Не искам да имам нищо общо с това семейство. Чу ли ме? Нищо общо. Взех решение, Ланор: ще те пратим надалеч, докато родиш бебето. В манастир.

Погледна майка ми, коя го кимаше, забила очи в ръцете си.

— Сестрите ще му намерят дом, някой добър католически дом, ако това ще облекчи болката на майка ти.

— Ще ми отнемете детето? — понечих да се изправя от табуретката, но баща ми ме натисна да седна.

— Разбира се. Не можеш да се върнеш със срама си в Сейнт Андрю. Няма да позволя съседите ни да разберат, че си още едно от завоеванията на онова момче.

Заплаках горко отново. Бебето щеше да бъде всичко, което да ми остане от Джонатан. Как бих могла да се откажа от него?

Майка ми се приближи и хвана дланите ми в своите.

— Трябва да помислиш за семейството си, Ланор. За сестрите си. За срама, ако се разчуе. Кой ще иска да ожени синовете си за сестрите ти след такъв позор?

— Смятам, че моите грешки няма да им се отразят — казах дрезгаво, но знаех истината. Праведните граждани щяха да накарат сестрите ми и родителите ми да страдат заради моите грехове. — Нали няма да казвате на стария Сейнт Андрю за състоянието ми?

Баща ми спря да крачи и се обърна с лице към мен.

— Няма да доставя на дъртото копеле удоволствието да знае, че дъщеря ми не е могла да устои на сина му — и поклати глава. — Мисли си каквото искаш за мен, Ланор. Но се моля да постъпвам правилно с теб. Знам само, че трябва да се опитам да те спася от пълно съсипваме.

Не чувствах благодарност. Не исках да ме пращат надалеч! Може и да съм била себична, но първата ми мисъл не беше за семейството ми и тяхната болка, а за Джонатан. Щяха да ме принудят да напусна дома си и никога повече нямаше да го видя. Тази мисъл прониза сърцето ми като нож.

— Трябва ли да заминавам? — попитах с отчаян глас. — Не може ли да отида при акушерка? След това бих могла да остана. Никой няма да разбере.

От ледения поглед на баща ми ме заболя повече, отколкото от удара му.

— Аз ще знам, Ланор. И майка ти също. Някои семейства може и да се примиряват с това, но… ние не можем да ти го позволим. Би било чудовищен грях, дори по-ужасен от този, който вече си извършила.

Аз бях не просто лоша дъщеря и марионетка в ръцете на Джонатан, но и недостойна майка. В този миг исках да умра, но само срамът не стигаше.

— Разбирам — казах и изтрих студените сълзи от очите си, решена повече да не плача пред баща си.

О, какъв срам и какъв ужас изпитвах онази вечер! Днес, като се обърна назад, ми се струва глупаво да бъда толкова засрамена и уплашена. Но тогава бях просто жертва, оставена на милостта на религията и приличието, разтреперана и разплакана в дома на родителите си, смазана от тежестта на изискванията на баща ми. Дребна безпомощна душа, която щеше да бъде пратена на заточение в мрачен и жесток свят. Щяха да ми бъдат нужни много години, за да си простя. Тогава си мислех, че животът ми е свършил. Баща ми ме смяташе за блудница и чудовище и ме отделяше от единственото, което имаше значение за мен. Не можех да си представя как ще продължа напред.

Най-суровата част от зимата бе отминала. Късите мрачни дни неуловимо се удължаваха и просветляваха. Чудех се дали и аз не съм започнала неуловимо да се променям заради бебето в утробата ми, или само си въобразявах, че тялото ми вече не е същото. Винаги съм била стройна и заради бедата, в която попаднах, загубих апетит. Дрехите не ми отесняваха, както очаквах, но може би вината пришпорваше въображението ми. Понякога се питах дали Джонатан си мисли за мен, дали знае, че ще ме пратят надалеч, и дали съжалява, че ме е изоставил. Може би бе предположил, че съм постъпила както му обещах посетила съм някоя акушерка и съм се очистила. Вероятно бе погълнат от предстоящата сватба. Нямаше как да разбера. Вече не ми позволяваха да ходя на неделна служба и единствената възможност да се виждам с Джонатан ми беше отнета.

Дните се нижеха с ужасна монотонност. Баща ми непрекъснато ми намираше работа още със ставането ни на разсъмване до лягането вечер. Нощите не ми носеха покой, защото често сънувах София — как излиза от ледени те води на Олагаш, как се появява обвита в дим на гробището, как обикаля къщата ми по мрак като безмилостен призрак. Може би душата й намираше някаква слаба утеха в моето страдание.

Коленичех до леглото си, преди да си легна, и се чудех дали би било богохулно да помоля Господ да ме избави от бедата. Ако прогонването ми бе справедливо наказание за ужасните ми грехове, не трябваше ли да го приема, вместо да искам снизхождение?

С изтичането на зимата и приближаването на деня на заминаването ми сестрите ми ставаха все по-тъжни. Прекарвахме колкото можехме повече време заедно, не говореха за отпътуването ми, само седяха до мен, прегръщаха ме и притискаха чела в моето. Работеха усърдно заедно с майка ми върху подмяната на гардероба ми — не искаха да ме изпратят облечена като селянка — и дори ми ушиха нова наметка от платно, изтъкано с миналогодишна вълна.

Но неизбежното не можеше вечно да се отлага и една вечер, когато долината напълно се размрази, баща ми каза, че приготовленията са завършени. Щях да отпътувам следващата неделя с каруцата на магазинера, придружена от учителя Тайтъс Абъркоуми. От Преск Айл щях да продължа с файтон до Камдън, а след това с кораб — до Бостън. Сложиха вещите ми в единствения куфар на семейството и го оставиха до вратата. Зашиха във фустата ми списък на хората, с които трябваше да се свържа, заедно с монетите, които успяха да отделят. Сестрите ми прекараха нощта, гушнати в мен на голямото легло, не искаха да ме пуснат.

— Не разбирам защо татко те праща надалеч.

— Не ни слуша, както и да го молим.

— Ще ни липсваш.

— Ще те видим ли пак? Ще дойдеш ли на сватбите ни? Ще присъстваш ли на кръщенетата на бебетата ни?

Въпросите им ме накараха да се просълзя. Целунах ги нежно по челата и ги прегърнах силно.

— Разбира се, че ще ме видите отново. Няма да ме има за кратко. Стига сте плакали! Толкова много неща ще се случат, докато отсъствам. Дори няма да забележите, че съм заминала.

Те не вярваха и продължиха да плачат, обещаваха, че ще мислят за мен всеки ден. Оставих ги да си поплачат до изтощение, а после лежах цяла нощ будна и се опитвах да намеря покой в последните няколко часа преди зазоряване.

Когато се съмна, отидохме пред магазина на Уотфорд и там заварихме конярите да впрягат празните вече каруци, които предния ден бяха доставили камари от стоки — брашно, платове, игли, чай. Три големи коли и шестима яки мъже, които довършваха последните приготовления по впряговете и гледаха смутено скупченото около мен семейство. Сестрите и майка ми се притискаха силно към мен, сълзи се стичаха по лицата им. Баща ми и Невин стояха по-настрани с мрачни и безизразни лица.

Единият от конярите се покашля, не му беше удобно да ни прекъсва, но се тревожеше, че трябва да потеглим по график.

— Време е за тръгване — каза татко. Хайде, момичета.

Изчака майка ми да ме прегърне за последен път, а Невин да помогне на коняря да натовари куфара ми в празната каруца.

После се обърна към мен.

— Това е шансът ти за спасение, Ланор. Бог е сметнал за необходимо да ти даде още една възможност, така че не злоупотребявай с добрината му. Майка ти и аз ще се молим да родиш леко, но не си и помисляй да откажеш на монахините да намерят ново семейство на бебето. Заповядвам ти да се откажеш от детето и ако решиш да не спазиш нарежданията ми, по-добре не се връщай в Сейнт Андрю. Ако не станеш праведна и богобоязлива християнка, не искам да чувам повече за теб.

Бях като ударена от гръм. Качих се в каруцата, където ме чакаше Тайтъс. Той кавалерски ми помогна да се настаня на пейката до него.

— Скъпа моя, за мен е удоволствие да те придружа до Камдън — каза ми малко сковано и официално, но пък затова приятелски. Бях чувала Джонатан да имитира подигравателно същия този глас. Тайтъс беше деликатен възрастен господин с телосложение на книжен плъх — слаби ръце и крака и коремче, което с годините непрекъснато нарастваше.

Повечето му коса бе окапала, а тази, която беше останала, бе посивяла. Приличаше на Бенджамин Франклин с голото си теме, обградено от тънка растителност. Беше един от малцината мъже в града, които носеха очила с телени рамки, а те правеха бледосивите му очи да изглеждат още по-малки и по-воднисти. Тайтъс прекарваше лятото в Камдън, където преподаваше латински на децата на свой братовчед срещу издръжка, тъй като по онова време всички ученици в Сейнт Андрю работеха в семейните стопанства до започване на учебната година през есента.

Имаше и още един пътник, един от дървосекачите на Сейнт Андрю, който се бе наранил и се връщаше при семейството си в Камдън, за да се възстанови. Ръката му беше превързана с парцали. Когато каруцата потегли, аз заплаках обилно и започнах да махам трескаво през сълзи на майка ми и сестрите ми, които също ми махаха за довиждане.

Щом излязохме от града, болката в гърлото и сърцето ми се усили. Гледах как от погледа ми изчезва единственото място, което някога бях познавала, и се сбогувах с всички, които бях обичала. Особено с един.

13.

Шосето за Форт Кент, днешно време

Граничният пункт не беше много далеч. Въпреки че Люк не бе ходил по тези места от години, откакто закара семейството си на някаква мижава ваканция, беше сигурен, че може да го намери, без да поглежда картата. Движеше се по обиколни странични шосета, които щяха да го забавят, но по тях бе по-малко вероятно да срещне полицаи; по тесните пътища и малките градчета служителите на реда бяха рядкост. Големите неприятности ставаха по магистралите, по които се движеха коли с огромна скорост и надхвърлили лимита товарни автомобили. Оттам можеха да дойдат повече приходи от глоби за щатския бюджет.

Люк хвана волана в центъра и започна да управлява с една ръка. Пътничката до него се взираше напрегнато в пътя пред тях и хапеше долната си устна. Така приличаше още повече на тийнейджърка, която крие страховете си под привидно нетърпение.

— Е — каза той в опит да стопи леда между тях. — Имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса?

— Моля, заповядай.

— Какво е да си такава, каквато си?

— Нищо особено.

— Нима?

Тя се облегна назад и подпря лакът на облегалката за ръце.

— Не се чувствам по-различна, поне не си спомням да е било така. Не забелязвам промяна, не и такава, която се вижда с просто око. Няма някакви специални сили. Не съм героиня от комикс.

Усмихна се, за да му даде да разбере, че въпросът е глупав.

— Онова, което направи в спешното отделение — като се поряза… Болеше ли?

— Не. Съвсем малко, сигурно така се чувстват пациентите по време на операция, ако са поели малка доза упойка. Само този, който те е превърнал в това, може да те нарани, да те накара наистина да изпиташ болка. Толкова време мина, че съм забравила какво е да те боли. Почти.

— Този, който те е превърнал в това? — попита Люк невярващо. — Как стана?

— Ще стигна и до там — отвърна тя, все още усмихната. — Бъди търпелив.

Откритието, че това чудо е дело на човешка ръка, направо замая Люк, все едно погледна цялата картина от различна перспектива. Стори му се още по-невероятно, още по-невъзможно, дори си помисли, че вероятно става въпрос за измама от страна на хубавата и манипулативна млада жена.

— Всъщност — продължи тя — аз съм почти същата като преди… Но не се уморявам. Не се изтощавам физически. Но емоционално — да.

— Депресираш ли се?

— Да, може би точно за това става въпрос. Сигурно има много причини. Най-вече, когато осъзнавам безсмислието на живота си, че нямам избор, освен да живея ден след ден, ден след ден… Чудя се какъв е смисълът да понасяш всичко това сам, освен страданието и припомнянето на всички злини, които съм сътворила, и начина, по който съм се отнасяла към хората. А нищо не мога да направя. Няма как да се върна назад във времето и да поправя грешките си.

Не такъв отговор очакваше той. Премести ръката си в края на волана, който вибрираше под дланта му, тъй като бяха тръгнал и по неравен макадамов път.

— Искаш ли дати предпиша нещо?

Тя се засмя.

— Като например антидепресанти? Това ли имаш предвид? Не мисля, че ще ми помогнат.

— Лекарствата не ти ли влияят?

— Да кажем, че съм си изградила висока резистентност — извърна се тя от него към прозореца. — Понякога единственият начин да се спасиш от мислите си е забравата.

— Забравата… Имаш предвид с алкохол? Или наркотици?

— Може ли да не говорим повече за това? — затрепери гласът и на последните думи.

— Разбира се. Гладна ли си? Вероятно отдавна не си яла… Искаш ли да спрем да хапнем? Има едно място близо до Форт Кент, където правят хубави понички…

Тя поклати уклончиво глава.

— Никога не огладнявам. Мога да изкарам седмици, без да се сетя за ядене. Или пиене.

— Ами сънят? Искаш ли да си подремнеш?

— Не спя много. Просто забравям. Пък и най-хубавото на съня е, че си до някого, нали? Топло тяло, което се притиска в твоето. Много е… успокоително, не мислиш ли? Как дишането влиза в ритъм с неговото, синхронизира се. Божествено е.

Дали това означава, че от доста време в леглото й не бе имало мъж, почуди се Люк. Ами онзи мъртвец в моргата, смачканите чаршафи в бунгалото — те какво означаваха? Или пък си играеше с него, опитваше се да скрие истинската си същност?

— Липсва ли ти жена ти в леглото? — попита тя след малко и го побутна.

Разбира се, че му липсваше, макар да спеше леко и неспокойно и често да го будеше, когато се опитваше да се нагласи по-удобно или пък викаше и се въртеше насън. Затова обичаше да я намира заспала в леглото им, когато се прибираше късно вечер от болницата, да вижда нежните извивки на стройното й елегантно тяло под завивките. Златистата й руса коса, леко отворената й уста. Имаше нещо в това да я гледа, без тя да го вижда, което я правеше красива в неговите очи. Споменът за тези интимни сцени предизвика буца в гърлото му. Това беше прекалено лична информация и не можеше да я сподели с не позната, но можеше да признае, че е самотен и изпълнен със съжаление. Затова си замълча.

— Откога не живее с теб? Жена ти, имам предвид? — попити Лани.

Той сви рамене.

— Вече почти година. Ще се жени за първото си гадже. Върна се в Мичиган. Взе и двете ни дъщери.

— Това е… ужасно. Съжалявам.

— Не си хаби съчувствието за мен. Струва ми се, че ти имаш доста по-големи проблеми.

Отново го обзе онова чувство, което усети и пред моргата — объркваше се, когато се опитваше да постави нейната история в контекста на познатия си свят. Как е възможно това, което казва тя, да е истина?

Тогава му се стори, че съзира светлините на черно-бяла патрулка в огледалото за обратно виждане. Точно когато зави надясно. Дали ги бе следвала през цялото време, без той да я забележи? Дали преследваше тях? Мисълта го притесни, тъй като никога не си бе имал проблеми със закона.

— Какво има? — попита внезапно Лани и се изправи. — Нещо се случи, усещам го по изражението ти.

Люк не сваляше очи от огледалото за обратно виждане.

— Спокойно. Не искам да се тревожиш, но мисля, че ни следят.

Част 2

14.

Бостън, 1817 година

Пътуването на юг с каруцата на магазинера продължи две седмици. Минахме по източната граница на Великия северен лес, достатъчно далеч от планината Катадин, за да не видим покритите със сняг върхове; след това поехме покрай река Кенебек и я следвахме чак до Камдън. Придвижваното през тази част на щата навяваше самота. Не беше много заселена, на практика беше почти пуста. Разминавахме се с трапери и от време на време лагерувахме заедно с тях през нощта. Конярите копнееха да споделят с някого бутилка уиски. Траперите, които срещахме, бяха най-често от Френска Канада, странни и стоически понасящи несгодите. Този вид занаят подхождаше на отшелници и независими духове. Някои от тях ми се сториха направо луди — говореха си неразбираемо под носа доста обезпокоително — докато чистеха и смазваха инструментите си, преди да се заемат дивеча, който бяха уловили. Слагаха замръзналите животни край огъня, докато се разтопят и отпуснат, а след това взимаха ножовете с тънки остриета и започваха да ги дерат. Докато гледах как мъжете свличат кожата и откриват влажните кървави тела, ми се повдигаше и се чувствах неспокойна. Нямах никакво желание да общувам с тях, затова се оттеглях заедно с Тайтъс край каруците и оставях конярите и траперите да си подават бутилката в топлия обсег на лагерния огън.

Макар да бях нещастна заради заточението, винаги ми се бе искал да видя света извън родния си град. Сейнт Андрю може и да не беше много изискан, но предполагах, че е цивилизован в сравнение с повечето места в този район, които в голямата си част пустееха. По целия път до Камдън срещахме почти само трапери.

Местните жители, индианците, се бяха изнесли преди години, макар някои от тях все още да живееха в селищата на белите или да се прехранваха като трапери. Носеха се легенди, че някои заселници възприемали техния бит, напускали градовете и правели индиански лагери, но те също не бяха много и обикновено се отказваха след първата зима.

Пътуването през Великия северен лес обещаваше да бъде мрачно и мистериозно. Пастор Гилбърт ни бе предупредил за зли духове, които дебнели странниците. Дървосекачите се кълняха, че били виждали тролове и гоблини, което не беше чудно, защото повечето от тях бяха скандинавци и тези същества бяха част от техния фолклор.

Великият северен лес бе онази част от дивата природа, която не се бе поддала на човешка намеса. Влизането там криеше рискове, гората можеше да ни погълне и да предизвика дивака, който все още живееше във всеки от нас. Повечето от хората в Сейнт Андрю не биха си позволили да говорят за това, но рядко някой се осмеляваше да влезе сред дърветата сам посред нощ.

Някои от конярите се опитваха да се плашат един друг, като си разказваха истории край лагерния огън — как срещнали призраци в гробища или демони в горите, докато карали каруците. Гледах да не им обръщам внимание, но често нямаше как да ги избегна, защото имахме само един огън и всички бяха жадни за забавление. Страшните истории означаваха, че конярите бяха или много смели, или големи лъжци, защото въпреки ужасиите, които си разказваха, все още имаха желание да пътуват през огромните пусти пространства.

Повечето от разказите бяха за призраци и докато ги слушах, ми направи впечатление, че тези същества имаха нещо общо: те притесняваха живите, защото имаха несвършена работа на земята.

След като са били убити или сами са отнели живота си, призраците отказваха да продължат към отвъдното, защото чувстваха, че все още принадлежат на този свят, а не на другия. Дали защото искаха отмъщение за човека, отговорен за смъртта им, или защото не можеха да се разделят с някого, когото обичаха, те оставаха близо до хората от последните си дни. Естествено, че си мислех за София. Ако някой имаше право да се върне като призрак, това беше тя. Дали щеше да се разгневи, когато види, че виновната за нейното самоубийство е напуснала града? Дали щеше да ме последва? Може би ме бе проклела от гроба и на нея дължах сегашното си нещастие.

Историите на конярите само усилваха вярата ми, че съм прокълната за злините си. Затова се разведрих и почувствах облекчение, когато започнахме все по-често да минаваме покрай малки селища. Това означаваше, че наближаваме по-населената южна част на територията и аз вече не зависех толкова много от милостта на конярите.

И наистина, няколко дни след като тръгнахме покрай река Кенебек, пристигнахме в Камдън — голям крайбрежен град. Тогава за първи път видях океана.

Оставиха ни с Тайтъс на пристанището, защото такова бе споразумението с баща ми. Изтичах по най-дългия кей, застанах на края му и дълго се взирах в зелената вода. Какъв странен мирис — солен, мръсен, тежък. Вятърът беше студен и силен, толкова силен, че едва си поемах дъх. Блъскаше лицето ми и заплиташе косите ми, сякаш за да ме дразни. Океанът беше напълно различен от всичко в живота ми до този момент. Не че не бях виждала вода — бях, но само в река Олагаш. И колкото и да бе широка, другият й бряг винаги се виждаше заедно с дърветата по него. А този безкраен хоризонт, тази ширнала се вода наистина приличаше на края на света.

— Знаете ли, първите пътешественици, които тръгнали към Америка, се бояли да не изпаднат от ръба на света — каза ми Тайтъс и ми даде да разбера, че е до мен.

Люшкащите се зелени вълни ми се сториха страшни, но също така и хипнотизиращи. Не можех да откъсна очи от тях дори когато усетих, че студът ме пронизва до мозъка на костите.

Учителят ме придружи до управата на пристанището, където намерихме старец с плашещо груба кожа. Той ме упъти до малък кораб, който щеше да ме закара до Бостън, но ме предупреди, че тръгва в полунощ, когато започва отливът. Не бях добре дошла на борда, преди да стане време за отплаване. Предложи ми да прекарам времето в някоя странноприемница, да хапна нещо и дори може би да убедя собственика да ме пусне да подремна на някое празно легло. Дори ме упъти към една таверна близо до пристанището, сигурно защото ме съжали — едва ми се разбираше какво казвам от притеснение и невежество. Щом Камдън беше толкова голям и плашещ, как ли щях да се оправя в Бостън?

— Госпожице Макилврий, не съм съгласен. Не можете да отидете без придружител в странноприемница, нито да вървите сама по улиците на Камдън, след като се стъмни — каза Тайтъс. — Но ме очакват в дома на братовчед ми и не мога да остана с вас през целия ден.

— И какъв избор имам? — попитах. — Ако това ще успокои съвестта ви, изпратете ме до странноприемницата и сам се уверете, че всичко там е почтено, а след това вървете, където трябва. Така няма да се чувствате, все едно сте предали доверието на баща ми.

Единствената странноприемница, която бях виждала дотогава, беше на Дотъри в Сейнт Андрю, а тази в Камдън я правеше да изглежда миниатюрна. Имаше две барманки и дълги маси с пейки край тях. В нея продаваха топла храна. Бирата също беше по-вкусна и аз с болка осъзнах от колко много неща бяха лишени хората в родния ми град. Тази несправедливост ме порази, макар да не се чувствах привилегирована, че се запознавам с новостите. Преди всичко изпитвах носталгия и самосъжаление, но го криех от Тайтъс, който нямаше търпение да продължи по пътя си и затова се съгласи, че мястото не е долнопробно, и ме остави на грижите на съдържателя.

След като хапнах и бях разгледана с любопитство от всички непознати в кръчмата, приех поканата на съдържателя да подремна на кушетка в склада, докато ме пуснат на борда на кораба ми. Очевидно за тази странноприемница това бе обичайна практика и той беше свикнал да предлага подобна услуга. Обеща да ме събули след залез-слънце, за да имам достатъчно време да стигна до пристанището.

Легнах на кушетката в помещението без прозорци и се замислих над положението си. И точно тогава, свита в тъмното и обгърнала се с ръце, осъзнах колко съм сама. Вях израснала на място, където всички ме познаваха, нямаше съмнение към кое семейство точно принадлежа и кой ще се погрижи за мен. Никой тук или в Бостън не ме знаеше, нито пък искаше да ме знае. Тежки сълзи на самосъжаление се отрониха от очите ми. По онова време си мислех, че татко ми е наложил възможно най-жестокото наказание.

Събудих се, когато съдържателят почука на вратата.

— Време е да ставате извика от той от другата страна, — иначе ще си изпуснете кораба.

Платих му с няколко монети, които измъкнах от подгъва на наметалото си, приех поканата му да ме изпрати до пристанището и тръгнах по брега към кея.

С падането на мрака и температурата се бе понижила, от океана беше излязла мъгла. По улиците почти нямаше хора, а тези, които бяха окъснели, бързаха към домовете си, за да се скрият от студа и влагата. Общо взето, атмосферата бе зловеща, като в призрачен град. Съдържателят бе дружелюбен въпреки късния час и под звука на вълните двамата стигнахме до пристанището.

През мъглата видях кораба, който щеше да ме откара до Бостън. Палубата му бе осеяна с фенери, които осветяваха подготовката за отплаването: моряците се катереха по мачтите и разгъваха платната; търкаляха бурета по подвижни мостчета към трюмовете, а съдът леко потъваше под увеличаващата се тежест.

Сега вече знам, че беше незабележителен, малък, най-обикновен товарен кораб, но тогава ми се струваше екзотичен и огромен като британски ветроход или арабска багала. Това беше първият морски плавателен съд, който виждах отблизо. В гърлото ми се надигнаха страх и вълнение, които вече бяха постоянните ми спътници — страх от неизвестното и неутолимо желание за приключение. Пристъпих по подвижния мост, отдалечих се с още една крачка от всичко, което познавах и обичах, и се приближих към тайнствения си нов живот.

15.

След няколко дни корабът приближи бостънското пристанище. Акостирахме следобед, но аз изчаках на палубата да падне мрак. Беше тихо, останалите пътници бяха слезли веднага щом доближихме сушата, а по всичко личеше, че и повече то от товарите са вече на брега. Моряците, или поне тези, които помнех по физиономия, не се виждаха никъде, сигурно вече преоткриваха благините на живота на твърда земя в някоя от близките до пристанището кръчми. Ако съдех по броя им, те бяха неотделима част от корабния бизнес, дори по-важна от дърводобива и производството на платна.

Бяхме пристигнали много по-рано, отколкото се очакваше по график, но беше въпрос на време да уведомят манастира и да пратят някой да ме вземе. Всъщност капитанът ме изгледа няколко пъти с любопитство, когато ме видя да се разхождам по палубата, сигурно се е зачудил защо още не съм слязла. Дори предложи да ми намери транспорт, ако не съм сигурна къде точно отивам.

Не исках да ходя в манастира. Представях си го като нещо средно между работилница и затвор. Той беше моето наказание, мястото, на което трябваше да се „поправя“ с всички възможни средства, да се излекувам от любовта си към Джонатан. Как бих могла да позволя подобно нещо? Освен това се боях да тръгна сама.

В Бостън се чувствах сто пъти по-несигурна, отколкото в Камдън. Градът ми изглеждаше огромен и претъпкан. Как щях да се оправя? Към кого да се обърна за помощ, за подслон, особено пък в моето положение? Изведнъж се почувствах като невежо селско момиче от дивата гора, извадено от естествената си среда.

Страхът и нерешителността ме спираха да напусна кораба, но накрая мисълта, че мога да загубя детето си, ме накара да сляза. Предпочитах да спя по мръсните улици и да си изкарвам прехраната, като мия подове, отколкото да оставя някой да ми вземе бебето.

Като насън тръгнах през Бостън само с малката си торбичка на рамо и изоставих куфара на пристанището. Надявах се да си го взема после, когато намеря къде да живея. И то ако от манастира не го приберяха от мое име, когато откриеха, че съм изчезнала.

Макар че изчаках да мръкне, преди да се измъкна от кораба, пак бях изненадана и уплашена от стълпотворението. Хората излизаха от кръчмите, тълпяха се по тротоарите или пътуваха с файтони. Каруци, натоварени с бурета и кутии колкото ковчези, се движеха по оживените улици. Разминавах се с други пешеходци и коли и не можех да проумея разположението на града. След петнайсет минути вече не бях способна да кажа в каква посока се намира пристанището.

Бостън вече ми се струваше безрадостно и сурово място: стотици хора минаваха покрай мен в онази нощ, но никой не забеляза ужасеното ми изражение, изгубения поглед и безцелното ми мотаене. Никой не ме попита дали имам нужда от помощ.

Мракът се сгъсти до пълна тъмнина. Уличните лампи грейнаха. Движението понамаля и хората се забързаха към домовете си, а магазинерите започнаха да пускат пердетата на витрините и да заключват вратите. В гърдите ми отново избуя паника: къде щях да спя тази вечер? А и следващата, и по-следващата?

Не, казах си, не бива да мисля толкова напред, иначе ще изпадна в отчаяние. Достатъчно бе да се съсредоточа върху първата нощ. Трябваше ми добър план, иначе щях да започна да съжалявам, че не съм отишла в манастира. Отговорът беше странноприемница или хан. Възможно най-евтините, помислих си аз, докато премятах в ръцете си останалите ми монети. Изглежда, че се бях озовала в жилищен квартал. Опитах се да си спомня къде беше последната обществена сграда, покрай която бях минала. Дали не беше по-близо до пристанището?

Може и така да беше, но не се осмелявах да се върна назад, защото само щях да потвърдя опасенията си, че не знам какво правя и сама съм се поставила във възможно най-лошото положение. Не бях сигурна откъде бях дошла. Психологически бе най-добре да продължа напред.

Бях толкова объркана, че стоях насред улицата и обмислях следващия си ход. Ако бях в някоя по-оживена част на града, движението щеше да ме смаже. Трябваше ми минута, за да осъзная, че до мен е спрял файтон и кочияшът ми маха да се отстраня.

— Госпожице! Ей, госпожице! — чух глас отвътре. А и файтонът си го биваше, много по-изискан от всички груби селски каруци, които бях виждала. Тъмното му дърво светеше и всички детайли бяха много умело и фино изработени. Теглеха го два едри жребеца, нагласени като циркови коне. Хамутите им обаче бяха черни като на погребален впряг.

— Говорите ли английски?

На прозореца на файтона се появи мъж с модна тривърха шапка, украсена с алени пера. Беше блед и рус, с издължено аристократично лице, но устните му бяха нацупени, сякаш беше вечно недоволен. Вдигнах поглед към него и се изненадах, че такъв красив непознат се обръща към мен.

— О, нека опитам аз — каза женски глас от файтона. Той се отдръпна и на прозореца се появи дама. Ако мъжът с шапката беше блед, то нейната кожа бе направо прозрачна. Носеше светлокафява рокля от копринена тафта и сигурно заради контраста с нея лицето й изглеждаше толкова безкръвно. Беше красива, но плашеща, с остри зъби зад разтегнатите в неискрена усмивка устни. Очите й бяха много бледосини. Тя също носеше шапка с украса, килната дръзко, а под нея се виждаше пригладена по черепа коса с цвят на лютиче.

— Не се страхувай — каза ми тя, преди дори аз да си дам сметка, че съм уплашена. Отстъпих, когато дамата отвори вратата и слезе на улицата. Богатата й пола от твърда материя шумолеше, когато се движеше. Носеше най-красивата рокля, която някога бях виждала — украсена с миниатюрни воланчета и панделки плътно прилепнала по тънката й като на оса талия. На ръце си имаше черни ръкавици. Пресегна се бавно към мен, сякаш за да прогони уплашено куче. До мъжа с шапката се появи друг господин, който се надвеси през прозореца на файтона.

— Добре ли сте? На мен и приятелите ми ни се стори, че сте се изгубили.

Усмивката й стана малко по-топла.

— Аз… ами… — заекнах, засрамена, че някой ме с разкрил, но в същото време отчаяно копнееща за помощ и човешка топлота.

— Нова ли сте в Бостън? — попита ме вторият мъж във файтона, без да слиза. Той изглеждаше много по-мил от първия, беше смугъл, с изключително топли очи и излъчваше дружелюбност, която будеше доверие.

Кимнах.

— И няма къде да отседнете? Простете любопитството ми, но ми приличате на сираче. Бездомно, без приятели.

Жената ме погали по ръката, докато той произнасяше тези думи.

— Благодаря за загрижеността. Може би ще ме упътите към най-близката странноприемница — започнах аз, като премята торбичката си в ръце.

Тогава високият надменен мъж слезе от файтона и взе багажа ми.

— Ще направим нещо по-добро. Ще ви подслоним. За тази вечер.

Жената ме хвана за ръката и ме поведе към колата.

— Отиваме на празненство. Обичате празненствата, нали?

— Аз… ами не знам — заекнах пак. Всичките ми сетива ме предупреждаваха да внимавам. Как бе възможно трима богаташи да се появят отникъде и да ме спасят? Изглеждаше ми съвсем нормално, дори добродетелно да съм скептична.

— Стига глупости. Как може да не знаете дали обичате празненствата? Всички обичат празненствата. Ще има храна, много пиене, забавления. И накрая ще ви чака топло легло.

Надменният мъж качи торбата ми във файтона.

— Освен това имате ли по-добро предложение? Да не би да предпочитате да спите на улицата? Не ми се вярва.

Беше прав и като пренебрегнах интуицията си, реших, че нямам друг избор, освен да им се подчиня. Дори убедих сама себе си, че случайната ни среща е истински късмет. Тя реши проблема с всичките ми нужди, поне за този момент.

И тримата бяха скъпо облечени и от това логично следваше, че са богати. Едва ли смятаха да ме оберат. Не ми приличаха и на убийци. Ала защо с такава готовност водеха непозната на празненство това за мен беше пълна мистерия. Но ми се стори рисковано да подлагам на прекалено съмнение късмета си.

Пътувахме в напрегнато мълчание няколко минути. Седях между жената и дружелюбния тъмнокос мъж и се опитвах да не забелязвам как русият ме обхожда с поглед. Когато вече не успях да сдържа любопитството си, попитах:

— Извинете, но защо поискахте да присъствам на празненството? Домакинът няма ли да се подразни заради неочаквана гостенка?

Жената и надменният господин изсумтяха, сякаш току-що бях казала някаква шега.

— О, не се тревожете за това. Домакинът е наш приятел и сме сигурни, че се радва, когато посреща красиви млади жени — каза русият и пак изсумтя. Дамата удари ветрилото си върху опакото на дланта си.

— Не обръщайте внимание на тези двамата — каза тъмнокосият. — Забавляват се за ваша сметка. Имате думата ми, че сте напълно добре дошла. Както вече казах, нуждаете се от подслон за тази нощ и предполагам, че искате да забравите грижите си поне за една вечер. Може би там ще намерите и още нещо, което ви е необходимо — каза той толкова мило, че аз омекнах. Бяха ми необходими много неща, но най-вече имах нужда да му се доверя, че знае кое е най-добро за мен, когато аз самата не знаех.

Продължихме по улиците в тъмното. Аз непрекъснато надничах през прозореца и се опитвах да запомня маршрута. Бях като приказна героиня, на която може да й се наложи да намери обратния път към дома. Чиста загуба на време. Нямаше никаква надежда да се върна там, откъдето бяхме тръгнали, не и в състоянието, в което бях.

Накрая файтонът спря пред огромен палат от тухла и камък, осветен като за празненство. Беше толкова величествен, че дъхът ми спря. Но очевидно гостите още не бяха пристигнали. Вътре не се забелязваше никакво движение, нямаше мъже и жени във вечерни облекла, нито други файтони, спрели на улицата.

Лакеите отвориха вратите на палата и жената ни поведе, все едно беше стопанка на дома, като през това време си свали ръкавиците, издърпвайки ги пръст по пръст.

— Къде е той? — сопна се тя на иконома в ливрея.

Той извъртя очи към тавана.

— Горе, госпожо.

Докато се качвахме по стълбите, притеснението ми започна да расте. Ето ме тук, облечена във вехта, ушита у дома рокля. Смърдях на кораб и морска вода, а косата ми бе рошава и солена. Погледнах към краката си и простите си селски обувки, изцапани с кал от улиците, които бяха започнали да се разпадат от носене.

Докоснах жената по ръката.

— Не биваше да идвам. Не съм във вид за празненство. Дори не ставам за кухнята на такава изискана къща. Ще си тръгвам…

— Ще останеш, докато не ти разрешим да си ходиш — обърна се тя и заби нокти в ръката ми, а аз затаих дъх от болка. — Престани да се държиш като лигла и върви с нас. Гарантирам ти, че тази вечер добре ще се забавляваш.

Тонът й ми подсказа, че моето забавление е последното, за което я е грижа. Четиримата влязохме през двойна врата в спалня, голяма колкото цялата ни къща в Сейнт Андрю.

Жената ни поведе право към гардеробната, където видях мъж, застанал с гръб към нас. Той очевидно беше господарят на къщата — до него имаше камериер, който му прислужваше. Господарят бе облечен в яркосини кадифени панталони и бели копринени чорапи, на краката му имаше изискани пантофи. Носеше риза, обточена с дантела, и жилетка в тон с панталоните. Не си беше сложил сакото, затова видях ясно истинското му телосложение, без триковете на шивачите, които водеха до зрителни измами. Не беше толкова висок и атлетичен като Джонатан — моят идеал за мъж — но въпреки това имаше великолепна физика. Широк гръб и широки рамене като на дървосекачите в Сейнт Андрю, беше мощен и мускулест. След това се извърна, а аз се опитах да прикрия изненадата си.

Беше много по-млад, отколкото бях очаквала, вероятно малко над двайсет, само с няколко години по-възрастен от мен. И беше красив по непознат за мен начин, имаше леко диво излъчване. Кожата му бе смугла, каквато не бях виждала никога в градчето ни, населено с потомци на шотландци и скандинавци.

Тъмните му мустаци и брада покриваха широка челюст и по всичко личеше, че не растяха там отдавна. Но най-странни бяха очите му — черни като маслини, със сиви и златисти точици. Бяха красиви като два скъпоценни камъка, но пък погледът им беше хипнотизиращ като на вълк.

— Доведохме ти още едно забавление за празненството — съобщи му жената.

Усетих очите му физически върху себе си, все едно бяха ръце. Сякаш само след един негов поглед вече нямах никакви тайни от него. Гърлото ми пресъхна и коленете ми омекнаха.

— Това е нашият домакин — долетя през рамото ми гласът на жената. — Направи реверанс, глупачко. Стоиш пред кралска особа. Това е граф Сел.

— Казвам се Адаир — протегна ми той ръка, сякаш за да ме спре да се поклоня. — В Америка сме, Тилде. Доколкото знам, американците не искат кралски особи в страната си и не правят реверанси пред никого. Не бива да очакваме да ни се покланят.

— Току-що сте пристигнали в Америка? — незнайно как намерих кураж да го заговоря.

— Преди две седмици.

Пусна ръката ми и се обърна към камериера си.

— От Унгария — добави ниският тъмен мъж. — Знаете ли къде е?

Главата ми се завъртя.

— Не, боя се, че не знам.

Още сумтене и смях отекнаха зад гърба ми.

— Не е важно — сопна се Адаир, господарят на къщата, на по-нискостоящите. — Не можем да очакваме всички да знаят къде е родината ни. А домът ни всъщност е по-далеч от милите по вода и земя, които оставихме зад гърба си. Той е в друг свят. Затова дойдох тук — тук е нов свят.

Той направи жест с ръка към мен.

— Имате ли си име?

— Ланор.

— Оттук ли сте?

— От Бостън ли? Не, пристигнах днес. Семейството ми… — млъкнах, защото усетих буца в гърлото си — … живее в Мейн, на север. Чували ли сте за тази територия?

— Не — отвърна той.

— Значи сме квит.

Нямам представа откъде намерих смелост да се пошегувам.

— Сигурно е така.

Той остави камериера да нагласи вратовръзката му, като ме изгледа с любопитство, преди да се обърне към другите трима.

— Не стойте така — каза. — Пригответе се за празненството.

Заведоха ме в друга стая, която бе пълна с куфари. Отвориха капаците им и започнаха да ровят, докато намериха подходящи за мен дрехи — хубава червена памучна рокля и чифт копринени пантофки. Не си отиваха много, но въпреки това бяха най-изящните дрехи и обувки, които някога бях носила. Поръчаха на слуга веднага да приготви вана и ми наредиха да се измия старателно, но бързо.

— Ще изгорим това — каза русият и кимна към домашно шитите ми дрехи, които лежаха захвърлени на пода.

Преди да ме оставят да се изкъпя, зловещата руса жена пъхна в ръката ми бокал, в който се плискаше ароматно червено вино.

— Изпий го — каза тя. — Сигурно си жадна.

Пресуших чашата на две глътки.

Когато излизах от банята, вече знаех, че във виното е имало опиати. Подът и стените сякаш се местеха и трябваше да мобилизирам всичките си сили, за да стигна до залата. Гостите вече бяха започнали да пристигат, бяха предимно добре облечени мъже с перуки и маски, които закриваха лицата им. Тримата бяха изчезнали и ме бяха оставили сама.

Бях напълно зашеметена, бродех от стая в стая и се опитвах да разбера какво става, а около мен се вихреше разюздана вакханалия. Спомням си, че мярнах хора, играещи карти в огромна стая. Покрай масите бяха насядали по четирима-петима мъже и се смееха или проклинаха на висок глас, докато хвърляха монети по плотовете. Продължих да обикалям, влизах хаотично от стая в стая. Всеки път, когато влизах, олюлявайки се, в някое помещение, непознат се опитваше да ме хване за ръката, а аз се дърпах и бягах с всички сили, макар да бях напълно дезориентирана.

Започнах да халюцинирам. Бях убедена, че сънувам и че в съня си се виждам в лабиринт. Никой не разбираше какво му говоря. От устата ми излизаха непонятни думи, а и никой не искаше да ме слуша. Нямаше измъкване от зловещото празненство, не виждах как да изляза на относително по-безопасната улица. Усетих как до лакътя ми се допря длан и припаднах.

Когато се събудих, лежах на някакво легло по гръб и почти се задушавах от тежестта на мъжа върху мен. Лицето му бе неестествено близо до моето, топлият му дъх изгаряше лицето ми. Потръпнах, но той продължаваше упорито да се блъска в мен. Чух се как стена и викам от болка, но болката сякаш бе извън тялото ми, притъпена от опиатите. Инстинктивно знаех обаче, че по-късно ще я изпитам с пълната й сила. Опитах се да извикам за помощ и потна ръка покри устата ми. Солените й пръсти се пъхната между устните ми.

— Тихо, кукло — изръмжа човекът върху мен с полузатворени очи. През рамото му видях, че ни наблюдават. Маскирани мъже седяха на столове, придърпани към леглото. Държаха чаши, смееха се и насърчаваха този върху мен. В средата на групата, преметнал крак връз крак, седеше домакинът. Графът. Адаир.

Стреснах се и се събудих. Бях върху голямо легло в тъмна и тиха стая. Минималното движение, с което излязох от унеса, разтърси от болка цялото ми тяло. Чувствах се изкормена, разчекната, ранена до кръв и схваната навсякъде. Бях безчувствена от кръста надолу. Стомахът ми гореше, препълнен с отрова. Лицето и устата ми бяха подпухнали, устните сухи и напукани. Знаех какво се бе случило с мен, болката бе доказателството, от което имах нужда. Сега само трябваше да оцелея.

Тогава го видях да лежи до мен в леглото. Адаир. Лицето му беше почти блажено в съня. Доколкото виждах, беше гол и покрит от кръста надолу с чаршаф. Гърбът му бе обърнат към мен и по него имаше стари белези, които говореха за ужасен побой преди време.

Наведох се през ръба на леглото, стиснах дюшека и повърнах на пода. Напъните ми събудиха домакина. Той простена, имаше махмурлук, поне така ми се стори. Вдигна ръка към слепоочието си. Златистозелените му очи примигнаха несигурно.

— Мили боже, все още си тук — каза ми той.

Хвърлих се гневна към него и вдигнах юмрук, за да го ударя, но той ме бутна лениво със силната си ръка.

— Не ставай глупава — предупреди ме, — иначе ще те скърша като съчка.

Спомних си задругите млади мъже и жени, които бях видяла предната вечер.

— Къде са? Къде са останалите? — попитах аз.

— Взели са си парите и са си тръгнали, предполагам — промърмори Адаир и прокара пръсти през рошавата си коса. Сбърчи нос, когато надуши повърнатото. — Доведи някой да почисти това — каза той, докато ставаше от леглото.

— Не съм ти слугиня. И не съм… — търсех дума, която не знаех, че съществува.

— Не си проститутка?

Той взе одеяло от леглото и го уви около тялото си.

— Но не си и девица.

— Това не означава, че искам да бъда упоявана и похищавана от група мъже.

Адаир не каза нищо. Придържайки одеялото около себе си, тръгна към вратата и извика на слугите. След това се обърна с лице към мен.

— Значи мислиш, че съм се отнесъл зле с теб? И какво смяташ да направиш? Можеш да разкажеш на някой полицай и той ще те затвори за проституция. Затова ти предлагам да си вземеш заплащането, да се наядеш при готвача и да си тръгнеш.

Наклони глава и ме огледа още веднъж.

— Ти си онази, която Тилде намери на улицата, която няма къде да отиде. Е… никой не може да каже, че не съм щедър. Можеш да останеш няколко дни при нас. Почини си и се ориентирай какво да правиш, ако искаш.

— И няма да се наложи да си заработя вечерята като предната вечер? — политах язвително.

— Не е ли много нагло да ми говориш така? Съвсем сама на този свят, никой не знае, че си тук, мога да те изям като малко зайче, сготвено на яхния. Това не те ли плаши поне малко?

Той ми се ухили, но в усмивката му личеше одобрение.

— Ще видим какво ще ни хрумне.

Потъна в един диван и се уви с одеялото. Макар да беше аристократ, имаше обноски на грубиян.

Опитах се да стана и да си потърся дрехите, но ми прилоша и стаята се завъртя. Паднах обратно на леглото. Тогава дойде слуга с парцали и кофа. Не ми обърна никакво внимание, а коленичи и започна да чисти повръщаното. Чак тогава усетих болезнено пулсиране в корема си, просто още един щрих към океана от болка, в който плувах. От главата до петите бях издрана, насинена и разранена. Болката вътре в мен без съмнение бе причинена по същия начин като болката на повърхността — от ръцете на дивак.

Смятах да избягам от палата, дори ако трябваше да се влача на четири крака. Но не успях дори да се отдалеча от леглото. Строполих се от изтощение.

Щяха да минат месеци, преди да напусна тази къща.

16.

Окръг Арустук, днешно време

Изгревите по това време от годината имаха характерен цвят — мътножълт със сивкави нюанси, като жълтък на сварено яйце. Люк можеше да се закълне, че слънцето висеше над хоризонта като отровен облак или като призрачно проклятие, но знаеше, че това е просто зрителна измама, предизвикана от лъчите, които преминаваха през водните молекули в атмосферата. Независимо дали беше игра на светлината или древна прокоба, зората изглеждаше странно: ниско надвиснало жълто облачно небе, на чийто фон стърчаха кафяви и сиви оголени дървета.

Още щом зърна полицейската кола в огледалото за обратно виждане, Люк разбра, че не могат да преминат канадската граница с колата му. Прекалено се набиваше в очи заради лекарския регистрационен номер и лепенката на калника от бившето училище на Джолийн, на която пишеше, че детето на шофьора е почетна ученичка в „Олагаш Ривър“. (Когато Триша настоя да сложат лепенката на пикапа му, Люк се бе зачудил откога в основните училища имат почетни ученици.) Затова през последния половин час се връщаха обратно към Сейнт Андрю по еднолентови пътища, искаха да стигнат до дома на някого, на когото Люк има доверие. Първо се обади по мобилния си, за да провери от кого може да вземе назаем кола, но повече искаше да разбере дали полицията вече е започнала да разпитва за него.

Спря пред огромна преустроена ферма в покрайнините на Сейнт Андрю. Къщата беше красива, една от най-големите и най-добре поддържаните. Верандата, която ограждаше цялата сграда, бе украсена с елементи, приличащи на венчета от козя върба. Покрай алеята бяха окачени фенери, захранвани със слънчеви батерии. Домът беше на нов лекар в болницата, анестезиолог на име Питър. Беше се преместил от големия град, за да отгледа децата си в провинцията, където смяташе, че няма престъпност и наркотици. Беше патологично мил, дори към Люк, който бе раздразнителен, все още тъжеше за всички свои скорошни загуби и се беше отдръпнал от всички през последните месеци.

Люк почука на вратата, отвори му Питър по халат и чехли. Изражението му беше сериозно. Очевидно го бяха изкарали от леглото и Люк се почувства неудобно заради това.

Питър го хвана за ръката. Двамата постояха така на прага.

— Всичко наред ли е?

— Извинявай, знам, че молбата ми е странна — каза Люк и пристъпи от крак на крак с наведена глава. Беше репетирал тази лъжа наум през последните десет минути. — Работата е там… че дъщерята на моя братовчедка е отседнала при мен за няколко дни, а аз обещах на майка й да я прибера навреме за училищната екскурзия. Само че пикапът нещо не е наред и се боя, че няма да успея да стигна с него и да се върна…

Тонът на Люк беше точната комбинация от неуместност и извинение, която да обезоръжи приятел, представяйки объркване, добронамереност и злочестие, на които само безсърдечен човек би отказал.

Питър погледна през рамото на Люк към паркирания в края на дългата алея пикап, където видя застаналата до вратата Лани с куфар в краката. Беше прекалено далеч и не можеше да я разгледа добре, което беше добре, ако по-късно полицаите дойдат да му задават въпроси. Тя махна с ръка.

— Ти не приключи ли току-що дежурството си? — върна Питър погледа си на Люк. Беше толкова близо, че можеше да го прегледа за бълхи. — Не си ли уморен?

— Да, но съм добре. Беше спокойна нощ. Поспах малко — излъга той. — Ще внимавам по пътя.

Питър извади ключовете от джоба си и ги пусна в дланта му. Когато Люк се опита да му даде ключовете от пикапа като гаранция, той отказа.

— Няма нужда да ми оставяш твоите ключове… нали няма да се бавиш?

Люк сви рамене и се опита да демонстрира спокойствие.

— За всеки случай, ако ти се наложи да отидеш някъде. Никога не се знае.

Вратата на триместния гараж бавно се вдигна и Люк провери емблемата на ключовете, за да се увери, че Питър му поверява чисто нов лъскав джип металик. Нагряващи се кожени седалки и дивиди плейър отзад, за да държи децата мирни на дълги пътувания. Спомни си как колегите в болницата се подиграваха на Питър първия ден, когато дойде с тази кола, защото тя никак не се вписваше в пейзажа. Бронята й щеше да бъде проядена от солта до края на третата зима.

Люк изкара колата на заден от гаража и изчака на края на алеята Лани да се качи на предната дясна седалка.

— Хубава кола — каза тя, когато се пресегна за предпазния колан. — Бива те в размените.

Започна да си тананика, когато Люк подкара автомобила по шосето и пое отново към канадската граница. Този път бяха по-добре скрити зад матираните стъкла на прозорците. Той се почувства виновен за това, което беше направил. Не можеше да си обясни защо, но подозираше, че няма да обърне веднага щом пресекат границата, и затова остави ключовете на стария си очукан пикап на своя приятел. Не, че Питър имаше нужда от него. Очевидно разполагаше и с други коли, ако му се наложеше да отиде някъде. Въпреки това Люк се чувстваше по-добре задето бе оставил гаранция или просто знак за добра воля, тъй като знаеше, че скоро Питър ще промени мнението си за него към по-лошо.

Лани срещна погледа му, когато спряха на празно кръстовище.

— Благодаря — каза тя искрено. — Изглеждаш човек, който не обича да моли за услуги, затова… Искам да знаеш, че оценявам това, което правиш за мен.

Люк само кимна и се почуди колко далеч би отишъл и на каква цена, за да й помогне да избяга.

17.

Бостън, 1817 година

Събудих се в друго легло и в друга стая. Тъмнокосият мъж от файтона седеше до мен с купа вода и студен компрес за челото ми.

— А, ти се върна сред живите — каза той, щом отворих очи. Вдигна компреса от главата ми и го пусна в купата, за да се накисне.

През прозореца зад него струеше студена светлина, затова разбрах, че е ден, но кой ден? Повдигнах завивките и видях, че съм облечена в проста нощница. Бяха ми дали самостоятелна стая, очевидно предназначена за по-висшите членове на персонала. Беше малка и добре подредена.

— Защо съм все още тук? — попитах аз изтощена.

Той не отговори на въпроса ми.

— Как се чувстваш?

Болката в корема ми беше тъпа, мъчителна и пареща.

— Все едно съм наръгана с ръждив нож.

Той леко се намръщи, после се пресегна към чиния със супа, оставена на пода.

— Най-добре си почини, отпусни се напълно. Вероятно някъде вътре имаш разкъсване — и той посочи корема ми — и трябва да се възстановиш възможно най-бързо, преди да развиеш инфекция. Виждал съм го и преди. Може да стане сериозно.

Бебето. Успях да се изправя до седнало положение.

— Искам да отида при лекар. Или акушерка.

Той пъхна лъжицата в бистрата супа, металът се удари в порцелана.

— Прекалено е рано за това. Засега ние ще те наблюдаваме да не се влошиш.

Докато сменяше компресите на челото ми и ме хранеше със супа, той отговори на въпросите ми. Първо ми разказа за себе си. Името му бе Алехандро, беше най-младият син на видно испанско семейство от Толедо. Тъй като бил роден последен, нямало никаква надежда да наследи фамилното богатство. Вторият брат станал капитан на испански галеон с жесток екипаж. Третият бил в двора на испанския крал и скоро щял да бъде пратен като емисар в чужда страна. Така семейството изпълнило задълженията си към краля и родината. Алехандро бил свободен да реши какво да прави с живота си и след много случайности и поврати на съдбата най-накрая се озовал при Адаир.

Обясни ми, че Адаир бил наистина кралска особа от Стария свят, богат като принц. Наследил състояние, което принадлежало на рода му от векове. Уморен от Стария свят; дошъл в Бостън да търси нови забавления, защото чул интересни истории и искал да се увери лично как изглежда Новият свят. Алехандро и останалите двама от файтона Тилде, жената, и Донатело, русият мъж — били от свитата на Адаир.

— Всяка кралска особа си има придворни — каза Алехандро и ми даде първата от много важни информации. — Трябва да бъде обграден от образовани хора от сой, които да се грижат за всичките му нужди. Ние сме буферът между него и света.

Донатело, продължи той, бил от Италия, където се подвизавал като помощник и вдъхновение на велик художник, чието име не бях чувала. А произходът на Тилде бил истинска мистерия, призна Алехандро. Единственото, което знаел, било, че идвала от северна страна, в която имало толкова сняг и било толкова студено, колкото и в моето родно място. Тилде вече била част от свитата на Адаир, когато Алехандро се присъединил към нея.

— Адаир я слуша, а нравът й може да бъде ужасен, затова внимавай винаги с нея — предупреди ме той и загреба още супа.

— Няма да остана и минута повече, отколкото се налага — отвърнах аз и поех лъжицата с уста. — Ще си тръгна веднага щом се почувствам по-добре.

Алехандро не коментира, съсредоточен върху подаването на следващата лъжица със супа в отворената ми уста.

— Има още един член на свитата на Адаир — каза той и побърза да добави: — Но ти сигурно няма да се срещнеш с нея. Тя е… саможива. Само не се изненадвай, ако ти се стори, че наоколо витае призрак.

— Призрак?

Косъмчетата на гърба и тила ми настръхнаха, спомних си историите на конярите за тъжните мъртъвци, които търсели своите любими хора.

— Не е истински призрак продължи той. — Макар много да прилича. Страни от всички и единственият начин да я видиш, е да се натъкнеш на нея случайно като на сърна в гората. Не й говори, няма да ти обърне никакво внимание, ако се опиташ да я заговориш. Казва се Узра.

Макар да бях благодарна на Алехандро, че сподели всичко това с мен, всяка негова информация ме караше да се чувствам зле, защото само потвърждаваше невежеството и ограниченото ми възпитание. Никой никога не ми беше говорил за тези чужди земи, не знаех името на нито един известен художник.

А най-обезпокоителното беше Узра — не исках да се срещам с жена, която се е превърнала в призрак. И какво й бе сторил Адаир, че отказваше да говори? Не се съмнявах, че е достатъчно жесток, за да извърши нещо подобно.

— Не знам защо си правиш труда да ми разказваш всички тези неща — казах аз. — Няма да остана дълго.

Алехандро ме гледаше с херувимска усмивка и блеснали очи.

— О, просто убивам времето. Да ти донеса ли още супа?

Същата вечер, когато чух Адаир и свитата му да слизат в коридора и да се приготвят за излизане, аз станах с мъка от леглото си и се надвесих над парапета на стълбището, за да ги погледам. Бяха много красиви, облечени в кадифе и брокат, напудрени и фризирани от слугите, които се бяха суетили около тях с часове. В русата коса на Тилде бяха затъкнати скъпоценни камъни, устните й бяха начервени; Дона носеше безупречна бяла вратовръзка, която подчертаваше аристократичната му шия и едрата челюст; Алехандро беше с дълъг черен фрак и обичайното си тъжно изражение. Те си разменяха остроумни шеги и пърхаха като богато украсени пауни.

Но най-вече не можех да откъсна очи от Адаир, беше наистина хипнотизиращ. Дивак, облечен като изискан джентълмен. И тогава осъзнах, че той е вълк в овча кожа, който излиза със своята глутница през нощта да преследва жертвите си. Те ловуваха за забавление, така бяха хванали и мен. Той беше вълкът, а аз зайчето с крехко пухкаво вратле, скършено с лекота от безмилостната му паст.

Камериерът постави наметалото върху раменете на Адаир и той тръгна към изхода. Но тогава вдигна очи към мен, сякаш знаеше, че през цялото време съм стояла там. Изгледа ме леко усмихнат и аз отскочих назад. Трябваше да се боя от него — и аз наистина се боях — но въпреки това бях като в транс. Част от мен искаше да съм една от тях, да държа под ръка Адаир, докато той и свитата му се забавляват, да бъда ухажвана също като тях.

Пробудих се през нощта, когато те се прибраха, и не се изненадах, когато Адаир дойде в стаята ми и ме отнесе в леглото си. Въпреки неразположението ми, той ме облада и аз му позволих, предадох се на тръпката да усещам тежестта му върху себе си, твърдостта му вътре в мен и устните му по кожата си. Той шепнеше в ухото ми, докато се любехме, повече стенеше, отколкото говореше, а аз не можех да разбера какво казва, различавах само думите „не можеш да ме отречеш“ и „моя“, сякаш заявяваше собствеността си над мен. След това лежах до него и треперех, докато робството му ме поглъщаше.

Когато се събудих на следващата сутрин в тихата си малка стая, болката в корема ми осезаемо се бе засилила. Опитах се да стана, но с всяка крачка усещах силно пробождане, от мен течаха кръв и изпражнения. Не можех да си представя да стигна до вратата, нито да потърся подслон. До вечерта получих треска и през следващите няколко дни ту изпадах в безсъзнание, ту идвах на себе си и с всяко свестяване се чувствах все по-слаба. Кожата ми стана бледа и чувствителна, очите ми кървясаха. Раните и синините ми не зарастваха. Алехандро, единствения човек, който дойде да ме види, ми сложи диагноза, като поклати глава.

— Перфорация на червата.

— Но се лекува, нали?

— Не и ако получиш сепсис.

Не разбирах нищо от анатомия, но ако болката беше индикатор за сериозността на проблема, то бебето ми беше в истинска опасност.

— Лекар — молех аз и стисках ръката му.

— Ще говоря с Адаир — обеща той.

След няколко часа Адаир влетя в стаята. По нищо не личеше, че си спомня за удоволствието, което бяхме споделили предната нощ. Придърпа табуретка до леглото ми и започна да ме преглежда. Притискаше пръсти в челото и бузите ми, за да прецени температурата.

— Алехандро, каза, че не се подобряваш.

— Моля ви, повикайте лекар. Ще ви върна парите някой ден, веднага щом мога…

Той цъкна с език, сякаш за да каже, че цената няма значение. Вдигна единия ми клепач, след това ме пипна под брадичката. Като приключи, стана от табуретката.

— Ще се върна след малко — каза и излетя от стаята.

Вече бях оклюмала, когато се върна със стара халба в ръка. Вдигна ме до седнало положение и ми подаде чашата. Съдържанието й миришеше на кал и билки, сварени в топла вода, и миришеше на блато.

— Изпий го — каза той.

— Какво е това?

— Ще ти помогне да се почувстваш по-добре.

— Лекар ли си?

Адаир ме изгледа малко гнусливо.

— Не от тези, които ти познаваш. Но съм изучавал традиционна медицина. Ако това беше повряло още малко, щеше да е по-приятно, но нямаше време за това — добави той, сякаш да ме убеди да не съдя по лекарството му само по вкуса.

— Значи си нещо като акушер?

Няма нужда да казвам, че акушерките, макар да бяха единствените лечители в селата, нямаха никакво образование, тъй като на жените не им бе позволено да учат медицина. Обучаваха ги как се раждат деца и как помагат билките, като чиракуваха най-често при майките си или при други роднини.

— Не точно — каза той сърдито. Очевидно приемаше точно толкова несериозно акушерките, колкото и лекарите. — А сега го изпий.

Направих каквото ми нареди, защото си мислех, че няма да се съгласи да извика лекар, ако го ядосам, като откажа лекарството му. Стори ми се, че ще повърна пред него. Отварата беше много стипчива и горчива, в устата ми остана утайка, която не можех да преглътна.

— А сега си почини, после ще видим какво ще правим — каза той и посегна към халбата.

Хванах го за китката.

— Кажи ми, Адаир…

Не знаех как да продължа.

— Какво да ти кажа?

— Не знам как да разбирам поведението ти спрямо мен… Снощи…

Красивата му уста се изви в жестока усмивка.

— Толкова ли е трудно да разбереш? — помогна ми да легна обратно на възглавниците, след това ме зави дои брадичката. Приглади одеялото по гърдите ми и леко докосна косата ми. Подигравателното му изражение се смекчи и за миг видях нещо момчешко в лицето му, зърнах доброта в зелените му очи. — Да не мислиш, че изобщо не съм се привързал към теб, Ланор? Ти се оказа малка изненада, не просто някаква дрипла, която Тилде е довлякла от улицата. Усещам нещо в теб… ти си сродна душа по начин, който още не съм успял да проумея докрай. Но и това ще стане. Първо трябва да оздравееш. Да видим дали еликсирът ще ти помогне. А сега се опитай да си починеш. По-късно някой ще мине да те нагледа.

Бях изненадана от признанието му. Само от една нощ бе преценил, че това между нас е взаимно привличане. Или иначе казано — страст. От една страна се ласкаех, че благородник с богатство и титла се интересува от мен, но от друга, знаех, че е садист и егоист. Въпреки предупредителните знаци приех привързаността на Адаир, макар и като заместител на обичта, която бях желала от друг мъж.

Стомахът ми се успокои, вкусът на горчивия еликсир бе забравен. Сега си имах нова загадка, над която да си блъскам ума. Любопитството ми обаче не можеше да се бори с лекарството на Адаир и не след дълго заспах спокоен сън.

Минаха още една нощ и още един ден, но лекар не дойде да ме прегледа, а аз започнах да се чудя каква игра играе Адаир. Не беше идвал да ме види, откакто призна, че се интересува от мен; пращаше слуги до стаята ми с още дози от еликсира, но никакъв лекар не се появи на вратата ми. След трийсет и шест часа отново станах подозрителна към мотивите му.

Трябваше да се махна от къщата. Ако останех, щях да умра в това легло, а заедно с мен — и бебето. Трябваше да се опитам да намеря лекар или някой, който да ми върне здравето или поне да ме запази жива, докато родя. Детето бе единственото доказателство за любовта на Джонатан към мен и аз бях твърдо решена, че то трябва да оцелее, дори аз да загина.

Станах с мъка от леглото, за да си потърся торбата, но докато опипвах пода под леглото и поглеждах в шкафа, усетих как между краката ми се стича ледена влага. Вяха махнали чаршафите ми и ме бяха увили в просто платно заради това, което изтичаше от мен. Платът беше изцапан и миришеше лошо. Нямаше начин да изляза така на улицата, без да ме вземат за лунатичка и да ме затворят в лудница. Трябваха ми дрехи и наметало, но те ми бяха взели всичко.

Аз, разбира се, знаех къде да намеря нещо за обличане. Стаята с куфарите, където ме бяха отвели в онази първа фатална вечер.

Пред спалнята ми беше тихо, чуваше се само тихият шепот на двама слуги изпод стълбището. Коридорът бе празен. Тръгнах, олюлявайки се, към стълбите, но бях толкова слаба и трескава, че трябваше да лазя до следващия етаж. Когато най-накрая успях да се изкача, се облегнах на стената, за да успокоя дъха си и да се ориентирам. Кой коридор водеше към стаята с куфарите? Всички ми изглеждаха еднакви, а имаше и толкова много врати… Нямах нито сили, нито време да пробвам една по една…

Докато стоях там почти разплакана от объркване и болка и се борех да запазя решителността си бягство, я видях. Видях призрака.

С крайчеца на окото си долових движение. Предположих, че е някое от момичетата от кухнята, което отива в отделението за персонала в мансардата, но силуетът на стълбищната площадка не бе на обикновена слугиня.

Беше много дребничка. Ако не бяха едрата гръд и заобленият ханш, можеше да я объркам с дете. Женствените й форми бяха облечени в екзотичен костюм от много тънка коприна — набрани панталони, туника без ръкави, прекалено малка, за да прикрие целите й гърди. А наистина имаше разкошен бюст, кръгъл, стегнат и висок. Личеше си и колко е тежък, от онзи тип, от който на всеки мъж биха му потекли лигите.

Освен апетитно тяло тя имаше и красиво лице. Бадемовите й очи изглеждаха още по-големи заради черния грим около тях. В косите й имаше множество нюанси на медночервено, кестеняво и златно, а непокорните й къдрици стигаха до кръста. Алехандро много правилно бе описал цвета на кожата й: тя беше канелена, очевидно покрита с брокат, за да блести. Жената сякаш беше направена от скъпоценни камъни. От онзи момент досега съм я виждала много пъти и вече знам, че е от плът и кръв, но тогава наистина ми се стори като привидение, като оживялата идеална мъжка сексуална фантазия. Гледката беше стряскаща, спираше дъха. Боях се, че ако помръдна, ще я подплаша. Тя се взря предпазливо в мен, аз също се взирах в нея.

— Моля ви, не отминавайте. Имам нужда от помощта ви.

Уморих се да стоя права и се облегнах на перилото. Тя отстъпи една крачка, босите й крака се движеха безшумно по килима.

— Не, не, моля ви, не ме оставяйте. Болна съм и трябва да изляза от къщата. Моля ви, трябва да ми помогнете, иначе няма да оживея. Казвате се Узра, нали?

Като чу името си, тя отстъпи още няколко крачки, обърна се и изчезна в мрака на върха на стълбите към мансардата. Не знам дали, когато тя избяга, силите ме напуснаха, или решителността ми се сломи, но се свлякох на пода. Таванът над мен се завъртя като откъснат от връвчицата си фенер: първо в една посока, след това в срещуположната. После всичко притъмня. Чух шепот и усетих докосване на пръсти.

— Тя защо не е в стаята си?

Беше гласът на Адаир, дрезгав и нисък.

— Каза, че няма сили да стане от леглото.

— Очевидно е по-силна, отколкото изглежда — прошепна му Алехандро.

Някой ме вдигна, почувствах се в безтегловност, плаваща.

— Върни я и този път заключи вратата. Няма да напуска тази къща.

Гласът на Адаир долиташе отдалеч.

— Ще умре ли?

— Откъде, по дяволите, да знам? — промърмори Алехандро под носа си, а след това каза по-силно, за да го чуе Адаир. — Предполагам, че това зависи от теб.

Зависи от него, почудих се аз, макар вече да изпадах в безсъзнание. Как така дали ще живея или ще умра зависи от него? Нямах време за повече разсъждения върху този объркваш разговор, защото потънах в черна и тиха забрава.

18.

— Тя умира. Няма да изкара до края на деня.

Беше гласът на Алехандро. Предполагаше се, че не би трябвало да го чуя. Клепачите ми потрепнаха. Двамата с Адаир стояха край леглото ми. Бяха скръстили примирено ръце на гърдите си и гледаха мрачно.

Това беше абсолютният край, а аз все още нямах представа какво искаха да правят с мен, защо Адаир ме бе подвел със заявка за привързаност и ми беше дал лечебната отвара, но отказваше да повика лекар. В този миг обаче странното му поведение нямаше значение — аз умирах. Ако им трябваше тялото ми — за медицинска дисекция, експерименти или пък за сатанински ритуали никой не можеше да ги спре. В края на краищата, аз бях просто бедна скитница без никакви приятели. Дори не им бях слугиня; стоях много по-ниско — жена, която позволява на непознати да правят каквото искат с нея срещу подслон и храна. Бих се разплакала от мъка в какво съм се превърнала, но треската ме бе изсушила напълно и не ми беше оставила сълзи.

Нямаше как да не се съглася със заключението на Алехандро — сигурно умирах. Не може някой да се чувства толкова зле и да оцелее. Изгарях отвътре, всеки мускул ме болеше. С всяко вдишване ребрата ми пукаха като ръждясали. Ако не съжалявах, че ще взема със себе си и детето на Джонатан, и ако не се страхувах толкова от тежките грехове, заради които щях да бъда съдена, бих се помолила на Бог милостиво да ме остави да умра.

Беше ми мъчно само за едно — че никога повече няма да видя Джонатан. Толкова силно вярвах, че сме предопределени един за друг, че ми се струваше немислимо да ни разделят, да умра, без да мога да се протегна и да докосна лицето му, че той няма да държи ръката ми, докато поемам последния си дъх. В този миг осъзнах сериозността на положението си: краят ми наближаваше, нищо не можех да направя и колкото и да се молех на Господ, това нямаше да се промени. А най-много от всичко на света исках да видя Джонатан.

— Решението е твое — каза Алехандро на Адаир, който не бе проронил и дума. — Ако те задоволява, Дона и Тилде дадоха ясно да се разбере какво им е мнението…

— Не подлежи на гласуване — изръмжа той. — Никой от вас няма думата кой да се присъедини към домакинството ни. Всички вие продължавате да съществувате по моя воля.

Правилно ли го бях чула? Думите му се размазваха и сливаха в ума ми: „продължавате да съществувате по моя воля“.

Адаир се приближи до мен и прокара длан по потното ми чело.

— Виждаш ли изражението й, Алехандро? Знае, че умира, и се бори. Виждал съм същото изражение и на твоето лице, и на Тилде… винаги е едно и също.

Той обгърна бузите ми.

— Чуй ме, Ланор. Каня се да ти дам рядък дар. Разбираш ли? Ако не се намеся, ще умреш. Та ето каква е нашата сделка… Готов съм да те хвана, когато умираш, и да върна душата ти обратно на този свят. Но това означава, че ще ми принадлежиш вечно, и то не само тялом. Да притежавам тялото ти е нищо работа, мога го и сега. Но искам повече от теб. Искам огнения ти дух. Съгласна ли си? — попита той и се вгледа в очите ми за реакция.

— Приготви се — добави. Нямах представа за какво говори.

Наведе се по-близо, като свещеник, който се кани да чуе изповедта ми. Извади сребърна ампула, тънка като човката на колибри, и свали капачката, която приличаше на игла.

— Отвори си устата — нареди, но аз бях замръзнала от страх. — Отвори си устата — повтори той, — или ще ти разчекна челюстта.

Бях толкова объркана, че си помислих, че ми дава последно причастие — все пак бях от католическо семейство — но езикът ми веднага изтръпна, щом почувства най-отвратителния вкус на земята. Устата ми се напълни със слюнка и започнах да се гърча. Адаир затвори устата ми и задържа челюстта ми, като ме притисна към леглото, докато се разтърсвах от конвулсии. В устата ми нахлу кръв, горчива и кисела от отварата, която бе изсипал на езика ми.

Дали не ме беше отровил, за да ускори смъртта ми? Давех се от собствената си кръв, не чувствах нищо. С периферията на съзнанието си долових, че Адаир си мърмори нещо под носа думи, които не значеха нищо за мен. Но паниката бе овладяла цялото ми същество и беше прогонила логиката напълно. Не ме интересуваше какво става и защо прави това, бях в пълен шок.

Гърдите ми се стегнаха, болката и паниката се превърнаха в агония. Белите ми дробове вече не работеха, бяха като пробити мехове. Не можех да дишам. Сега вече знам, че сърцето ми беше спряло и не можеше да накара дробовете ми да работят. Мозъкът ми отказа. Умирах, не само аз. Ръцете ми инстинктивно се стрелнаха към корема и покриха малката подутина, която напоследък бе започнала ясно да личи.

Адаир замръзна и на лицето му се изписа прозрение.

— Боже мой, тя е бременна. Някой знаеше ли, че носи дете? — изрева той, извърна се и замахна към Алехандро. Тялото ми се изключваше орган по орган, душата ми бе ужасена и се чудеше накъде да отлети. И тогава всичко свърши.

Събудих се.

Разбира се, първото, което си помислих, беше, че това е било ужасен сън, че най-лошото от болестта ми е преминало и вече се възстановявам. Тези обяснения ме успокоиха, но не можех да отрека, че нещо страшно и необратимо се бе случило с мен. Съсредоточих се и в ума ми изплуваха размазани видения: как ме притискат към дюшека, как някой носи голям меден леген, пълен с гъста воняща кръв.

Събудих се в малкото си легло в бедняшката си стая, но там беше зловещо студено, огънят отдавна бе догорял. Пердетата върху единствения прозорец бяха спуснати, но в процепа между тях се виждаше парченце облачно небе. Беше притъмняло както винаги през есента в Нова Англия, но дори слабата светлина ми се струваше ярка и ослепителна и очите ме боляха от нея.

Гърлото ми гореше, все едно съм била принудена да пия киселина. Реших да потърся течаща вода, но когато седнах, стаята се завъртя и бях принудена веднага да си легна. Светлината, загубата на равновесие; бях изключително чувствителна към всичко, като инвалид, променен от дълга болест.

С изключение на парещото гърло и пламналата глава, останалите части от тялото ми бяха студени. Мускулите ми вече горяха. Движех се забавено, сякаш бях оставена дни наред да плувам в ледена вода. Нещо много важно се бе променило и нямаше нужда никой да ми казва какво е то: вече не носех детето. То беше изчезнало.

Трябваше ми половин час, за да изляза от стаята. Бавно свиквах да стоя права, след това да пристъпвам. Докато крачех с мъка по коридора към спалните на придворните, чувах съвсем ясно, с животинска острота, обичайните звуци от къщата: шепота на любовници в леглото; хъркането на главния иконом, който подремваше в склада за спално бельо; шума на водата от огромния казан, с която сигурно щеше да се приготви нечия вана.

Спрях пред вратата на Алехандро, олюлях се, но се овладях и се насилих да вляза, за да поискам обяснение за случилото се с мен и нероденото ми дете. Вдигнах ръка да почукам, но се спрях.

Каквото и да бе станало с мен, то беше сериозно и необратимо. Знаех кой има всички отговори и реших да отида право при извора: при този, който постави отрова върху езика ми, изрече магически думи и промени всичко. Този, който по всяка вероятност ми бе отнел и детето. Заради изгубеното си бебе трябваше да съм силна.

Обърнах се и тръгнах към края на коридора. Вдигнах ръка да почукам, но пак размислих. Няма да отида при Адаир като слугиня и да искам разрешение да говоря с него.

Вратата се отвори след едно бутване. Познавах стаята и навиците на обитателя й и отидох право при купчината възглавници, върху която спеше. Той лежеше под завивка от самур неподвижен като труп. Очите му бяха широко отворени и се взираха в тавана.

— Ти се върна при нас — каза. Беше по-скоро декларация, отколкото наблюдение. — Върна се сред живите.

Страхувах се от него. Не можех да си обясня какво бе сторил с мен и защо не бях избягала след поканата на Тилде да се кача във файтона, нито защо бях позволила всичко това да се случи.

Но моментът да застана лице в лице с него беше дошъл.

— Какво ми направи? И какво се случи с бебето ми?

Очите му се обърнаха към мен, бяха зли като на вълк.

— Умираше от инфекция и реших, че не искам да те оставя да си отидеш, все още не. А и ти не искаше да умреш. Познах по погледа ти. А що се отнася до бебето не знаехме, че си бременна. След като ти дадохме мирото, вече нищо не можеше да се направи за детето.

Очите ми се наляха със сълзи. След изгонването ми от Сейнт Андрю и оцеляването от адската инфекция все пак ми бяха взели бебето, и то по такъв глупав начин.

— Какво направи… Как ме спаси от смъртта? Каза, че не си лекар…

Той стана от леглото и си облече копринен халат. Хвана ме за китката и преди да се усетя какво се случва, ме изведе от стаята и ме бутна надолу по стълбите.

— Това, което се случи с теб, не може да се обясни. Може само да се покаже.

Помъкна ме към дъното на къщата. Когато се разминахме с Дона в коридора, Адаир му щракна с пръсти.

— Ела с нас.

Заведе ме в стаята зад кухнята, където имаше огромни казани, и които готвеха за гостите на празненствата. Там пазеха и други кухненски принадлежности: скари за риба с формата на риба; тави за торти; половин варел с вода, изтеглена от цистерната за домакински нужди. Водата блестеше, беше черна и студена.

Адаир ме бутна в ръцете на Дона и направи жест с глава към варела. Дона извъртя с досада очи и запретна ръкава на едната си ръка, а после сръчно като домакиня, която хваща пиле за семейната вечеря, ме сграбчи за шията и потопи главата ми във водата. Нямах време да се подготвя и веднага погълнах вода. От силата на хватката му ми стана ясно, че няма намерение да ме пусне. Оставаше ми само да се мятам и да се боря с надеждата, че ще съборя варела и той ще ме съжали. Защо Адаир ме спаси от инфекцията и треската, а сега се канеше да ме удави?

Той ми изкрещя. Чух гласа му през плискащата се вода, но не разбрах какво казва. Стори ми се, че мина доста време, но знаех, че това трябва да е илюзия. Казват, че заради паниката умиращите преживяват всяка от последните си секунди ясно и отчетливо. Но аз бях напълнила дробовете си с вода, със сигурност смъртта щеше да дойде всеки миг.

Стоях така във водата, притисната от ръката на Дона, вледенена от страх и студ, и чаках края си. Исках да отида при изгубеното си дете и след всичко, което ми се случи, да се откажа да се боря. Да получа покой.

Дона издърпа главата ми от варела и водата се стече по косата, лицето и раменете ми и се разля по пода. Той ме задържа, за да не падна.

— Е, какво ще кажеш? — попита Адаир.

— Ти току-що се опита да ме убиеш!

— Но ти не се удави, нали?

Подаде на Дона кърпа, с която той презрително избърса мократа си ръка.

— Дона те държа под вода цели пет минути и ето те тук, жива. Водата не те уби. И защо според теб?

Примигнах, за да отърся ледената вода от очите си.

— Ами… не знам.

Той се ухили зловещо.

— Защото си безсмъртна. Не можеш да умреш.

Клекнах край огъня в спалнята на Адаир. Той ми даде чаша и бутилка бренди и легна на леглото, а аз продължих да се взирам в пламъците. Не исках успокоението на алкохола. Не исках да повярвам на Адаир, не исках нищо, което той ми е дал. Щом не можех да го убия, задето ми отне детето, щях да избягам от него и от тази къща. Но пък не можех да се движа и да мисля ясно от страх и последните остатъци от здравия ми разум ме предупредиха, че не бива да го правя. Трябваше да го изслушам.

До леглото имаше странен инструмент от метал и стъкло — тръби и някакъв съд. Сега знам, че се нарича наргиле, но тогава ми се струваше екзотична дрънкулка, от която излиза сладък дим. Адаир си дърпаше от тръбата и издишаше към тавана, докато очите му не се изцъклиха и крайниците му не омекнаха.

— Сега разбираш ли? — попита той. — Вече не си смъртна. Ти си отвъд живота и смъртта. Не можеш да умреш.

Предложи ми мундщука на наргилето, но аз отказах и той си го прибра.

— Няма значение как някой се опитва да те убие — с лък или с пушка, нож или отрова, огън или вода. Дали ще те заровят дълбоко в пръстта, дали ще хванеш болест, или ще гладуваш.

— Как е възможно?

Той дръпна дълбоко от наргилето и задържа упойващия му дим за миг, преди да го изпусне в гъст облак.

— Не мога да ти кажа как става. Анализирам го, моля се да го проумея, опитвам се да го извикам в представите си с всякакви опиати. Но засега нямам отговор. Не мога да го обясня и вече спрях да се опитвам.

— Да не ми казваш, че не можеш да умреш?

— Казвам ти, че съм жив от стотици години.

— Кой в божията вселена е безсмъртен? — запитах се аз. — Ангелите.

Адаир изсумтя.

— Все тези ангели, все този Бог. Защо, когато някой чуе глас, все си мисли, че Господ му говори?

— Да не би да твърдиш, че това е дяволско дело?

Той се почеса по плоския корем.

— Твърдя, че търсих отговори, но никакви гласове не ми проговориха. Нито Бог, нито Сатаната си направиха труда да ми обяснят как това чудо се вписва в техните планове. Никой не ми е потърсил сметка. От това мога само да заключа, че не съм подчинен на никого от тях. Нямам господар. Ние всички сме безсмъртни Алехандро, Узра и останалите. Аз ги и направих такива, разбираш ли?

Отново вдиша дълбоко дим от наргилето, водата в камера му закъркори, а Адаир снижи глас.

— Ти победи смъртта.

— Престани да го повтаряш, плашиш ме.

— Ще свикнеш и не след дълго завинаги ще престанеш да се страхуваш. Няма да има от какво да се боиш. Има едно-единствено правило, което трябва да следваш — да се подчиняваш само на един човек и този човек съм аз. Защото сега притежавам душата ти, Ланор. Душата ти и живота ти.

— Трябва да ти се подчинявам? Това да не би да значи, че си Бог? — изсумтях аз. Струваше ми се, че мога да си позволя да бъда толкова рязка с него.

— Богът, който си възпитана да почиташ, се отказа от теб. Помниш ли какво ти казах, преди да получиш дара? От този миг ти завинаги ставаш моя собственост. Аз съм твоят Бог и ако не ми вярваш и смяташ да подложиш думите ми на проверка, те призовавам да се опиташ да ми се опълчиш.

Вече се бях оставила да ме заведе до леглото и не протестирах, когато легна до мен. Даде ми наргилето и ме погали по мократа коса, докато си дърпах от тежкия дим. Опиатът ме обгърна и ме приласка, страхът ми се срина като уплашено дете. Когато се отпуснах и ме се приспа, Адаир стана почти нежен.

— Нямам обяснение за теб, Ланор, но имам история — моята. Ще ти я разкажа. Ще ти обясня как се случи всичко с мен и може би тогава ще разбереш.

19.

Унгарските земи, 1349 година след Христа

Веднага щом Адаир видя странника, през него премина ледено предчувствие, че старецът е дошъл за него.

В края на деня номадите, с които семейството на Адаир пътуваше, обикновено празнуваха. Щом се спуснеше мрак, палеха огромни лагерни огньове и се наслаждаваха на единствената част от денонощието, която можеха да отделят за себе си. Дългите часове работа по полята бяха свършили и те се събираха да хапнат, да пийнат и да се забавляват. Преди да се напие съвсем, чичо му свиреше народни мелодии на цигулка и акомпанираше на майката на Адаир и другите жени, които пееха. Някой изваждаше дайре, друг — балалайка. Адаир седеше при семейството си — петимата си братя, двете си сестри и съпругите на по-големите братя. Щастието му онази вечер бе пълно, когато видя Катарина да се приближава към тях заедно със своето семейство.

Адаир и роднините му бяха скитници, също както рода на Катарина и всички от кервана. Преди време били крепостни селяни на унгарски благородник, но той ги изоставил на произвола на бандитите. Те избягали от селото и оттогава живееха в каруците си. Отиваха там, където имаше селскостопанска работа. Копаеха канавки, грижеха се за посевите, вършеха всичко, което успееха да намерят. Унгарското и румънското кралство се биеха помежду си по онова време и по тези земи имаше твърде малко унгарски благородници, които да ги пазят от престъпници, а и тези, които бяха останали, не го правеха с огромен ентусиазъм.

От толкова отдавна бяха принудени да напуснат дома си, че Адаир вече не помнеше какво е да спиш на закрито нощем, да имаш дори най-малка сигурност. Братята му Ищван и Раду бяха бебета, когато семейството трябваше да тръгне на път, и нямаха никакви спомени от предишния по-щастлив живот. Адаир страдаше, че по-малките му братя не познават онези времена, но пък те изглеждаха по-щастливи по свой си начин от останалите и се чудеха на меланхолията на по-големите.

Странникът се появи изневиделица в периферията на сборището. Първото нещо, което Адаир забеляза, беше, че е много стар, жив труп, подпиращ се на бастуна си. Когато се приближи, му се стори дори още по-стар. Кожата му бе прозрачна и сбръчкана като презряла кайсия и осеяна с петна. Очите му бяха мътни, но въпреки това погледът му бе проницателен. Имаше дълга, гъста снежнобяла коса, вързана на плитка на гърба. Но най-впечатляващи бяха дрехите му — ушити по румънска мода и от скъп плат.

Който и да бе той, беше богат и макар и стар, не се боеше да влезе в цигански катун сам посред нощ.

Пресече кръга от хора и застана в центъра на сборището до огъня. Погледът му се плъзна по тълпата и кръвта на Адаир замръзна във вените му. Адаир не беше по-различен от другите момчета в кервана: необразован, мръсен, недохранен. Знаеше, че няма причина старецът да го отдели от останалите, но предчувствието му бе толкова силно, че щеше да скочи и да избяга, ако глупавата му младежка гордост не го беше възпряла. Не беше сторил нищо на стареца, защо да бяга от него?

Старецът оглежда мълчаливо известно време лицата на хората, огрени от меката светлина на огъня, а после се усмихна зловещо, вдигна ръка и посочи право към Адаир. След това се обърна към групата на по-възрастните. Всички вече се бяха укротили, не се чуваше музика и смях. Очите на цялото сборище бяха впити в странника, а след това се преместиха върху Адаир.

Баща му наруши тишината. Премина покрай братята и сестрите му, хвана Адаир за ръката и почти я измъкна от ключицата.

— Какво си направил, момче? — изсъска той с беззъбата си уста. — Не стой така, ела е мен! — и вдигна сина си на крака. — А вие, останалите, какво зяпате? Продължавайте да си разказвате истории и да си пеете глупавите песни!

И повлече Адаир настрани. Момчето усещаше как погледите на роднините му и на Катарина се впиват в гърба му.

Двамата се отдалечиха в тъмното и застанаха под едно дърво, където не можеха да ги чуят. Странникът ги последва.

Адаир се опита да се защити от бедата, която го бе сполетяла.

— Не знам кого търсите, но се кълна, че не съм аз. Сигурно ме бъркате с някого.

Баща му го зашлеви.

— Какво си направил? Да не си откраднал кокошка? Или картофи и лук от полето?

— Кълна се — повтори Адаир, притисна горящата си буза и посочи към стареца. — Не го познавам.

— Не оставяй виновната ти съвест да те подведе. Не обвинявам в нищо момчето — каза старецът на бащата на Адаир. Изгледа и двамата с презрение, все едно бяха просяци или крадци.

— Избрах сина ти да дойде да работи за мен.

Бащата на Адаир прие предложението с подозрение.

— И за какво ви е? Той не умее нищо. Работил е само по полята.

— Имам нужда от слуга. От момче със здрав гръб и яки крака.

Адаир усети, че животът му прави рязък и неприятен обрат.

— Никога не съм бил домашен прислужник. Няма да знам какво да правя…

Прекъсна го втори шамар от баща му.

— Не се представяй за по-безполезен, отколкото си — сопна се той. — Ще се научиш, дори ученето да не е сред силните ти страни.

— Сигурен съм, че ще се справи — започна странникът да обикаля бавно Адаир и да го преценява като кон за продажба на пазара на крадени коне. От него се носеше дъх на пушек, като от тамян. — Не ми трябва умник, а някой, който да помага на немощен старец да се справя с битието. Но… присви очи и лицето му отново стана зло. — Живея далеч и няма да повторя това пътуване. Ако синът ти иска работата, трябва да тръгне с мен тази вечер.

— Тази вечер? — сви се гърлото на Адаир.

— Готов съм да платя на семейството ви обезщетение, задето ви го отнемам — каза странникът на баща му. След тези думи Адаир разбра, че с него е свършено, защото баща му никога не отказваше пари. Към тях вече се приближаваше и майка му, криеше се в сянката на дървото и мачкаше полата си с ръце. Остана при Адаир, докато баща му и странникът се пазаряха за цената. След като уточниха сумата, старецът отиде да приготви коня си, а майката на Адаир изтича при съпруга си.

— Какво правиш? — извика тя, макар да знаеше, че той няма да промени решението си. С него не можеше да се спори.

Но Адаир бранеше по-голям залог, а и вече нямаше какво да губи, затова се обърна към баща си.

— Какво стори с мен? Идва някакъв непознат в лагера и ти му продаваш едно от децата си! Какво знаеш за него?

— Как си позволяваш да подлагаш на съмнение решението ми! — извика баща му, замахна и го бутна на земята. Останалите от семейството се бяха отделили от огъня и стояха на разстояние, на което бащата не можеше да ги достигне. Не за първи път го виждаха да бие някое от децата си, но въпреки това бяха разстроени. — Прекалено глупав си, за да различиш добрата възможност. Очевидно този човек е богат. Ще бъдеш слуга на богаташ. Ще живееш в къща, не в каруца, и няма да се налага да работиш на полето. Ако мислех, че този непознат ще се съгласи, щях да му предложа някой от другите си синове. Може би Раду, той не е толкова сляп, че да не оцени късмета, ако чу се изсипе в ръцете.

Адаир стана от земята, изглеждаше засрамен. Баща му го перна още веднъж по тила, за всеки случай.

— А сега си събери нещата и се сбогувай. Не карай човека да те чака.

Майка му се взря в лицето на съпруга си.

— Ференц, какво знаеш за този мъж, на когото поверяваш сина ни? Какво ти каза той за себе си?

— Знам достатъчно. Той е лекар на граф. Живее в къща в имението на графа. Адаир ще му прислужва седем години. Когато това време мине, ще може да реши дали да си тръгне, или да остане при него на работа.

Адаир започна да смята наум. След седем години щеше да е на двайсет и една, щеше да е преполовил живота си. А сега тъкмо навлизаше във възрастта за женитба и нямаше търпение да последва примера на по-големите си братя и да си вземе невеста, да има деца, да стане уважаван мъж. Като прислужник няма да може да се ожени, нито ще му позволят да има деца. Животът му щеше да спре в най-важния момент. Когато се освободи, ще бъде прекалено стар. Коя жена ще го вземе тогава? Ами семейството му? Къде ще е то след седем години? Бяха селскостопански работници, които се местят непрекъснато, за да намират работа и подслон, да избягат от лошото време. Никой от тях не можеше да чете и пише. Никога нямаше да ги намери отново. Струваше му се немислимо да ги загуби. Те бяха най-ниският слой на обществото, навсякъде бяха нежелани. Когато приключи с работата си при стареца, как ще оцелее без тях?

От гърлото на майка му се изтръгна вик. И тя като Адаир знаеше какво означава това. Но баща му бе непреклонен.

— За добро е! Знаеш, че е така. Погледни ни едва успяваме да нахраним децата си. Най-добре Адаир сам да поеме това бреме за себе си.

— Искаш да кажеш, че всички ние сме ти бреме! — извика Раду. Беше с две години по-малък от Адаир и бе чувствителният в семейството. Изтича при брат си, прегърна го през кръста и избърса сълзите си в ризата му.

— Адаир вече е мъж и може сам да се оправя — каза баща им на Раду, а после се обърна и към останалите. — Стига истерии. Той трябва да си събере багажа.

Същата вечер Адаир вече яздеше зад стареца, както му наредиха. Беше изненадан колко прекрасен е конят му достоен за рицар, толкова силен, че от тропота на копитата му земята трепереше. Знаеше, че пътуват на запад и навлизат дълбоко в румънска територия. На сутринта минаха покрай замъка на графа, чийто лекар бе старецът. Нямаше нищо романтично в него. Бе построен така, че да издържа на обсади — солиден, непревземаем, четвъртит, обграден от хаотично пръснати жилищни сгради и обори за овце и крави. Във всички посоки от него се простираха обработваеми земи.

Двамата яздиха още двайсет минути през гъста гора и стигнаха до малка каменна къща, почти скрита в дърветата. Беше усойна, обрасла с мъх, който заради липсата на слънчева светлина бе изключително буен. На Адаир му заприлича повече на затвор, отколкото на дом, отпред не се виждаше дори врата.

Старецът нареди на момчето да се погрижи за коня, а след това да влезе при него вътре. Адаир се забави възможно най-дълго при едрото животно, свали седлото и юздите, донесе му вода, разтри потния му гръб със суха слама. Когато вече нямаше как да отложи прибирането, взе седлото и се отправи към къщата.

Вътре беше прекалено задимено и не се виждаше почти нищо. В огнището гореше слаб огън, а димът излизаше само през едно малко прозорче. Адаир се огледа и видя, че жилището представлява една голямо кръгло помещение. До вратата върху сламеник спеше жена, десетина години по-възрастна от него. Приличаше на матрона, имаше големи отекли ръце и почти безполови черти. Виждаха се и домакински принадлежности: купи и дървени лъжици, тенджери и кофи: груба, протрита и омазнена дървена маса; купища дървени подложки, които служеха за чинии: кани с вино и бира. Гирлянди от чушки и чесън видяха от куки в каменната стена заедно с наденици и торби с ръжени сухари.

В далечния край на стаята имаше бюро, покрито с бутилки и бурканчета, купища хартия, мастилница и пера, както и предмети, които Адаир никога не бе виждал преди: книги с дървени подвързии. Край бюрото бяха наредени кошници с най-различни странни неща, събрани в гората: прашни изсушени корени, шишарки, коприва и всякакви други треволяци. Зад писалището Адаир забеляза стълбище, което вероятно водеше в избата.

Изведнъж старецът се озова до селското момче и го погледна с интерес.

— Предполагам, че искаш да знаеш как се казвам. Аз съм Ивор сел Рау, но ти ще ме наричаш „господарю“.

След като свали наметалото си и стопли ръцете си на огъня, той обясни, че е потомък на румънски благородници земевладелци и последният останал мъж в семейството. Макар да знаел, че някой ден ще наследи семейния замък и имуществото, когато бил млад, решил да преследва кариера и отишъл във Венеция да учи медицина. През следващите десетилетия работил като лекар за няколко графове и дори крале. Сега бил в края на дългата си кариера и бил нает от граф Сел Батрин, румънски благородник, собственик на замъка, покрай който бяха минали. Лекарят обясни, че не е взел Адаир, за да го обучи в изкуството на лечителството, но очаква той да му помага, като събира билки и други съставки за отварите и еликсирите, да върши домакинска работа и да помага на икономката Маргерит.

Старецът порови в един отворен сандък и намери там старо дрипаво одеяло от груба вълна.

— Направи си легло от слама край огъня. Когато Маргерит се събуди, ще ти даде храна и нареждания за деня. Опитай се да си починеш, защото искам да си готов довечера, когато аз се събудя. О, и не се изненадвай, че Маргерит не ти обръща внимание и не ти говори — тя е глухоняма по рождение.

И старецът взе свещта, която гореше на кухненската маса и тръгна към тъмното стълбище. Адаир направи както му казаха и се сви край огъня. Заспа, преди светлинката от свещта на лекаря да се скрие надолу по стълбите.

Събуди се от тропането на икономката. Тя спря работата си и се взря в Адаир, докато той ставаше от пода. Будна му се стори дори още по-голямо разочарование: не беше дори невзрачна, а направо грозна, с мъжко лице и едро тяло на селскостопанска работничка. Даде му студена овесена каша и вода и когато той приключи с яденето, го заведе до кладенеца, връчи му едно ведро и му изигра с ръце какво трябва да направи. Така го накара и да нацепи дърва, да налее вода за кухнята и за животните.

По-късно, когато тя отиде да пере в голямото дървено корито, Адаир се опита да подремне, защото си спомни предупреждението на стареца.

Събуди се, когато Маргерит го разтресе за раменете и му посочи към стълбището. Вече се беше стъмнило и старецът ставаше в стаята си долу. Икономката палеше свещи в голямото помещение. Старецът бавно и тихо се изкачи по стълбите със свещта, която бе занесъл долу сутринта.

— Станал си, добре — каза лекарят, когато премина покрай Адаир. Отиде право при писалището си и запрехвърля листовете с неразбираеми писания. — Стъкни огъня — нареди той — и вземи един котел. Тази нощ трябва да приготвя отвара и ти ще ми помогнеш.

И без да обръща внимание на новия си слуга, той започна да рови из редиците е бурканчета, затворени с восъчна хартия и канапче. Вадеше ги, за да прочете етикетите им на светлината на огъня, после отдели няколко настрани. След като закачи котела над огнището да се загрява. Адаир помогна на стареца да занесе бурканчетата до огъня. Разпозна някои от растенията и билките, които бяха изсушени и стрити на прах, но други се оказаха по-мистериозни. Лапа от прилеп или пък беше от мишка? Гребен от петел? Три черни пера, но от каква птица? От един здраво затворен буркан лекарят наля лепкав тъмен сироп, от който се носеше ужасна смрад. Накрая изля и една кана вода, а след това се обърна към Адаир.

— Гледай внимателно. Нека кипне, а после направи огъня по-слаб и се погрижи отварата да не се пресече. Трябва да е гъст като смола. Разбра ли?

Адаир кимна.

— Може ли да попитам за какво е тази отвара?

— Не, не може — отговори старецът, но после като че ли размисли. — С времето ще научиш, но подобно знание трябва да се заслужи. А сега излизам. И внимавай с котела, прави каквото ти наредих. Не излизай от къщата и не заспивай.

Адаир видя как стареца взима наметалото си от закачалката и излиза навън.

Направи каквото му каза, седна близо до огъня и вдъхна отровните пари от врящата течност. Къщата беше тиха, ако се изключи хъркането на Маргерит. Адаир я погледа известно време. Големият й корем се повдигаше и спускаше под одеялото, сламата пукаше, щом тя се обърнеше в съня си. Когато се измори от това нищожно забавление, той отиде до писалището на лекаря и разгледа изписаните страници. Щеше му се да може да ги прочете. Реши да се опита да накара стареца да го научи да чете; вероятно щеше да му се стори полезно слугата му да добие това умение.

От време на време Адаир разбъркваше съдържанието на котела с дървена лъжица и проверяваше консистенцията му. Когато му се стори, че е станала каквато трябва, взе ръжена и избута горящите главни по краищата на огнището и под котела останаха само тлеещи въглени. Тогава му се стори, че може да си почине, затова се зави с раздърпаното одеяло и се облегна на стената. Сънят затваряше очите му. Преди това бе опитал от вкусната бира, но знаеше, че не може да си позволи да пие повече. Опита всичко, за което се сети, за да остане буден: разхожда се из стаята, пи студена вода, изправи се на ръце.

След час подобни упражнения беше по-изтощен от всякога и всеки миг щеше да се свлече на пода, когато изведнъж вратата се отвори рязко и старецът влезе. Изглеждаше разведрен от разходката, мътните му очи направо грееха.

Надникна в котела.

— Много добре. Отварата изглежда прекрасно. Свали котела и го остави да се охлади. Сутринта ще налееш течността в тази урна и ще я покриеш с хартия. А сега можеш да си починеш. Почти съмна.

Така изминаха няколко седмици. Адаир бе доволен, че заетостта му го отвличаше от мислите за загубата на семейството и хубавата Катарина. Сутрин помагаше на Маргерит, а следобед си почиваше. Вечер приготвяше отвари или старецът го обучаваше как да различава и събира съставките. Водеше го в гората да търсят определени растения и семена на лунна светлина. Понякога момчето подреждаше събраното да се суши на полици покрай огнището. Почти всяка вечер лекарят излизаше за няколко часа и винаги се връщаше преди изгрев-слънце, а след това веднага се оттегляше в покоите си под земята.

След месец-два старецът започна да праща Адаир в селото край стените на замъка да разменя мехлеми за храна, платове, железария или грънци. Момчето вече бе закопняло за контакти с хора, дори просто да чуе собствения си глас. Но селяните винаги се отдръпваха, щом разберяха, че работи за лекаря. Дори да виждаха, че е самотен и отчаян да намери компания и да чуе няколко мили думи, те не се трогваха и приключваха сделките набързо и недружелюбно.

Горе-долу по това време за негов срам се случи нещо между него и Маргерит. Един следобед, когато се бе събудил от дрямката и бе започнал да се облича, тя се приближи до леглото му и го докосна. Без да чака да я подканят, го бутна по гръб върху сламата и опипа гърдите му под ризата, след това бръкна в панталоните му и затърси неговата мъжественост. Когато го възбуди достатъчно, вдигна прашната си пола клекна върху него. Нямаше нежност в движенията й, нито в тези на Адаир, никой не се преструваше, че това е нещо повече от утолявано на физическа нужда и за двамата. Докато опипваше плътта й, Адаир си мислеше за Катарина, и нямаше как да се заблуди, че тази огромна като мечка жена, е неговата тъмноока нежна любов. Когато всичко приключи, Маргерит издаде гърлен звук и стана от него. Оправи си полата и се зае с обичайната си работа.

Той остана да лежи на сламеното си легло и да се взира тавана. Чудеше се дали лекарят ги е чул и ако е така, какво трябва да направи. Може би и той се задоволяваше с Маргерит — не, това му се струваше невъзможно. Адаир реши, че старецът посещава някоя девойка в селото по време на нощните си разходки, за да утоли страстта си.

Може би след време и той ще може да прави същото. Животът му дотук изглеждаше странен, но не беше тежък като работата на полето, а и имаше вероятност да се подобри, ако успее да убеди стареца да го обучи за лечител. Макар че семейството още ужасно му липсваше, той се утешаваше с тези мисли и реши да остане и да види какво му готви съдбата.

20.

Изминаха месеци на работа при лекаря, в които Адаир имаш съвсем бегли контакти с други хора, освен стареца и Маргерит. Докато не дойде вечерта, когато за първи път посети замъка. Не че толкова искаше да влезе в леговището на румънски благородник. Изпитваше само омраза към злодеите, които нападаха унгарските села, рушаха домовете и завладяваха земите им. Но го глождеше любопитство; никога не бе влизал в жилището на богат човек, никога не се бе озовавал зад стените на замък, беше работил само по полята. Реши, че ще го понесе, ако си представи, че собственикът на замъка е унгарец, а не румънец. Тогава щеше да се полюбува на величествените зали и изяществото.

Работата му тази вечер бе да занесе голям буркан с отвара, която бяха приготвили предния ден. Както обикновено, лечебното действие на течността бе запазено в тайна от него. Адаир изчака до вратата, докато лекарят се суетеше около външния си вид, но накрая реши да облече красива бродирана туника със златни нишки и полирани скъпоценни камъни, което означаваше, че случаят е специален.

Старецът яздеше коня си, а Адаир вървеше след него с товара на гръб. Влачеше се като стара баба, която вече не може да върви изправена. Подвижният мост над рова бе спуснат заради тях и изглеждаше зловещ и тържествен. Войниците на графа ги придружиха до голямата зала, покрай стените, на която бяха наредени пазачи.

Пирът беше в разгара си. Лекарят седна при графа на главната маса, а Адаир клекна в дъното на стаята до стената и прегърна буркана. Позна някои от гербовете по щитовете, които украсяваха стените: бяха от имения, в които бе работил. Диалектът на графа му звучеше познато, но не разбираше за какво си говорят, защото използваха много румънски думи.

Дори просто момче като него можеше да отгатне какво означава тази комбинация от факти: графът е унгарец, но се е съюзил с румънските потисници, за да спаси кожата и богатството си. Сигурно затова селяните страняха от него, предполагаха, че Адаир също симпатизира на румънците.

Точно когато му хрумна това, старецът го повика при себе си със съда. После го отпрати го с едно махване на ръка и Адаир се върна на мястото си до стената. Лекарят махна пропития с восък плат, за да може графът да разгледа съдържанието. Благородникът затвори очи и вдъхна дълбоко, сякаш вонящото вещество вътре миришеше сладко като поляна с диви цветя. Свитата му се засмя, изпълнена с добро предчувствие, като че ли знаеше, че нещо вълнуващо предстои да се случи. Адаир бе затаил дъх в очакване да научи предназначението на поне една от мистичните отвари на лекаря. Тогава острият поглед на стареца се спря върху него.

— На това момче не му е тук мястото според мен — каза той и махна към един от пазачите. — Запълнете му времето с нещо по-добро, научете го на някое и друго военно умение. Може някой ден да ви помогне да защитавате замъка или поне да спаси моя безсмислен живот.

Изведоха Адаир сред подигравателни смехове към двора, където си почиваха няколко други войници. Не бяха рицари, нито дори професионални воини, просто най-обикновени охранители, макар и доста по-опитни от Адаир със сабята и копието. Под предлог, че го обучават, те се забавляваха цели два часа, като брутално го унижаваха, докато той се опитваше да се защити с непознатите му оръжия. Когато му позволиха да се върне в голямата зала, ръката го болеше от размахването на най-тежкия меч, който пазачите успяха да намерят, беше изпорязан и насинен.

Сцената в голямата зала го изненада. Графът и васалите му изглеждаха опиянени, бяха оклюмали на столовете си или паднали на пода, очите им бяха затворени, детински усмивки се виждаха по лицата им, а здравите им мускули бяха отпуснати. Не обърнаха никакво внимание на лекаря, докато той се сбогуваше с тях. След това старецът поведе Адаир през двора. Малко преди изгрев-слънце те поеха по подвижния мост и после през гората. Адаир крачеше след коня на господаря си и тъй като бе изтощен, беше благодарен, че не носи нищо този път.

Мистериите около живота на лекаря започнаха бавно да се сглобяват в ума на Адаир. От една страна, момчето бе благодарно, че е на топло и сухо място и не работи до изтощение на полето, докато тежкият труд не го вкара без време в гроба. За разлика от семейството си ядеше по три пъти на ден колкото си иска: яхния, яйца, по някое парче печено месо от време на време. Имаше и секс, за да не полудее от незадоволени желания. Но от друга страна, си мислеше, че това е сделка с дявола, макар и направена против волята му: относително лесният живот си имаше цена и той усещаше, че скоро ще му представят сметката.

И първият намек, че ще трябва да си плати, дойде една вечер, когато лекарят го заведе заедно с Маргерит в гората. Вървяха дълго време и тъй като бяха ангажирани само с това да местят краката си, Адаир видя възможност да зададе няколко въпроси на стареца.

— Може ли да ви попитам, господарю, защо вършите всичката си работа през нощта? — попита той, като внимаваше да звучи възможно най-кротко и добронамерено.

От начало старецът само изсумтя, сякаш не смяташе да го удостои с отговор. Но пък кой не обича да говори за себе си, без значение колко банални въпроси му задават. Затова след малко се покашля и отвърна:

— По навик, предполагам… Тази работа се върши най-добре далеч от любопитни погледи.

Задиша тежко, докато се изкачваха по един лек наклон, и чак когато стигнаха до равна пътека, продължи:

— Работата е там, Адаир, че тази работа се върши най-добре през нощта, защото в тъмнината има сила. Тези отвари черпят мощта си от мрака.

Каза го толкова делово, че на Адаир му се стори, че само ще се изложи с невежеството си, ако го помоли да му обясни. Затова продължи да мълчи.

Накрая стигнаха до забутано и обрасло място, в което сякаш никога не бе стъпвал човешки крак. Около корените на тополите и листвениците растеше странно растение. Широките му листа, които приличаха на ветрила, висяха от тънки стъбла над земята и махаха на тримата посетители в нощта.

Лекарят кимна на Маргерит да го последва. Заведе я до едно растение, уви ръцете й около него и й даде знак да почака. След това се отдалечи и повика Адаир да отиде при него. Двамата вървяха, докато икономката почти изчезна от погледа им в мрака, само бялата й рокля блестеше под лунните лъчи.

— Покрий си ушите и го направи много добре, иначе ще пострадаш — нареди той на Адаир. След това направи знак на Маргерит да дърпа, което тя направи с цялата си тежест.

Макар дланите му да бяха силно притиснати към ушите, Адаир можеше да се закълне, че чу приглушен звук да излиза от растението, когато бе изтръгнато от земята. Погледна към лекаря и пусна ръцете си надолу, чувстваше се неловко.

Маргарит отиде при тях като куче, следващо господаря си, с растението в ръце. Старецът го взе и избърса пръстта от корените му.

— Знаеш ли какво е това? — попита той Адаир, докато разглеждаше дебелия корен, който бе по-дълъг от човешка педя. — Корен от мандрагора. Виждаш ли, има формата на човек? Това са ръцете, краката и главата. Чу ли го как изпищя, когато го издърпаха от земята? Звукът може да убие този, който го чуе — размаха лекарят корена пред Адаир. Наистина приличаше на нисък, дебел и деформиран човек. — Ето това трябва да правиш, когато събираш корени от мандрагора, запомни го добре, когато пак те изпратя за още. Някои лекари ползват чисто черни кучета да издърпват растенията, но те умират, както би станало и с всеки човек. Само че на нас не ни се налага да убиваме кучета, след като си имаме Маргерит, нали?

На Адаир не му хареса, че лекарят включи и него в коментара си за Маргерит. Почуди се засрамен дали старецът знае за забежките им и не се опитва да го оневини за небрежното му отношение към нея. Може би го оприличаваше на собственото си пренебрежение към икономката — ползваше я като впрегатен вол да тегли дънери от полето, очевидно не я третираше като човешко същество и за него нямаше значение дали ще умре или ще оживее, докато изтръгва корена от земята. Разбира се, беше напълно възможно писъкът на мандрагората да не убива и старецът да му бе разказал тази история, за да го уплаши. Но Адаир складира това парче информация в ума си при другата мъдрост, която бе получил от лекаря, защото можеше някой ден да му потрябва.

И малкото удоволствие, което получаваше от новия си живот, започна да се топи и той ставаше все по-нещастен в това скучно и самотно битие. Досадата отстъпи пред любопитството. Той прегледа всички шишенца и бурканчета край писалището на лекаря, след това проучи голямата стая, докато накрая бе опознал всеки сантиметър от горния етаж на къщата. Но бе запазил достатъчно здрав разум, за да не се осмелява да припари до подземието.

Без да иска разрешение от господаря си, Адаир започна да излиза следобед на езда с коня му, за да опознае околността. Оправдаваше се пред себе си, че за коня е добре да се раздвижва — лекарят го ползваше нередовно. Но понякога, когато между него и малкия му затвор се проточеше по-дълго разстояние, един глас го изкушаваше да избяга, да продължи да язди и никога да не се върне. Как щеше старецът да го намери без кон? Но Адаир знаеше, че след всичкото това време не би могъл да намери семейството си, и тъй като нямаше къде да се върне, нямаше и смисъл да бяга.

Тук имаше храна и подслон. Ако избяга, няма да има нищо и за времето, което дължеше на лекаря според уговорката с баща му, щеше да бъде беглец. След като много пъти обмисля дали да не поеме надалеч от затвора си, той винаги с неохота обръщаше коня и се връщаше в къщата.

С времето му се стори, че лекарят започва да става по-сърдечен с него. Нощем, когато приготвяха някоя отвара, той улавяше стареца да го гледа не толкова строго като преди. Започна да му разказва по малко за съдържанието на бурканчетата, докато стриваше сушени семена или сортираше билки. Споделяше имената на странни растения, тяхното действие. Предстоеше и ново посещение в замъка, за което старецът бе особено ентусиазиран, крачеше напред-назад и потриваше ръце.

— Имаме нова поръчка от графа, за която ще започнем подготовка тази вечер — каза той, докато Адаир закачаше наметалото му на закачалката до вратата.

— Какво ще започнем, господарю? — попита момчето.

— Специалната поръчка на графа. Много трудна задача, но и преди съм я изпълнявал.

Защура се из стаята, започна да събира бурканчета със съставки на работната маса.

— Вземи големия котел и разпали огъня, почти е угаснал.

Адаир го наблюдаваше от огнището. Най-напред лекарят взе един лист от ръчно написаните рецепти, прочете го набързо и го подпря на един буркан. Хвърляше поглед към него от време на време, докато мереше съставките. Взимаше разни неща от полиците, които никога преди това не го бе виждал да пипа: мистериозни части от животни зурли, парчета кожа, мумифицирани късове месо. Прахове, лъскави бели и медни кристали. Наля точното количество вода и накара Адаир да закачи тежкия котел над огъня. Течността завря, лекарят взе шепа жълт прах от една стъкленица и я хвърли в огъня. Избухна дим, който отчетливо миришеше на сяра.

— Никога не съм виждал тази смес преди, нали, господарю? — попита Адаир.

— Не, не си.

Млъкна.

— Това е отвара, която те прави невидим, след като я изпиеш.

Вгледа се в лицето на Адаир за реакция.

— Какво ще кажеш, момче? Вярваш ли, че това наистина може да се случи?

— Никога не съм чувал за подобно нещо — отвърна Адаир. Знаеше, че не бива да противоречи на стареца.

— Може би ще го видиш със собствени те си очи. Графът ще накара някои от най-верните си хора да изпият отварата и те ще станат невидими за през нощта. Можеш ли да си представиш на какво е способна армия, която никой не вижда?

— Да, господарю — отвърна Адаир и от този миг нататък вече гледаше със съвсем други очи на магиите и отварите на лекаря.

— А сега трябва да наглеждаш котела и да оставиш водата да изври, както си правил и преди. Когато това стане, ще свалиш съда от огъня и ще го оставиш да се охлади. После можеш да поспиш, но не и преди това. Тези съставки са редки, а някои от тях са ми последни, затова не можем да си позволим да провалим задачата. Наглеждай внимателно котела — каза старият през рамо, докато слизаше по стълбите. — Ще видя как си справил довечера, след като се стъмни.

Адаир нямаше проблем да остане буден. Седна на пода и се облегна на твърдата каменна стена. Даде си сметка, че старецът беше излъгал и него, и баща му. Той не беше лекар, а алхимик, може би дори магьосник. Нищо чудно, че хората в селото го избягваха. Не беше само заради продажния благородник. Те се бояха от стареца, и то не без основание: той най-вероятно бе от свитата на дявола. Бог знае в какво подозираха и Адаир.

Тази отвара не беше като предишните, трябваше й цяла вечност, за да изври. Започна да се разсъмва, а водата още не се бе изпарила. Но през последните часове на нощта, докато наблюдаваше как парата бавно напуска дълбините на котела, Адаир все по-често взе да се обръща към купчината ръчно изписани листове на писалището. Със сигурност по тях имаше рецепти, които бяха по-интересни и по-доходоносни от това да направиш няколко мъже невидими за една нощ. Старецът вероятно знаеше как да забърква безотказни любовни отвари, да прави талисмани, които носят богатство и власт. И със сигурност всеки алхимик можеше да превърне обикновен метал в злато. Макар Адаир да не бе в състояние да прочете рецептите, той не се съмняваше, че би могъл да намери някого, който да го направи срещу част от печалбата.

Колкото повече разсъждаваше върху това, толкова по-неспокоен ставаше. Можеше да скрие листовете в ръкава на туниката си и да се измъкне покрай Маргерит, която щеше да стане всяка минута. След това да върви цял ден и да се отдалечи възможно най-много от къщата. Помисли дали да не вземе коня, но не му стигна куражът. За кражба на нещо толкова ценно като кон се полагаше смъртна присъда. Старецът съвсем оправдано можеше да му поиска живота. Но рецептите… дори да успее да го намери, старият със сигурност нямаше да се осмели да го заведе при графа. Нямаше да иска селяните да разберат колко е силен и действителност, нито че мистичните му познания са записани ма хартия и могат да бъдат откраднати или унищожени.

Сърцето на Адаир биеше силно, докато накрая вече не можеше да понася това мъчение. Почувства облекчение, когато се поддаде на желанието си.

Уви старателно листовете, които му стискаше да вземе наведнъж, и ги пъхна в ръкава си точно когато Маргерит започна до се размърдва. Преди да излезе, свали котела от огъня и го остави да се охлажда. После тръгна по пътеката, която познаваше и която щеше да го отведе на унгарска територия, където румънските поддръжници щяха да се поколебаят да влязат. Вървя часове наред, като проклинаше импулсивността си, заради която не се беше сетил да си вземе провизии. Когато започна да му се вие свят и слънцето тръгна да залязва зад хоризонта, реши, че се е отдалечил достатъчно, и се подслони в един хамбар насред полето. Наоколо нямаше нищо, дори добитък, затова на Адаир му се стори, че вече е на сигурно място и никой няма да го търси тук. Заспа в сламата като свободен човек.

Събуди се от ръка на гърлото си, която го накара да стане на крака, а след това необяснимо как го вдигна във въздуха. Отначало Адаир не видя кой го е хванал, защото още бе тъмно, но когато очите му свикнаха с мрака, отказа да им повярва. Човекът, който го държеше, беше дребен… сбръчкан… и за по-малко от минута Адаир осъзна, че това е старецът. Позна го по миризмата — вонеше на сяра и разложение.

— Крадец! Значи така ми се отблагодаряваш за покровителството и доверието! — изрева побеснял лекарят и го хвърли ни земята с такава мощ, че той се изтърколи чак до дъното на хамбара. Преди да успее да си поеме дъх, старецът отново се озова над него, хвана го за рамото и пак го вдигна във въздуха. Адаир пламна от болка и объркване: лекарят беше много стар, как можеше един немощен дъртак да го повдига с такава лекота? Сигурно бе илюзия или фантазия, предизвикана от удара по главата.

Имаше само миг да поразсъждава върху това, преди старецът отново да го хвърли на земята и да започне да го рита и удря. Юмруците му бяха ужасно тежки. Главата на Адаир писна от болка и той беше сигурен, че ще загуби съзнание. Почувства, че го вдигат и го носят, усещаше движението на въздуха около себе си. Движеха се с огромна скорост на кон, но не му се вярваше животното да е способно да препуска толкова бързо. Със сигурност халюцинирам, каза си той, вероятно старецът ми бе дал да пия нещо, докато съм спял. Беше прекалено мистично и плашещо, за да е вярно.

Все още в ступор, Адаир усети как вятърът около него утихна, телата им отново придобиха нормалната си тежест. След това до носа му долетя мирисът на застояла влага от къщата, примесен с вонята на билки и сяра. Почувства, че се вледенява от страх. Когато го пуснаха на пода, отвори леко очи и бе съкрушен да установи, че отново се е върнал в своя затвор.

Старецът тръгна към него. Беше се променил. Може би беше зрителна измама, но му изглеждаше висок и заплашителен, изобщо не беше предишният стар лекар. Ръката му се стрелна към ръжена, а след това се наведе над дрипавото одеяло от сламеното легло на Адаир. Бавно и целенасочено уви одеялото около ръжена, докато се приближаваше към момчето. Адаир видя как ръката му се вдига, но извърна очи, когато ръженът тръгна надолу. Одеялото омекоти удара и не позволи на желязото да му счупи костите. Но никога преди това не бе изпитвал такава болка, дори и когато баща му го биеше; беше по-силно и от шибането с върбови клонки и кожен колан. Желязната пръчка смачкваше мускула, докато не достигнеше до костта. Стоварваше се отново и отново по гърба, раменете и гръбнака му. Той се търкаляше, за да я избегне, но тя винаги го настигаше, забиваше се в ребрата, стомаха, краката му. Скоро Адаир вече беше изтръпнал от болка, не можеше да помръдне, а ръженът продължаваше да го удря. Дори дишането вече беше агония, всеки дъх разкъсваше гърдите му, вътрешностите му се давеха в кръв. Той умираше. Старецът щеше да го пребие до смърт.

— Мога да ти отрежа ръката, знаеш ли? Това е наказанието за крадците. Но за какво ще си ми само с една ръка? — изправи се лекарят и захвърли ръжена на пода. — Може би ще ти я отрежа, когато службата ти при мен приключи. Или пък ще останеш още седем години като наказание за престъплението си. Как можа изобщо да си помислиш да бягаш от мен и да крадеш мои неща?

Думите му нямаха никакво значение. Той се заблуждаваше, че Адаир ще оцелее. Нямаше да изкара и до сутринта, а какво остава за седем години. Кръвта, която давеше органите му, изригна през гърлото към устата му. Изля се през устните му на дървения под и потече към краката на стареца на тъмна струйка. Всяко отверстие по тялото му кървеше. Адаир примигна. Старецът беше млъкнал и се взираше внимателно в него. Запълзя ниско до пода към момчето като змия или гущер и когато се озова много близо до него, езикът му се стрелна напред. Протегна кокалестия си пръст и го потопи в кръвта, която се лееше от устата на Адаир. Тя се размаза по ръката му, когато я приближи към лицето си и я обърса в езика си. Върна езика си обратно в устата и от устните му се изтръгна кратка развълнувана въздишка. В този миг Адаир с облекчение изпадна в несвяст. Но последното нещо, което забеляза, когато съзнанието го напускаше за последен път — както си мислеше тогава — беше как старецът го гали по лицето и прокарва пръсти през подгизналата му от пот коса.

21.

На сутринта Маргерит намери Адаир в ужасно състояние.

Тялото му гаснеше, вътрешностите му бяха смазани, кръвта бе попила в дрехите му и след като беше изсъхнала, го бе залепила за пода, та икономката трябваше да избърше мястото с парцал, напоен в топла вода, за да го премести.

Той лежа в безсъзнание на сламеното си легло няколко дни. Когато дойде на себе си, откри, че е покрит с черни и виолетови синини, жълти и зелени по краищата. Кожата му пареше и го болеше при докосване. Но някак си Маргерит бе успяла да почисти всичката кръв от него и го бе преоблякла в чиста ленена нощница.

Адаир ту идваше в съзнание, ту отново изпадаше в несвяст, мислите му бяха объркани и се блъскаха хаотично в главата му.

В тежките мигове по здрач си въобразяваше, че някой го докосва, че по лицето и устните му се плъзгат пръсти. Друг път пък му се струваше, че го обръщат по корем и го събличат. Последното можете да се обясни с това, че Маргерит милостиво го почиства, защото той не можеше да стигне до гърнето. Беше неспособен да направи каквото и да било, не можеше да помръдне, нито да се съпротивлява, оставаше му само да приеме това вмешателство, независимо дали то бе истинско или въображаемо.

Обонянието беше първото сетиво, което се върна, и Адаир започна да разпознава миризмите във въздуха, които бяха примесени с вкуса на желязо от кръвта по езика му и на говежда лой. След като отвори и очи, му трябваха няколко секунди, за да може погледът му да дойде на фокус и да се увери, че не е загубил зрението си. Обстановката край нето отново стана реална и болката се върна. Болеше го гръдният кош, повдигаше му се и с всеки дъх усещаше, че ребрата му са счупени. С болката се върна и гласът му. Заопипва одеялото и безуспешно се опита да стане. Маргерит бързо отиде при него и пипна челото му. Размърда ръцете и краката му, търсеше признаци на счупено, искаше да знае дали може да ги движи сам, или е загубил контрол над крайниците си. За какво им беше работник, който не може да ползва ръцете и краката си?

Занесе му супа, а след това до вечерта не му обърна никакво внимание, гледаше си домакинската работа. Той нямаше избор, освен да се взира в тавана и да гледа как движението на квадратчето светлина от прозореца по стената отбелязва хода на времето. Броеше часовете до вечерта, когато старецът щеше да се събуди. Адаир го очакваше, изпълнен със страх. По-добре да беше умрял през деня, отколкото да се събуди в капана на смазаното си тяло. Колко ли време ще му трябва да се възстанови, чудеше се той. Ще бъде ли пак като преди, след като костите му зараснат? Дали счупеното щеше да заздравее правилно? Ще куца ли, ще има ли гърбица? Поне лицето му не бе обезобразено. Старецът не го бе удрял по главата, ако беше стоварил ръжена върху нея, черепът му щеше да се разцепи на две.

Когато квадратчето светлина изчезна и така оповести края на деня, Адаир усети, че времето му изтича. Реши да се прави на заспал. Маргерит също предчувстваше приближаването на сблъсъка и се опита бързо да си оправи леглото, когато чу стареца да се изкачва по стълбите. Но лекарят я прекъсна, хвана я за ръката и посочи въпросително към леглото на Адаир. Тя видя как момчето бе затворило очи, за да се престори, че е в безсъзнание, затова само поклати глава, оттегли се в постелята си и се зави през глава.

Старецът отиде при Адаир и клекна. Момчето се опита да диша равномерно и спокойно и да се овладее, за да не трепери. Чакаше да види какво ще направи господарят. Не му се наложи да чака дълго. Усети хладното кокалесто докосване по лицето си, след това по адамовата си ябълка. Накрая ръката на стареца се плъзна по гърдите му и докосна за миг плоския му корем. Съвсем леко докосна ранените места, но това беше достатъчно Адаир да се свие от болка.

Ръката не спря, а продължи да се плъзга надолу, подмина корема и шокът почти накара Адаир да извика. Но стоически продължаваше да лежи неподвижно, когато пръстите на стареца намериха това, което търсеха, и започнаха да го галят, масажират, подръпват. Но преди мъжествеността на Адаир да реагира, пръстите се отдръпнаха, старецът се обърна, излезе през вратата и изчезна в нощта.

Паниката на Адаир беше толкова голяма, че едва не скочи от леглото въпреки състоянието си. Бе обзет от желание да избяга, а не можеше. Едва контролираше ръцете си, а краката изобщо не се подчиняваха на волята му.

Старецът беше значително по-силен, отколкото изглеждаше. Адаир беше беззащитен пред него в добро здраве, да не говорим за сегашното му положение. Дори не можеше да изпълзи през стаята и да намери оръжие, с което да се защити. Нещастен и отчаян, той осъзна, че в момента не може да направи нищо за себе си. Можеше само да понася това, което му причинява лекарят.

По цели дни мислеше за работата, която бе вършил за стареца, за еликсирите и отварите, които бе правил. Чудеше се дали може да използва нещо от тези знания в своя защита. Тези мисли му навяваха безнадеждност, макар да опресняваха паметта му за съставките в онези силни смески — както и за пропорциите, миризмите и консистенцията им. Но все още нямаше никаква представа за какво служат, освен онази, която правеше хората невидими.

Успя да заблуди стареца още два дни, преди той да се усети, че Адаир е излязъл от безсъзнание. Провери крайниците и ставите му, както беше направила Маргерит, и приготви еликсир, който изля в гърлото му. Точно тази отвара го издаде, защото пареше и накара цялото му тяло да се свие от конвулсии.

— Надявам се, че си научи урока, така че от цялата ти измама може да излезе и нещо добро — изръмжа му лекарят, докато обикаляше около писалище то. — А урокът е, че не можеш да избягаш от мен. Ще те намеря, където и да отидеш. Не можеш да заминеш толкова далеч, нито да се скриеш толкова дълбоко, че да ме заблудиш. Следващия път, когато се опиташ да ме измамиш, да не изпълниш задълженията си, за които съм платил, или да откраднеш нещо от мен, този малък епизод ще ти се стори като леко наказание. Само да се усъмня, че не си ми лоялен, ще те вържа с верига за стената на тази къща и никога повече няма да видиш дневна светлина. Разбра ли?

Старецът не беше ни най-малко притеснен от омразата, с които го изгледа Адаир.

След няколко седмици младежът вече ставаше от леглото и куцукаше из стаята с помощта на бастун. Ребрата му още пукаха и го боляха всеки път, когато си вдигнеше ръцете, затова бе безполезен за Маргерит, ала можеше вече да помага на лекаря вечер. Но всички разговори между тях секнаха. Старецът му изръмжаваше заповедите си и Адаир се скриваше от погледа му веднага щом ги изпълнеше.

След два месеца, през които приемаше редовни дози от парещия еликсир. Адаир оздравя до степен да може да носи вода и да цепи дърва. Беше в състояние и да тича, но не дълго, и бе сигурен, че може и да язди, ако се наложи. Понякога, когато събираше билки в подножието на хълма, се заглеждаше в широкото зелено поле и си мислеше за бягство. Страстно желаеше да се освободи от стареца, но… Призляваше му от мисълта за наказанието и почти решен на самоубийство, се връщаше в къщата.

— Утре ще отидеш до селото и ще намериш малко момиченце. Трябва да е девственица. Не бива да задаваш въпроси и да привличаш вниманието върху себе си, по какъвто и да е начин. Просто намери детето, върни се и ми кажи къде живее.

Паника стисна Адаир за гърлото.

— Как да разбера дали детето е непорочно? Да го прегледам ли…

— Очевидно трябва да намериш много малко момиче. А що се отнася до прегледа — остави това на мен — каза старецът със смразяващ кръвта глас.

Той не му обясни нищо повече, но нямаше и нужда. Адаир вече знаеше, че всяка заповед на лекаря е дяволска, и въпреки това не можеше да му откаже.

Обикновено ходенето до селото беше радост за него, но този път посещението му не предвещаваше нищо добро. Когато стигна, се помота край къщите. Стараеше се да наблюдава селяните, без да привлича вниманието им, но селото беше малко, а и те вече го познаваха. Когато минеше покрай деца, които си играеха или вършеха домашна работа, родителите им веднага ги прибираха или му хвърляха заплашителни погледи.

Малко уплашен как ще реагира лекарят, Адаир се върна по непозната пътека с надеждата тя да му донесе късмет. Стигни до полянка, на която за своя изненада откри множество покрити каруци, подобни на тази, в която живееше семейството му. В селото бяха пристигнали цигани и сърцето на Адаир се изпълни с надежда, че близките му са дошли да го търсят. Огледа пришълците, но скоро осъзна, че не познава никого от тях. Обаче те имаха деца на всякакви възрасти, розовобузести момченца и сладки момиченца. И тъй като беше със същия произход, той се движеше свободно сред тях, макар да им беше непознат.

Способен ли бе да извърши нещо толкова зло, запита се Адаир. Сърцето му биеше силно, докато обикаляше и разглеждаше лицата им. Как би могъл да избере кое от децата да бъде предадено в ръцете на онова чудовище? Тъкмо се канеше да избяга, обладан от презрение към себе си, когато се натъкна на малко момиченце, което му напомни за неговата Катарина, такава, каквато беше като малка. Същата гладка бяла кожа, същите пронизващи черни очи, същата жизнерадостна усмивка. Сякаш съдбата избра вместо него. Чувството за самосъхранение победи.

Лекарят остана доволен от новината и нареди на Адаир, да отиде до циганския катун през нощта, когато всички спят, иди му доведе момиченцето.

— Подходящо е, нали? — попита старецът, като си мислеше сигурно, че това, което се кани да каже, ще накара Адаир да се почувства по-добре. — Твоите хора те изоставиха, продадоха те, без да се замислят. Сега е време за отмъщение.

Но вместо да убеди момчето, че има право да открадне детето, това го накара да настръхне.

— Защо ти е това момиче? Какво ще му направиш?

— Нямаш право да разсъждаваш, просто изпълнявай заповедите — изръмжа му старецът. — Точно започна да се възстановяваш. Ще е жалко пак да ти изпотроша костите.

Адаир се почуди дали да не помоли Бог да се намеси, но молитвите му щяха да се окажат напразни. Имаше всички основания да смята, че с момиченцето са обречени и нищо няма да ги спаси. Затова късно през нощта се върна в катуна. Мина покрай всички каруци и надникна през отворите на платнищата им, докато намери момичето. То спеше свито като коте върху одеяло. Затаи дъх, бръкна вътре и грабна детето. Искаше му се то да се разплаче и да събуди майка си и баща си, дори ако това означаваше да го хванат. Но то спеше в ръцете му като омагьосано.

Адаир не чу никакъв звук зад себе си, когато побягна. Никакъв издайнически шум от каруцата на родителите, нито вик от някой друг обитател на катуна. Детето стана неспокойно и се размърда, а той не знаеше какво да прави, само го притисна още по-здраво към силно биещото си сърце с надеждата да го успокои. Щеше му се да има кураж да не се подчини на зловещата заповед на стареца. Плака през цялото време, докато тичаше през гората.

Но когато наближи къщата, го обзе отчаяна смелост. Просто не можеше да изпълни това нареждане на лекаря, каквото и да му костваше това. Забави крачка и след това се обърна. Когато стигна до полянката, момиченцето вече се бе събудило, но беше тихо и като че ли му имаше доверие. Постави го изправено на земята и коленичи до него.

— Върни се при родителите си. Кажи им, че трябва веднага да се махнат от това село. Тук живее огромно зло и то може да им донесе нещастие, ако не се вслушат в предупреждението — каза той на момиченцето.

Детето посегна към лицето му и докосна мокрите му от сълзи бузи.

— И кой им праща това послание?

— Името ми няма значение — каза Адаир. Знаеше, че дори циганите да знаят името и да тръгнат да го търсят, за да го накажат за кражбата на детето, докато го намерят, той вече ще е мъртъв.

Остана така на колене в тревата, загледан след тичащото към каруците момиченце. Щеше му се и той да побегне през гората и да не спира, но знаете, че е безсмислено. Най-добре беше да се върне в къщата и да понесе наказанието си.

Когато отвори вратата, старецът седеше на писалището. Лекото нетърпение, изписано на лицето му, бързо се смени с познатото презрение и погнуса, когато видя, че Адаир се връща сам.

Стана и изведнъж се оказа много висок, като огромно дърво.

— Ти ме разочарова. И не мога да кажа, че съм изненадан.

— Може да съм ти роб, но не си в състояние да ме принудиш да стана убиец. Няма да го направя!

— Все още си слаб, фатално слаб. И страхлив. Трябваш ми по-силен. Ако смятах, че не си способен да станеш такъв, тази вечер щях да те убия. Но не съм убеден, все още не… затова няма да те убия, само ще те накажа.

И лекарят удари слугата си толкова силно, че той падна на пода и изгуби съзнание. Когато се свести, осъзна, че старецът държи главата му и поднася бокал към устните му.

— Изпий това.

— Какво е? Отрова? С нея ли смяташ да ме убиеш?

— Казах, че няма да те убия тази вечер. Това не означава, че нямам други планове. Изпий го — каза той. Очите му светеха безмилостно, докато Адаир надничаше в чашата. — Изпий го и няма да чувстваш болка.

В този миг отровата щеше да му дойде като спасение, затова преглътна съдържанието, което лекарят наливаше в устата му. Бързо го обзе странно чувство, но не беше като ступора, в който го бяха вкарали оздравителните еликсири. Започна се с изтръпване и гъделичкане в крайниците, след това усещането се разнесе по цялото му тяло. Не можеше да контролира мускулите си, почувства се омаломощен, клепачите му се отпуснаха, все едно бе парализиран, дишането му стана трудно. Когато гъделичкането стигна до основата на черепа, силно бучене в ушите му подсказа, че ще се случи нещо необикновено.

Старецът стоеше пред слугата си и го гледаше хладно. В изражението му имаше нещо много притеснително. Адаир усети как го вдигат и го носят, почувства как с всяка крачка олеква все повече. Спускаше се надолу по стълбите към подземието, в което никога не бе стъпвал, покоите на стареца. Обзе го паника. Вътре беше влажно и задушно, истински зандан. Цареше ужасна мръсотия. В ъглите пълзяха плъхове. Старецът го остави върху легло с вонящ стар мухлясал дюшек.

Адаир искаше да изпълзи оттам, но бе в капана на парализираното си тяло. Старецът невъзмутимо се качи на леглото и започна да съблича пленника си. Издърпа туниката през главата му, разкопча колана му.

— Тази вечер ти премина последната граница, която можех да ти отпусна. От сега нататък мога да те карам да правиш всичко. Затова ще ми се отдадеш и не си прави никакви глупави илюзии.

Смъкна панталоните на младежа и посегна към тънкия плат, покриваш слабините му. Адаир затвори очи, когато пръстите на стареца се заровиха в космите му. Полагаше всички усилия да не се възбуди, докато господарят му си играе с пениса му. След известно време, което му се стори много дълго, старецът пусна играчката си, но плъзна ръце към лицето на Адаир. Пръстите му се притиснаха в скулите, след това в ямките под очите. Младежът се опита да се измъкне от ужасното посегателство, но беше упоен.

— Виж какво, глупаво момче, ще те удуша, ако не ми се подчиняваш. Трябва да дишаш, нали? — старецът стисна носа му и спря достъпа му до въздуха. Адаир издържа колкото можа. Беше дезориентиран, чудеше се дали ще умре, или просто ще изпадне в безсъзнание… Но накрая инстинктът победи и той отвори уста. Тогава старецът проникна през отпуснатите му челюсти. Опиатът милостиво бе започнал да замъглява ужаса и унижението на младежа. Последното, което помнеше, беше как старецът каза, че знае за забежките му с Маргерит и че те трябва да спрат. Не му позволяваше да пилее енергията и семето си за друг.

22.

На сутринта Адаир се събуди на горния етаж върху купчината си слама, дрехите му бяха в безпорядък. Гадеше му се, още чувстваше влиянието на опиатите. Спомни си предупреждението на стареца, но нямаше представа какво си бе позволил да направи с него. Обзе го желание да изтича на долния стаж и да убие господаря си, докато спи. Идеята подпали ума му за цяла секунда. Обаче знаеше, че тук има нещо тайнствено и свръхестествено. Силата и уменията на възрастния мъж бяха необясними, той нямаше да позволи да бъде убит в собственото си леговище.

Цял ден Адаир се опитваше да събере кураж да избяга. Но страхът го бе приковал на място, болката в потрошените кости му напомняше каква е цената за неподчинението. Затова когато слънцето измина целия си път по небето и започна да припада мрак, той седна в ъгъла и закова в поглед в горната част на стълбището.

Старецът не се изненада, когато откри, че слугата му още е в къщата. На лицето му се появи злобна усмивка, но той изобщо не се доближи до Адаир. Захвана се с работа както обикновено. Взе наметалото си от закачалката.

— Тази нощ отивам в замъка на специално събитие. Ако си знаеш интереса, ще си тук, когато се върна.

И излезе, а Адаир се свлече до огъня и му се прииска да има смелостта да се хвърли в него.

Животът продължи така безброй месеци. Побоищата станаха обичайни, макар старецът вече да не използваше ръжена. Адаир бързо разбра, че за тях няма причина; беше станал толкова покорен, че не даваше поводи да бъде пребиван. Боят служеше само за да го държи в подчинение и напрежение. Лекарят караше Маргерит да слага опиати в храната и напитките на младежа, за да му е по-лесно да го бие, докато Адаир не се усети и не започна да отказва да яде. Тогава старецът го биеше, за да го принуди да преглътне опиатите, докато не го приведеше в безпомощно състояние.

Ставаше все по-жесток. Може би бе отприщил някакъв бент в себе си, наслаждаваше се на низостите си и нищо не можеше да го спре. Или пък винаги е бил такъв. Адаир се чудеше дали не е убил предишния си слуга и не е започнал същия смъртоносен цикъл и с него.

Графът изпращаше от време на време някоя девойка за забавление на стареца, някоя нещастна млада жена, отвлечена от хората му при нападенията им на унгарска земя. Водеха я в покоите на лекаря и я връзваха с вериги за леглото. Писъците й се носеха на горния етаж през целия ден, измъчваха Адаир и го наказваха, задето не слиза долу в леговището, за да й помогне да избяга. Понякога, след като старецът излезеше на нощните си разходки, Маргерит пращаше Адаир долу да занесе храна на бедната затворничка.

Той си спомняше първия път, когато с неохота влезе в покоите на господаря си и завари горката девойка гола под завивките, трепереща от ужас и шок и неспособна дори да забележи присъствието му. Тази първа жена не молеше младия мъж да я пусне. Беше парализирана от страх и дори не погледна храната. Адаир се засрами, когато усети, че се възбужда, докато гледаше стройното й женствено тяло, очертано под одеялото, плоския й корем, който се вдигаше и спускаше с всеки уплашен дъх. Съчувствието му към съдбата й и собствените му ужасни спомени за случилото се с него в това легло не успяха да го предпазят от плътското желание. Не посмя да я насили, защото беше собственост на стареца, и се качи нагоре по стълбите, разтреперан от страст.

Девойките обикновено умираха до три дни и лекарят караше Адаир да се отървава от тях, да изнася студените им трупове от леглото и да ги носи в гората. Те лежаха на земята като съборени статуи, докато той копаеше гробовете им. След това ги полагаше в тях, поръсваше ги с вар и ги покриваше с пръст. Смъртта на първата жена до такава степен го изпълни със срам, самопрезрение и отчаяние, че не можеше да я погледне, докато тя очакваше анонимното си погребение.

Но след първата, третата, четвъртата Адаир откри, че нещо в него и в копнежите му вече не е същото. Знаеше, че промяната е отвратителна. Той вече не се страхуваше да прекрачва границата на немислимото. Ръцете му трепереха, когато се поддаваше на желанието си да докосва гордите им — вече вкочанени от смъртта, да прокарва ръце по извивките на телата им. Всеки път, когато ги полагаше в земята, се отъркваше в тях и се радваше на твърдостта си. Но никога не отиде по-далеч, не извърши акта, който смяташе по-скоро за противен, отколкото за привлекателен, така че на труповете бяха спестени по-големи гаври.

Така изминаха няколко години. Побоищата и изнасилванията се разредиха, може би защото Адаир беше станал по-едър и силен. Или пък защото вече не беше момче и не бе толкова привлекателен за стареца.

След една особено сурова и студена зима господарят обяви, че ще пътуват до Румъния, за да нагледат имението му. На васала, който се грижеше за него, бе изпратено предварително известие да сложи в ред сметките и да приготви всичко да бъде прегледано от собственика.

Графът разреши отпуск, купиха и втори кон за Адаир, с който той щеше да тръгне на пътешествието. Когато настъпи часът на заминаването, взеха съвсем оскъдни провизии, не много дрехи и два малки заключени сандъка.

Тръгнаха след залез-слънце, яздеха на изток през нощта. След седем нощи път вече бяха навлезли дълбоко в румънска територия. Преминаха покрай подножието на Карпатите и пристигнаха в имението на стареца.

— Пътуването ни свърши — каза той на Адаир и кимна към слабата светлинка от замъка в далечината. Крепостта беше квадратна, в четирите й ъгъла имаше високи кули. Зловещият й силует едва се виждаше на лунната светлина. Последният отрязък от пътя мина през плодородни полета, лозя в подножието на планината, заспал по пасбищата добитък. Огромните порти се отвориха, когато наближиха. В двора ги чакаше свита от слуги, вдигнали високо факли. Начело на групата стоеше възрастен мъж и държеше кожено палто, което метна на раменете на лекаря веднага щом той слезе от коня си.

— Надявам се, че Ваше Благородие е пътувал добре — каза той кротко като свещеник и последва стареца по широкото каменно стълбище.

— Нали съм вече тук? — сопна му се господарят.

Адаир попиваше всички подробности, когато влязоха. Замъкът беше масивен и стар, но добре поддържан. Младежът забеляза, че по лицата на слугите се чете същият ужас, който сигурно беше изписан и на неговата физиономия. Един от местните прислужници го хвана за ръката и го отведе в кухнята, където му дадоха да яде хубави печени меса и птици. След това го отведоха в малка стая. Той легна в истинско пухено легло и се зави с кожена завивка.

На Адаир пътуването му хареса, прекарваше си по-добре, отколкото някога си бе представял, че е възможно, особено за селско момче като него. Беше свободен от режима в къщата, прекарваше повечето дни в скитане из замъка, тъй като лекарят бе потънал в грижи по имението и загуби интерес към него.

Управителят Лакту хареса момчето. Той беше любезен човек и като че ли прозря какво скрито бреме носи то. Говореше унгарски и Адаир можеше да проведе истински разговор за първи път през всичките тези години, в които бе говорил само с лекаря. Лакту произлизаше от род на прислужници, които бяха работили за едни и същи господари поколения наред. Обясни му, че не е странно, дето собственикът е далеч през повечето време: владетелите на това имение все отсъствали, по традиция приемали служби в двора на румънския крал. От опит знаеше, че и сегашният господар се връщал веднъж на седем години, за да нагледа как вървят нещата.

Чрез управителя Адаир получи достъп до всички специални помещения в замъка. Влезе в стаята, където прибрани в ракли, се пазеха церемониалните облекла на стареца. Надникна и във винарната, пълна с вино, произведено в имението. Но най-впечатляваща беше съкровищницата, в която държаха пая на рода Сел Рау от завоеванията: корони, скиптри, украшения със скъпоценни камъни, чуждоземни монети. При гледката на толкова много богатство Адаир се сети за алхимичните рецепти. Огромният замък в далечната земя му се струваше огромно разхищение. Бе направо престъпно да имаш толкова много и да не го употребиш за нещо добро.

Седмици наред Адаир рядко виждаше лекаря, но една нощ господарят поръча да повикат слугата му за церемония в главната зала. Младежът гледаше как старецът подписва декларации, с които заробваше всички, живеещи в имението. До дясната му ръка имаше тежък печат. Лакту внасяше всеки документ, четеше го на глас и после поставяше листа пред лекари, за да го подпише. Сетне управителят капеше обилно чернен восък под подписа, в който възрастният мъж притискаше печата с родовия герб — дракон с меч. По-късно Лакту обясни на Адаир, че това е печатът, с който членовете на семейството се легитимират. Тъй като господарите често умирали далеч от имението, а наследниците не можели да бъдат представени навреме на румънските власти и дори на управителя, подписите били безсмислени. Който държал печата, бил признаван за владетел на замъка.

Седмиците се превърнаха в месеци. Адаир би се радвал никога да не се върне в Унгария. Харесваше му двойната облага хем да го третират като любим син, хем да е далеч от лекаря. В свободното си време се упражняваше да се бие с меч със стражите и яздеше през селцата, за да опознае живота в околността. Обсъждаше всичко видяно с управителя, задълбочаваше познанията си за имението във всичките му аспекти — отглеждане на реколтата, производство на вино, грижи за добитъка. Струваше му се, че Лакту започва да го уважава, но не смееше да сподели с него нищо за живота си в къщата. Връщаше му топлите чувства, но се боеше да не си помисли нещо лошо за него, ако разбере какво е изстрадал или как е помагал на стареца да практикува черното си изкуство. Копнееше да разкаже на Лакту за злата природа на техния господар, но не можеше да измисли как да го направи, без да уличи и себе си, а не искаше да загуби благоразположението на управителя.

Една нощ Адаир се събуди, усетил чуждо присъствие в стаята си. Докато палеше свещта, знаеше, че не е сам, но въпреки това се стресна, когато видя лекаря да стои до леглото му.

Сърцето му заби силно, когато си припомни на какви ужасии е способен този човек.

— Господарю, изненадахте ме. Имате ли нужда от моите услуги?

— Не съм те виждал отдавна, Адаир. Исках да те проверя, но се кълна, че едва те познах — каза онзи с дрезгавия си глас. — Животът тук ти се отразява добре. Пораснал си. Станал си по-висок и по-силен.

В очите му проблесна старото изкушение, което Адаир не искаше да вижда.

— Научих много, откакто съм тук — отвърна младежът. Искаше да покаже на лекаря, че не е мързелувал, докато е бил далеч от погледа му. — Имението ви е великолепно. Не разбирам как понасяте да сте далеч от него.

— Животът тук е прекалено спокоен за моя вкус. Мисля, че е времето сам ще се увериш. Но дойдох тук тази вечер, за да ти кажа, че няма да останем още много дълго. Лятото наближава бързо и аз трябва да се върна в Унгария.

Думите на стареца разтревожиха Адаир. Знаеше, че това време ще свърши, но си бе позволил да помечтае, че може да продължи вечно. Опита се да скрие паниката си.

Междувременно старецът се приближи още повече до леглото и се взря в лицето му. Пресегна се, отметна одеялото и откри гърдите и корема на Адаир. Младежът събра сили, за да понесе докосването му, но то не идваше. Старецът само гледаше младия мъж, желанието му бе доловимо, но изглеждаше доволен само да попива с очи тялото му. Или може би зрелостта на Адаир го отблъскваше, защото след минута се обърна и излезе от стаята.

23.

Адаир очакваше, че след завръщането им в къщата на лекаря животът ще продължи както преди, но това се оказа невъзможно. Прекалено много неща му се бяха случили. Той бе завладян от идея, която не можеше да прогони от главата си, особено през деня, когато старецът не беше наоколо и не заемаше цялото му внимание. Младежът не можеше да забрави видяното в имението на възрастния мъж: масивната крепост, изобилните поля, съкровищата, слугите, крепостните селяни… Липсваше само господар, а на пътя му имаше единствено две прости пречки: печатът, скрит вече някъде в къщата, и смъртта на стареца.

С малко постоянство печатът можеше да се намери. Но убийството на стареца беше друга работа. Адаир го бе обмислял толкова много пъти през годините на затворничеството си, беше го преобръщал в ума си и анализирал всяка подробност, но накрая винаги го отхвърляше като налудничава мечта. Когато господарят му посягаше от гняв или от лъст, слугата потискаше унижение го си, като се кълнеше, че някой ден ще го накара да си плати. Но споменът от жестокия побой с ръжена и месеците възстановяване след него го възпираше да действа.

От онзи бой обаче минаха години и Адаир значително порасна. Лекарят вече не вдигаше толкова често ръка и макар да продължи да гледа момчето с желание, задоволяваше похотта си много по-рядко и премерено. А то от толкова отдавна таеше омраза към стареца, че за него тя вече бе станала естествена като дишането. Мисълта му беше вече по-остра, а нуждата от отмъщение — по-силна и категорична.

Не осъзнаваше колко много се е променил до вечерта, в която трябваше да погребе още една мъртва девойка. Погледна красивото й тяло и си даде сметка, че и последното табу е паднало. С лекота можеше да похити безжизнения труп, но това, което всъщност искаше, бе да опустоши мъртвото тяло на лекаря, преди да го зарови в пръстта. И още нещо — щеше да го направи с удоволствие. Не изпитваше страх или отвращение. Беше се разделил и с последната си частица човечност. Всичките му скрупули бяха обелени от него пласт по пласт, като кожа на дивеч от методичен ловец. Превърнал се беше в достоен съперник на стареца и тази мисъл го направи щастлив за първи път от години.

Първата стъпка беше да си осигури помощ. Имаше нужда от съюзници, от селяните, които вече мразеха лекаря, който бе на страната румънския потисник. Трябваше да намери тези от тях, които бяха събрали достатъчно злоба в себе си, за да обедини гнева им срещу своя господар, който бе по-лесна мишена от графа. Ако успееше да докаже, че лекарят е извършил престъпления срещу селяните, които графът да не може да отрече, тогава благородникът щеше да бъде принуден да си затвори очите, ако отмъщението им се стовари под формата на убийство. Трябваше само да намери правилните хора, да избере точните престъпления и да представи необходимите доказателства.

Един ден Адаир отиде до селото, за да потърси религиозните авторитети, които му бяха нужни. В абатството откри млад монах, пощаден от полската работа. Беше розов като новородено бебе. Божият човек изглеждаше изненадан да види слугата на злия лекар на прага си, но когато Адаир падна в краката му и го помоли за съвет, младият монах не намери сили да му откаже. Седнаха един до друг в усамотеното абатство и той изслуша обясненията на Адаир как е бил принуден да служи против волята си. Без да се спира подробно на конкретни подробности, младежът изрази отвращението си, че трябва да работи за такъв зъл и безмилостен деспот. Когато монахът започна да му вдъхва увереност — отначало колебливо, но след това доста по-спокойно — Адаир разбра, че е намерил съюзника, когото бе търсил. Накрая младежът намекна за черните грехове, които графът и лекарят бяха извършили. Монахът го увери, че може да идва винаги и по всяко време, за да разтоварва душата си.

Адаир направи точно така. Втория път, когато го посети, той му разказа как е бил пратен от лекаря да отвлече дете. Лицето на монаха пребледня, той отскочи назад като ухапан от змия, когато младежът започна да му описва местонахождението на циганския катун, и потвърди, че циганите са си тръгнали без никакво обяснение.

— Предполагам, че е искал да използва детето за приготвянето на някоя от дяволските си отвари, но за какво, по каква причина — не мога да кажа. Това е работа на Сатаната, щом се изисква човешка жертва, нали? — попита Адаир с невярващ глас, като се постара да изглежда възможно най-невинен и разкаян.

В този миг монахът го помоли да спре, защото не вярвал на ушите си.

— Кълна се, че е истина — каза Адаир и падна на колене. — Мога да донеса доказателства. Свитъците, на които са описани магиите, достатъчни ли ще са?

Поразеният монах успя само да кимне с глава.

Адаир знаеше, че няма да е никак трудно да вземе книжата от къщата през деня, докато лекарят спи, но на следващия ден, когато отиде да събере уликите, ръцете му трепереха, когато се протегна към писалището. „Не ставай глупав — вдъхна си той кураж. — Минаха години. Ти мъж ли си, или си още уплашено момче?“ Уморен от страха и унижението, грабна решително книжата, нави ги на руло и ги пъхна в ръкава си. Без да каже и дума на Маргерит, тръгна към абатството.

Очите на младия монах светнаха, когато прочете избелелите ръкописи. Извини се на Адаир, че се е усъмнил в него, върна му листовете и му нареди да ги занесе бързо обратно в къщата. Както и да го уведоми, ако лекарят започне да планира друго чудовищно престъпление. Обаче имал нужда да измисли план как да залови еретика, който все пак бил близък на техния господар. Решителността на монаха обаче бе разколебана; очевидно не можеше да събере смелост за дръзка постъпка като тази да се противопостави на графа. За да му вдъхне сили, Адаир обеща да се върне с още доказателства за вещерство.

Същата вечер присъствието на лекаря се оказа истинска агония за младежа. Той подскачаше всеки път, когато старецът го погледнеше накриво. Беше сигурен, че е усетил, че безценните му ръкописи са пипани. Старецът затърси в книжата си рецептата на магията, която му трябваше, а момчето се засуети, уплашено, че ще забележи някаква издайническа следа: подгънат ъгъл, петно, мирис на лавандула и тамян от абатството. Но господарят му просто спокойно продължи да си върши работата.

Малко след полунощ старецът вдигна глава от писалището си.

— Още ли искаш да се научиш да четеш, момче? — попита той доста мило. На Адаир му се стори странно, че повдига въпроса така внезапно. Но ако отговореше отрицателно, онзи веднага щеше да заподозре, че нещо не е наред.

— Да, разбира се.

— Днес е добра вечер да започнем. Ела тук и ще те науча да разпознаваш някои букви на тази страница — посочи с извития си пръст. Със стегнати гърди Адаир стана от пода и отиде при стареца, който изгледа малкото разстояние между тях. — По-близо, момче, няма да виждаш нищо на листа от тук.

Посочи пода до себе си. По челото на Адаир изби пот, докато се приближаваше. Когато застана до него, старецът се пресегна и го сграбчи за гърлото с желязна ръка. Стисна трахеята му и той усети, че не може да диша.

— Тази вечер е много специална за теб, Адаир, прекрасното ми момче. Много важна — каза старецът, стана от мястото си и повдигна младежа във въздуха. — Не вярвах, че ще те задържа на служба при мен толкова дълго. Бях планирал да те убия отдавна. Но въпреки сериозните ти недостатъци, се привързах към теб. Винаги си притежавал особена, дива красота, но ми беше и по-лоялен, отколкото вярвах, че е възможно. Да, справи се по-добре, отколкото подозирах в първата вечер, когато те видях. Затова реших да те запазя за прислужник завинаги.

Запрати Адаир към каменната стена, все едно бе парцалена кукла. Главата му се удари в твърдата повърхност. Силите напуснаха тялото му. Старецът го вдигна и го занесе на долния етаж, в усамотените си подземни покои.

Адаир ту идваше в съзнание, ту отново припадаше. Лежеше на леглото и усещаше ръцете на стареца по лицето си.

— Ще дам на бунтовното ми селянче безценен дар. Да не мислиш, че не съм познал по очите ти? Разбира се, че знаех…

Адаир изпадна в паника от думите на стареца, притесни се, че ще прочете мислите му и ще разбере за уговорката му с монаха. — Но след като получиш този дар, няма да можеш вече никога нищо да ми отказваш. Той ще ни обвърже завинаги, ще видиш…

Старецът се приближи съвсем близо и разгледа прислужника си с такъв ужасен поглед, че него го побиха тръпки. Чак тогава Адаир забеляза амулета, който висеше на кожена връвчица на шията на лекаря. Старецът го дръпна, скъса връвчицата и го скри в двете си длани от погледа на момчето. Но то бе успяло да го зърне под слабата светлина на свещта: беше малък сребрист мускал с миниатюрна капачка. Лекарят успя някак си да я махне с кокалестите си пръсти. За нея бе прикачена фина дълга игла. На края на иглата имаше голяма капка течност с неприятен меден цвят.

— Отвори си устата — нареди лекарят и надвеси иглата над устните му. — Сега ще получиш безценния подарък. Повече хора биха убили за този дар или биха платили огромни суми пари. А аз сега ще го дам просто ей така на глупак като теб. Прави каквото ти казвам, неблагодарно псе, докато не съм размислил.

Нямаше нужда да се съпротивлява. Иглата беше достатъчно тънка, за да се мушне между устните на Адаир, колкото и силна да бяха стиснати. Старецът натисна и я заби в езика му.

Не толкова болката, колкото шокът накараха Адаир да скочи срещу лекаря — шокът от странното изтръпване на цялото му тяло. Сърцето на младежа замръзна от ужас и той веднага осъзна, че е подвластен на някаква демонична сила.

Когато напрежението и тялото му се уталожи, сърцето му започна да бие все по-бързо, отчаяно изпомпваше кръв към обезкървените крайници и към мозъка. През цялото време старецът го притискаше надолу, тежък като воденичен камък, мърмореше някакви неразбираеми думи със сигурност на езика на Дявола. После извърши нещо също толкова странно, този път с игла и мастило. Адаир се опита да го отблъсне, но не успя, а след минута дори вече нямаше сили да опитва. Белите му дробове отказаха, не можеше да си поеме дъх. Започна да се гърчи, да се дави, изпадна в предсмъртна агония, обзе го леден студ… Чувстваше се жив погребан, заключен в тяло, което спираше да работи.

Но в него се надигна силна воля да се съпротивлява на смъртта. Ако умреше, старецът никога нямаше да бъде наказан, а Адаир желаеше този ден да дойде повече от всичко на света.

Лекарят огледа лицето на младежа, сгърчено от предсмъртна агония.

— Колко си силен. Имаш голяма воля за живот, това е добре. Гориш от омраза към мен. Очаквах го, Адаир. Тялото ти ще премине през последните етапи на умирането, това ще задържи вниманието ти за известно време. Трябва да лежиш неподвижен.

Когато организмът му вече не можеше да си помогне сам, той започна да умира. Вкочани се и затвори като в капан съзнанието си. През цялото време лекарят разказваше как бил привлечен от алхимията. Не очакваше селянин като него да разбере очарованието на тази наука. Обясни, че обучението му по медицина отворило тази врата. Но чрез алхимията отишъл още по-далеч и бил един от малкото, от най-проницателните, които преминали отвъд тайните на естествения свят и навлезли в свръхестествената реалност. Превръщането на обикновен метал в злато било алегория. Дали Адаир разбират това? Истинските магове не търсели начини да превръщат даровете на земята в по-изискани неща, а се опитвали да променят самата природа на човека! Чрез духовно пречистване и пълно посвещаване на алхимията лекарят се бил присъединил към редиците на най-вещите и най-силните хора на земята.

— Владея водата, огъня, земята и вятъра. Виждал си го, знаеш, че е вярно — похвали се той. — Мога да правя хората невидими. Силен съм като на младини — това те изненада, нали? Всъщност съм много по-силен от преди. Дарът, който ти дадох — на лицето му се изписа зловещо превъзходство и самодоволство, — е безсмъртието. Ти, мой почти съвършен прислужнико, никога няма да ме напуснеш. Никога няма да ме предадеш. Никога няма да умреш.

Адаир чу думите, докато умираше, и се надяваше да не е разбрал правилно. Да служи на лекаря завинаги! Молеше се смъртта да го спаси. Изпадна в паника и спря да чува какво му говори старецът, а и не го интересуваше.

Малко преди мракът да го погълне, чу само още едно последно изречение. Лекарят му каза, че има само един начин да се избяга от вечността.

Имало само един начин да загине — от ръката на този, който го е променил. От ръката на създателя си — стареца.

24.

Адаир се събуди и откри, че още е в леглото на стареца, който лежеше до него заспал като мъртвец. Седна. Чувстваше се странно. Сякаш всичко се бе променило по време на съня, макар още да не можеше да каже как точно. Някои новости бяха очевидни: например зрението му. Можеше да вижда в тъмното. Видя плъховете в ъглите на стаята, които се катереха един връз друг или тичаха покрай стените. Чуваше всеки звук така, сякаш се намираше съвсем близо до източника му — ясно и отчетливо. Но най-впечатляващо бе обонянието му. Миризмите се биеха за вниманието му, а най-усърдно му се натрапваше някакъв приятен и богат аромат с метална нотка на мед. Не го разпознаваше, колкото и да се изкушаваше от него.

След няколко минути и лекарят се размърда, после рязко се събуди. Видя окаменелия Адаир и се засмя.

— Това е част от дара. Прекрасно е, нали? Имаш сетива на животно.

— Какъв е този мирис? Усещам го отвсякъде — погледна ръцете си Адаир, после завивките.

— Това е кръв. Плъховете са пълни с нея и са навсякъде около теб. Маргерит, която спи горе. Освен това можеш да надушваш минералите в камъните от стените. Сладката пръст, бистрата вода — всичко е по-хубаво и по-ясно. Това е дар. Той те издига над останалите хора.

Адаир падна на колене на пода.

— Ами вие? Като мен ли сте? Оттам ли е силата ви? Всичко ли виждате?

Старецът се усмихна загадъчно.

— Дали съм като теб? Не, Адаир, аз не съм се подложил на трансформацията, през която премина ти.

— Защо? Не искате ли да живеете вечно?

Онзи поклати глава, сякаш говореше на малоумен.

— Не е толкова просто. Най-вероятно няма да го разбереш. Във всеки случай аз съм старец и страдам от затрудненията на възрастта. Не искам да остана цяла вечност в тази форма.

— Ако е така, тогава как смяташ да ме задържиш от тук нататък, старче? Ти ме направи силен и вече не можеш да ме биеш. Бог ми е свидетел, че повече няма да ми посягаш. Как се надяваш да ме спреш да си тръгна?

Възрастният мъж закрачи към стълбището и го изгледа през рамо.

— Нищо не се е променило между нас, Адаир. Мислиш ли, че бих ти дал сили, които да те направят свободен? Все още съм по-силен. Мога да угася живота ти като пламъчето на свещ. Аз съм единственият, който може да те убие. Запомни това.

И изчезна в мрака.

Адаир остана на колене. Целият трепереше и не знаеше дали да вярва на думите на стареца, защото усещаше странна сила да се разлива по крайници те му. Погледна към онова място на ръката си, което бе видял лекарят да обработва с мастило и игли. Съмняваше се, че може да му се е присънило, но не — там имаше странна фигура: два преплетени кръга. Беше му позната, но не се сещаше къде я бе виждал преди.

Може пък старецът да е прав: сигурно Адаир бе прекалено глупав, за да проумее нещо толкова сложно. Но вечният живот беше последното, което искаше в този момент. Не му пукаше дали ще живее, или ще умре. Желаеше само да убеди монаха да приведе плана си в действие и не го интересуваше дали ще загине, докато го изпълнява.

Откри монаха да се моли край свещите в параклиса. Застана на прага и се почуди дали свръхестественото състояние, в което се намира, ще му попречи да влезе в осветено място. Ако се опита да пристъпи вътре, дали ангелите няма да го изхвърлят и да му откажат достъп? Пое си дълбоко дъх и прехвърли крак през дъбовия праг без никакви лоши последствия. Очевидно Бог нямаше никаква власт над съществото, в което се бе превърнал.

Монахът видя Адаир и се втурна към него, хвана го за ръката и го повлече към един тъмен ъгъл.

— Стой далеч от вратите, където могат да ни видят заедно каза той. Какво има? Изглеждаш разтревожен.

— Така е. Научих нещо по-ужасяващо от това, което вече ти разказах, нещо за лекаря, което предната вечер не знаех.

Адаир се почуди дали не си играе с огъня. Все пак си мислеше, че може да победи стареца, без да се разкрива.

— По-лошо от това, че е последовател на Сатаната?

— Той… не е човек. Вече е едно от съществата на Сатаната. Разкри ми се в цялата си порочност. Ти си обучен от Църквата, че има неща, които не принадлежат на този свят — зли същества, хвърлени от Сатаната да тормозят простосмъртните за негово забавление. Кое е най-лошото, което можеш да си представиш, отче?

За свое облекчение Адаир не видя скептицизъм по лицето на монаха. Божият служител пребледня и затаи дъх от страх, вероятно си спомни ужасните истории, които бе чувал през годините, необяснимите смърти, изчезналите деца.

— Той се е превърнал в демон, отче. Не можеш да си представиш какво е да стоиш толкова близо до такова зло, то да те държи за гърлото и да усещаш вонята на ада в дъха му. Силата на Луцифер в ръцете му.

Монахът вдигна пръст, за да го накара да млъкне.

— Демон! Чувал съм за демони, които живеят между хората и приемат различни форми. Но никой никога не е оцелявал, след като се е опълчвал на такова същество, за да разкаже какво е.

Монахът изцъкли очи, пребледня и се отдръпна от Адаир.

— А ето те тук, жив. По какво чудо?

— Каза, че не е готов да ме убие. Че все още има нужда от мен като прислужник, също както от Маргерит. Предупреди ме да не бягам, че ако се опитам, ще има жестоки наказания, каквито не мога да си представя…

Нямаше нужда Адаир да се преструва, че не се бои.

— Дявол!

— Да. Той може да е самият Дявол.

— Трябва веднага да изведем теб и Маргерит от тази къща! Душите ви са в опасност, да не говорим за живота ви.

— Не можем да рискуваме, не и преди да измислим план. Маргерит засега е в безопасност. Не съм го виждал да вдига ръка срещу нея. А що се отнася до мен — не останаха много неща, които да не ми е причинил вече.

Монахът въздъхна.

— Сине мой, той може да ти отнеме живота.

— И ще съм един от многото.

— Би ли рискувал живота си, за да спасиш селото от този демон? — попита монахът.

Адаир пламна от омраза.

— С радост.

Очите на монаха се насълзиха.

— Много добре, синко, ще действаме. Ще говоря със селяните дискретно, уверявам те — и ще видя на какво можем да разчитаме в действията си срещу лекаря. Стана, за да придружи Адаир до вратата. — Наблюдавай тази сграда. Когато сме готови да действаме, ще завържа бяло платно на стълба за фенери. Бъди търпелив дотогава. И силен.

Мина седмица, после втора. Понякога Адаир се чудеше дали монахът не се е уплашил и не е избягал от селото, дали не му липсва кураж да се изправи пред графа. Използваше всяка свободна минута да претърсва къщата за печата, с който старецът бе подпечатвал документи в имението си. След церемонията в замъка той сякаш изчезна, но Адаир знаеше, че лекарят няма да рискува да го остави далеч от себе си и да не може да го ползва, когато му потрябва. Вечерта, когато Маргерит заспа, а господарят им излезе на нощната си разходка, младежът прерови всяка кутия, кошница и ракла, но не намери тежкия златен печат, завързан с тънка връвчица. И точно когато си мислеше, че вече няма сили да сдържа нетърпението си, дойде нощта, в която бялото платно се развя от стълба за фенери на църквата.

Монахът стоеше на входа на абатството и стискаше като оръжие един свещник. Беше страдал, откакто се видяха за последно с Адаир, и вече не изглеждаше безпомощен. Бузите му, някога издути като на бобър, сега бяха хлътнали. При първите им срещи очите му бяха ясни и наивни, а сега бяха помрачени и тъжни от знанието, което бе придобил.

— Говорих с хора от селото и те са с нас — каза той, хвана затворнически Адаир за ръката и го издърпа в сенките на преддверието.

Адаир се опита да скрие доволството си.

— Какъв е планът?

— Ще се съберем утре в полунощ и ще тръгнем към къщата.

— Не, не в полунощ — прекъсна го Адаир и също го хвана за ръката. — Ако искате да изненадате лекаря, най-добре елате по пладне. Като всеки демон и той будува през нощта и спи през деня. Най-добре тръгнете по светло.

Монахът кимна, макар че новината го разтревожи.

— Да, разбирам. Ами хората на графа? Дали не рискуваме да ни хванат посред бял ден?

— Те никога не се приближават до къщата. Освен ако не се вдигне тревога, не бива да се боите от войниците на графа.

Това не беше съвсем вярно. Стражите бяха посещавали къщата през деня няколко пъти, по само по една причина — да доставят момиче на стареца. Тези доставки обаче не бяха редовни. Графът от доста време не бе пращал нова девойка, така вероятността беше голяма, но… Адаир прецени, че едва ли е вероятно това да стане на следващия ден, и не си струваше да го споменава пред монаха, който можеше да го използва като претекст за отказ.

— Да, да… — кимна монахът със стъклен поглед.

„Той ми се изплъзва“ — помисли си Адаир.

— И какво смятате да правите със стареца, след като го плените?

Божият служи тел изглеждате изненадан.

— Не аз решавам бъдещето му…

— Да, отче, това е твой дълг като божи представител. Спомни си какво казва Господ за вещиците и вещерите: не бива да живеят.

Докато говореше, Адаир стискаше здраво ръката му, сякаш за да влее кураж във вените му.

След дълго мълчание монахът сведе очи.

— Тълпата… не мога да гарантирам, че ще успея да контролирам гнева й. Те таят много омраза към стария лекар… — каза той с решителен глас.

— Точно така — кимна насърчително Адаир. — Не носиш отговорност за това, което ще се случи. Такава е божията воля.

Трябваше да потисне надигащия се в него див кикот. Омразният старец най-накрая щеше да си получи заслуженото! Може и да не бе по силите на Адаир да победи човек, който беше спечелил дявола на своя страна, но със сигурност лекарят нямаше да се справи с половината село.

— Ще ми трябва още един ден, за да уведомя хората за промяната в плана — че ще трябва да действаме по светло каза монахът.

Адаир кимна.

— Тогава вдругиден, по пладне.

Свещеникът преглътна и се прекръсти.

Един ден. Адаир имаше един ден да открие печата, иначе рискуваше селяните да го намерят и да го вземат. Върна се в къщата, като се опиташе да потисне паниката си. Къде може да е? Претърсил бе всяка полица, всяко чекмедже, разгледал беше всяка дреха на лекаря, дори разгъна всяко парче плат в раклите, за да е сигурен, че печатът не е скрит между тях. Неуспехът го хвърли в отчаяние, виждаше как плановете му се разпадат един по един: никога няма да избяга от стареца, никога няма да живее в далечния замък, никога няма да види семейството си и любимата Катарина. По-добре тогава да умре. Толкова беше нещастен, че като нищо щеше да поиска от господаря си да го убие от съжаление, ако омразата му към него не бе толкова силна.

Старецът седеше на бюрото си, когато Адаир се върна от тайната си среща. Вдигна очи, когато прислужникът влезе в стаята.

— Утре ще трябва да отида до селото, за да взема фураж за конете — каза младежът и веднага му хрумна една идея, видя възможност.

Лекарят забарабани по писалището.

— Ще трябва да почакаш един ден. Ще направя лапа, която да размениш за овес с интенданта…

— Моите извинения, но заради небрежността ми запасите ни са намалели. Няма фураж за няколко дни, а тревата е малко и конете няма да издържат дълго само на нея. Това не може да чака. С ваше разрешение ще купя съвсем малко количество, достатъчно за тази седмица, а следващата ще се видя с интенданта, за да ви дам време да приготвите лапата.

Адаир затаи дъх, чакаше реакцията на стареца, защото ако онзи откажеше, едва ли щеше да намери друго време, в което да го принуди с хитрост да покаже къде държи парите и ценните си вещи. Старецът поклати глава заради пропуска на слугата си, после стана и тръгна надолу по стълбите. Адаир не го последва, но се заслуша внимателно и започна да анализира всеки звук, всеки знак. Въпреки дебелия дървен под го чу да копае, а след това да премества нещо тежко. Звън на монети, след това пак преместване. Накрая старецът се изкачи обратно по стълбите и хвърли малка кесия от еленова кожа на масата.

— Достатъчно е за седмицата. И гледай да направиш добра сделка — изръмжа му той предупредително.

Когато вечерта лекарят излезе, Адаир се втурна към подземието. Мръсният под изглеждаше недокоснат и само след внимателно проучване младежът намери следи — до стената, на влажно и мухлясало място, покрито с изпражнения от плъхове. Прахта от една от каменните плочи бе избърсана.

Адаир коленичи, хвана камъка по краищата и го отдалечи от стената. В малката дупка намери вързоп, който извади и разви. Вътре имаше нещо, увито в квадратно парче кадифе — печатът на кралството и неговите мечти.

Адаир го взе и върна камъка на мястото му. Триумфираше, чувстваше се щастлив, че е постигнал победа над потисника след всичките несправедливости, на които го беше подложил.

Би трябвало да убие баща си, а не да го оставя да пребива майка му, братята му, сестрите му. Не биваше да му позволява да го продаде в робство. Трябваше да се възползва от всяка възможност да избяга и никога да не се отказва. Трябваше да убие злия граф. Той заслужаваше да умре, защото беше враг на унгарския народ, еретик, влязъл в съюз с емисар на Сатаната. Трябваше да помогне на Маргерит да избяга, да я предаде на някое добро семейство или в манастир, да намери кой да се грижи за нея.

Според Адаир това не беше кражба. Лекарят му дължеше своето кралство. И или щеше да му го предаде, или ще умре.

В уречения ден младежът наблюдаваше движещото се по небето слънце внимателно и съсредоточено, като ястреб мишка на полето. Монахът и хората му щяха да дойдат до час-два. Питаше се дали да остане в къщата и да стане свидетел на гибелта на стареца.

Перспективата беше ужасно изкусителна. Да гледа как селяните измъкват лекаря от мръсното му легло на слънце, как лицето му се изкривява от страх и изненада. Да слуша виковете му, когато го повалят на земята, започват да го налагат с тояги и го нарязват на парчета с косите си. Да ги насърчава, докато опустошават къщата, грабят каквото има в раклите, чупят шишетата и бурканчетата с безценните съставки и стъпкват съдържанието им, а след това сриват нечестивата крепост.

Макар вече да бе докопал печата, Адаир не можеше да поеме към имението, преди да е сигурен, че лекарят няма да го последва. Но имаше една основателна причина да изчезне, преди да дойде тълпата — а ако старецът някак си оцелее? Ако на хората не им стигне куражът или той вече е станал безсмъртен (възможно беше, не беше казал, че не го е направил, не и в прав текст), ако посочат младежа като виновник за нападението? След това нямаше как да се защити, ако заговорът му беше разкрит. Може би по-разумно бе да послуша съмненията си.

Отиде при Маргерит, която белеше картофи в една кофа, накара я да ги остави и я поведе към вратата. Тя се дърпаше неохотно, но Адаир я надви и я принуди да стои до него, докато той оседлаваше стария кон на господаря. Щеше да я заведе на сигурно място в селото, за да не присъства на мелето. Така ще е най-добре. А той ще се върне да види крайния резултат.

Слънцето вече залязваше, когато Адаир се върна при къщата. Забави се достатъчно, остави коня с отпусната юзда да се скита по непознати пътеки през гората. Нямаше желание да срещне селяните по пътя им обратно, все още превъзбудени и кръвожадни.

Забеляза черния дим на хоризонта, но докато приближи до къщата, той се бе разнесъл. Подкара коня и стигна до познатата полянка пред жилището. Вратата беше изкъртена, земята отпред страховито изровена. Оборът за животните бе разрушен и втория кон липсваше. Адаир слезе от жребеца и внимателно се доближи до сградата. Мястото, където някога беше вратата, зееше зловещо като очна ямка на череп.

По стените вътре се виждаха линии от сажди, сякаш някой бе драскал, за да избяга. Разрушението беше точно такова, каквото очакваше: стъпкани стъкла и парчета от грънци; преобърнати котли, офи и тенджери; писалището бе разбито на трески. И всички рецепти бяха изчезнали заедно със стареца. Освен ако… Кръвта във вените на Адаир изстина на секундата при мисълта, че тълпата може да не е успяла.

Започна да рови в боклука, да преобръща мебелите и да претърсва дрехите, нахвърляни по пода, както и тези, които бяха оставени по разбърканите ракли. Но не намери никакви остатъци от стареца, дори ухо. Ако селяните бяха успели да го убият, трябваше да има някакви следи — кост, обгорен череп. Хрумнаха му и други, още по-ужасни възможности: може би лекарят е успял да избяга в гората или да се скрие някъде в самата къща. Щом имаше малко скривалище за ценностите си, защо да няма и по-голямо, за себе си? Или пък което беше още по-опасно — се бе пренесъл някъде с магия. Може дори самият господар на мрака да се е намесил и да е спасил верния си слуга.

В гърлото на Адаир се надигна паника, докато тичаше надолу по стълбите към покоите на стареца. Гледката долу бе дори по-ужасяваща, отколкото на горния етаж. Тук все още се стелеше гъст дим — очевидно пожарът бе тръгнал от подземието. Стаята бе напълно опразнена, с изключение на овъгленото легло. Но Адаир помириса смъртта в пушека, отиде до черната купчина, клекна и зарови пръсти в нея. Намери парчета кост, трески и разтопен метал, които още пареха. И накрая — по-голямата част от черепа с полепнала по него обгорена плът и дълги косми.

Стана и избърса саждите от ръцете си, доколкото можа. Преди да си тръгне, хвърли последен поглед към къщата, в която бе прекарал пет нещастни години. Жалко, че каменните стени не можеха да изгорят.

Не взе нищо, освен дрехите на гърба си, печата и кесия с монети. Накрая излезе през дупката на вратата, дръпна юздите на жребеца и пое на изток, към Румъния.

Адаир живя много години в имението на лекаря, макар то да не стана веднага негова собственост, както се беше надявал. Когато пристигна сам, без господаря си, той представи печата на управителя Лакту и му каза, че старецът е починал. Обясни, че историите за съпруга и син са измислица, за да осигурят прикритие за истинските причини за безбрачието му — нестандартните му наклонности. И тъй като нямал наследник, оставил имението на верния си прислужник и компаньон. След като свърши с разказа си, Адаир показа на управителя печата.

По лицето на Лакту се изписа неприкрито съмнение и той заяви, че Адаир трябва да предяви претенциите си пред краля на Румъния. Щом не е кръвен роднина на лекаря, кралят има право да реши дали да не му отнеме собствеността. Минаха години, преди владетелят да се произнесе, но накрая отсъди в полза на Адаир. Разрешиха му да остане в имението и да запази титлата, ала кралят му отне земите.

Но настъпи ден, в който вече не можеше да остане в замъка. Лакту и всички останали от персонала остаряха, а Адаир си оставаше все същият, откакто се бе върнал без стареца. За да не събужда подозрения, се наложи да изчезне за известно време, да се покрие за няколко десетилетия, а след това да се върне със златния печат и да заяви, че е собственият си син.

Реши да отиде в Унгария, защото натам го водеше сърцето. Искаше да издири семейството си. Копнееше да ги види — не и баща си, разбира се, който след лекаря бе най-омразният му човек. Майка му вече трябваше да е стара и да живее с най-големия си син — Пету. Останалите са пораснали и сигурно имат собствени деца. Изгаряше от желание да ги зърне и да разбере какво се е случило с тях.

Отне му две години да ги намери. Започна от имението, в което ги беше оставил. Внимателно проучи маршрута им по сведения на някогашни съседи и работодатели. Накрая, в началото на втората зима, стигна до едно село край езерото Балатон. Яздеше по улиците и търсеше лица, които да приличат на него.

Натъкна се на група малки къщички в покрайнините и в него се загнезди предчувствие, че наблизо има познати хора. Слезе от коня, приближи се и надникна през прозорците. Залепи око на една пролука в капандурите и под слабата светлина на свещта видя няколко познати лица.

Макар и да се бяха променили от възрастта, бяха станали по-закръглени, сбръчкани и уморени, той позна тези лица. Братята му се бяха събрали около огнището, пиеха вино и свиреха на цигулка и балалайка. С тях имаше непознати жени, Адаир предположи, че са съпругите им, но ни следа от майка им. Накрая зърна и Раду, беше пораснал, възмъжал и висок… Така му се прииска да се втурне в къщата, да прегърне Раду и да благодари на Бога, че е още жив, че му е бил спестен целият ад и всички мъчения, през които той самият трябвате да премине. Но тогава му направи впечатление, че братята му изглеждат по-възрастни от него. После видя към Раду да се приближава жена и да му се усмихва, а той да я прегръща през раменете и да я придърпва към себе си. Беше Катарина, вече пораснала и много красива, влюбена в брат му, който приличаше толкова много на него. Само че беше по-стар.

Докато стоеше на тъмно и студено, Адаир изгаряше от желание да се срещне със семейството си, да ги прегърне, да си поговори с тях, да им каже, че не е загинал в ръцете на лекаря, но тогава осъзна с пълна сила ужасната истина — виждаше ги за последен път. Как да им обясни какво се бе случило с него и какво го очаква? Защо никога няма да остарее. Че вече не е смъртен като тях. Че се е превърнал в нещо, което не може да обясни.

Отиде пред къщата, извади кесия с монети от джоба си и ги остави до вратата. Парите бяха достатъчно, за да сложат край на скитането им. Щеше да им е нужно малко време, но накрая щяха да приемат късмета си и да благодарят на Бог за щедростта и милостта. А дотогава Адаир вече щеше да е на няколко дни път на север, сред тълпите на Буда и Сентендре, и да се мъчи да се справи със собствената си съдба.

В края на историята аз се отдръпнах от прегръдките на Адаир. Опиатът вече не ми действаше. Не знаех дали да му се възхищавам, или да се страхувам от него.

— Защо ми разказа тази история? — попитах го и се отдръпнах от него.

— Смятай я за предупреждение — отвърна той загадъчно.

25.

Границата на Мейн, днешно време

Люк отби от магистралата по малък черен път и пусна джипа по издълбаните коловози. Когато стигнаха до завой, паркира до аварийната лента, но остави двигателя включен. Гледката пред тях беше чиста, защото по зимните дървета нямаше листа. И той, и спътничката му виждаха пропускателния пункт на американско-канадската граница в далечината. Изглеждаше като построен от блокчета „Лего“: огромно количество временни постройки с много камиони и коли сред тях, натежал от изгорели тазове въздух.

— Ето там отиваме — каза той и посочи към предното стъкло.

— Огромен е — отвърна момичето. — Мислех, че отиваме към някой забутан пункт с двама граничари и едно куче, които проверяват колите с фенерче.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш? Има и други начини да стигнем до Канада — каза Люк, макар да не беше сигурен, че трябва да я насърчава да нарушава закона повече, отколкото досега.

Погледът, който тя му хвърли, го прониза в сърцето. Беше като дете, които търси одобрение от родител.

— Не, ти ме докара чак до тук. Имам ти доверие да ме преведеш и през границата.

Когато приближиха пропускателния пункт, нервите на Люк се изопнаха. Движението не бе натоварено в този ден, но въпреки това перспективата да прекарат цял час на опашката му се стори неприятна. Полицията сигурно вече беше пуснала съобщение, че ги издирва; избягала заподозряна в убийство и лекар съучастник… Замалко да излезе от колоната, но се спря. Ръцете му трепереха върху волана.

Момичето го погледна тревожно.

— Добре ли си?

— Прекалено се бавим… — промърмори той. Потеше се, въпреки че навън бе студено.

— Всичко е наред — отвърна му тя напевно.

Изведнъж над кабината в съседната лента светна зелето. С изненадваща скорост Люк изви волана и натисна газта. Колата подскочи към граничаря, който милостиво махаше на колите да минават. Засече един автомобил пред тях на опашката и жената зад кормилото му показа среден пръст, но на Люк не му пукаше. Удари рязко спирачки пред граничаря.

— Май бързате, а? — попита служителят, като маскира интереса си с привидна небрежност, докато посягаше към документите на лекаря. — Когато отворим нова лента, обикновено пускаме през нея следващия, който чака в предишната.

— Извинявайте — отвърна веднага Люк. — Не знаех…

— Следващия път внимавайте — каза граничарят дружелюбно, без дори да вдига поглед от шофьорската книжка и паспорта на Лани. Беше на средна възраст, в тъмносиня униформа, в чиито джобове бяха напъхани радиостанция, химикалки и какви ли не още дреболии. В ръцете си държеше клипборд и електронно устройство, което приличаше на скенер. Партньорката му бе по-млада от него и обикаляше колата с огледало, закачено за дълъг лост. Проверяваше джипа за бомба под шасито. Люк я наблюдаваше в страничното огледало и започна отново да се изнервя, този път без никаква причина.

Тогава му хрумна, че ако поискат документите на колата, ще се окаже в беда. Защото не бе регистрирана на негово име. Не сте ли собственик на автомобила? — ще попита граничарят. Хората си дават коли назаем всеки ден, успокояваше се Люк. Нищо нередно няма в това. Ще трябва да я пусна през системата, за да съм сигурен, че не е открадната… Не искай документите на колата, не искай документите на колата, повтаряше си той наум, насочваше мисълта си към граничаря и се опитваше да му я предаде по телепатия. Ако името на Люк бе отбелязано в някоя база данни — търсен за разпит — шансовете за бягство намаляваха.

Този пропуск в плана го изнерви още повече. Никога не беше имал проблеми със закона, дори като хлапе, беше възможно най-неподходящият човек, стане ли въпрос за заблуда на властите. Страхуваше се, че ще се изчерви, ще започне да се поти, ще изглежда прекалено тревожен и…

— Значи сте лекар? — попита граничарят през прозореца и стресна Люк.

— Да. Хирург.

„Глупак — скара си се той, — не му пука каква ти е специалността“. Просто лекарската му суета надигна глава като уморено разглезено дете, жадно за внимание.

— Причини да посетите Канада?

Преди Люк да успее да отговори, Лани се наведе напред и се показа на граничаря.

— Всъщност прави ми услуга. Бях отседнала при него, а сега дойде време да поживея на гърба на друг роднина. И вместо да ме качи на автобуса, той благородно настоя да ме закара сам.

— О, така ли? И къде е следващият братовчед? — попита служителят с лек сарказъм в гласа.

— В Бейкър Лейк — отвърна спокойно момичето. — Е, поне ще се срещнем в Бейкър Лейк. Всъщност той живее по-близо до Квебек.

Тя знаеше името на близък град, на Люк това му се стори истинско чудо. Поотпусна се малко.

Граничарят влезе в кабината. Люк го наблюдаваше през плексигласовия прозорец как се навежда над един компютър и без съмнение попълва базата данни. Едва се сдържаше да не настъпи газта. Нищо не можеше да го спре, нямаше бариера, нито метални шипове, които да спукат гумите и да блокират бягството. Но изведнъж служителят се появи на прозореца и му подаде шофьорската книжка и паспорта.

— Заповядайте… приятен ден — каза той, махна им да потеглят и се насочи към следващата кола на опашката.

Люк не си пое дъх, докато граничният пункт не се смали съвсем в огледалото за обратно виждане.

— Защо беше толкова притеснен? — засмя се Лани и погледна през рамо. — Не сме терористи, нито се опитваме да изнесем контрабандни цигари. Ние сме просто приятни американски граждани, които отиват в Канада да обядват.

— Не, не сме — отвърна Люк и също се засмя, вече с облекчение. — Извинявай, не съм свикнал с такива бандитски изпълнения.

— Не, ти извинявай. Не исках да ти се смея. Знам, че не си свикнал. Справи се страхотно — и стисна ръката му.

Спряха в мотел в покрайнините на Бейкър Лейк, неугледно място, което не беше част от верига. Люк остана в колата, а Лани отиде на регистратурата. Видя я как заговори възрастния господин зад щанда, как той се размърда бавно и се възползва от единствения си шанс тази сутрин да поприказва с хубаво младо момиче. Лани се върна в джипа и двамата тръгнаха към бунгало в дъното, което гледаше към малка горичка и края на бейзболно игрище. Колата им беше единствената на паркинга.

След като влязоха в стаята си, тя се засуети — започна да разопакова багажа си, провери банята, оплака се от качеството на хавлиените кърпи. Люк седна на леглото и изведнъж се почувства прекалено уморен. Легна върху полиестерната кувертюра и се загледа в тавана. Всичко му се въртеше като карнавално шествие.

— Какво има? — седна Лани до него на ръба на леглото и го докосна по челото.

— Изтощен съм, предполагам. След нощна смяна обикновено веднага щом се прибера у дома, си лягам.

— Тогава дремни.

Свали му обувките, без да развързва връзките им.

— Не, трябва да се връщам. Само на половин час път съм — каза той, но не помръдна. — Трябва да върна колата…

— Глупости. Само ще събудиш подозрения на граничния пункт, ако обърнеш веднага и тръгнеш обратно.

Зави го с одеяло и извади найлоново пликче с най-примамливата марихуана, която Люк беше виждал. Набързо сви умело една цигара, запали и дръпна жадно. Затвори очи, когато издиша дима, и на лицето й се изписа задоволство. Люк си помисли, че би искал някой ден да предизвика подобно изражение на лицето на тази жена.

Лани му подаде джойнта. Люк се поколеба, но го взе и го доближи до устните си. Дръпна и задържа дима, почувства как се разстила из мозъка му, а ушите му писват и заглъхват. Мили боже, доста е силна. И действа бързо.

Закашля се и върна цигарата на Лани.

— Не съм пушил отдавна. Откъде взе марихуана?

— От града. Сейнт Андрю.

Отговорът й леко го разтревожи, но едновременно с това го изненада, защото му напомни, че под носа му сигурно има и други скрити светове. Но се радваше, че не е знаел за тревата, когато минаваха границата, защото щеше да се изнерви още повече.

— Често ли пушиш? — кимна той към джойнта.

— Не мога без трева. Не знаеш какви спомени нося в главата си… Много животи, изпълнени с неща, за които съжалявам… неща, които съм виждала другите да вършат. И не мога да избягам от тях без това.

Тя погледна фаса в ръката си.

— Понякога ми се иска да се отрежа, да кажем, за десетилетие. Да заспя и всичко да спре. Няма как да изтрия лошите спомени. Не самите дела са тежки, а да живея с това, което съм извършила.

— Като мъжа от моргата…

Тя притисна пръст върху устните на Люк, за да го накара да млъкне. Щяха да имат достатъчно време да говорят после, помисли си той. Всъщност тя има безкрайно много време пред себе си, за да осъзнае колко необратимо е това, което е сторила с голямата си любов, да осмисли всяка минута и всеки ден. Няма толкова трева на света, за да замъгли този спомен. Това е истинският ад на земята. Лошите неща, които той беше правил, му се сториха нищожни в сравнение с нейните. Тя пак се пресегна към джойнта.

— Ще тръгвам обратно — каза той, сякаш се налагаше да я убеждава. — Веднага щом подремна. Ще е по-безопасно да шофирам след малко сън. Но трябва да се върна… имам да върша разни неща, които чакат мен… да върна колата на Питър…

— Разбира се — каза тя.

Когато се събуди, мотелската стая беше мрачна. Слънцето залязваше, но лампите не бяха светнати. Люк лежеше неподвижно и се опитваше да се ориентира, без да вдига глава. Една дълга минута главата му бе като натъпкана с памук, който не му позволи да си спомни нито къде е, нито защо всичко наоколо му е непознато. Изпотил се беше под дебелото одеяло и се чувстваше като жертва на отвличане, изведена от кола със завързани очи и вкарана в хотелска стая без никаква идея къде точно се намира.

Стаята бавно дойде на фокус. Жената седеше напълно неподвижна на един от твърдите дървени столове край масата и гледаше през прозореца.

— Хей — каза Люк, за да й даде знак, че се е събудил. Тя се обърна и леко се усмихна.

— По-добре ли се чувстваш? Ще ти донеса чаша вода.

Стана от стола и влезе в кухненския бокс.

— Има само чешмяна. Сложих малко в хладилника да се изстудява.

— Колко дълго съм спал? — протегна се Люк за чашата. Тя беше приятно студена и той се изкуши да я притисне до челото си. Целият гореше.

— Четири-пет часа.

— О, боже, най-добре да тръгвам. Ще ме търсят, ако вече не са започнали.

Отметна одеялото и седна на ръба на леглото.

— Закъде си се разбързал? Каза, че няма кой да те чака у дома — отвърна момичето. — Освен това не изглеждаш добре. Май тревата ти е дошла в повече. Силна е. Може би трябва да полежиш още малко.

Лани взе лаптопа си от очукания лакиран шкаф и отиде при него.

— Свалих ги от фотоапарата, докато ти спеше. Помислих си, че ще искаш да го видиш. Тоест знам, че си го видял, но само трупа му, може пък въпреки това да ти е интересно…

Люк примигна след зловещия й монолог, никак не му бе приятно да му припомнят за тяло го в моргата и връзката му с Лани, но взе лаптопа, който тя му подаде. Яркият екран се открои в мрака на стаята. На него видя мъжа от чувала, но и дума не можеше да става за сравнение. Беше толкова пълен с живот, толкова ярък. Очите и лицето му грееха. И беше толкова красив, че Люк незнайно защо се натъжи.

Първата снимка сигурно беше правена в кола със свален прозорец. Дългата черна коса на мъжа се вееше около главата му, а очите му бяха присвити насмешливо към фотографката. Сигурно се беше засмял на нещо, което Лани бе казала или направила. На следващата беше в леглото, сигурно онова, което са делили при Дънрати. Главата му беше върху възглавница с бяла калъфка, косата отново падаше върху лицето му, миглите докосваха бузите, скулите му бяха в идеалния нюанс на розовото. В кадъра влизаха малко от шията и ключицата му на фона на белия чаршаф.

След като разглежда снимки около минута, на Люк му хрумна, че най-красивото у мъжа на снимките не бяха правилните му черти. Не беше физическата му хубост. Имаше нещо в изражението, в блясъка в очите, в усмивката му. Изглеждаше щастлив, че е с човека, който държи фотоапарата и го снима. В гърлото на Люк заседна буца и той върна лаптопа на Лани. Не искаше да гледа повече.

— Знам — каза момичето, също задавено и разплакано. — Боли ме ужасно, като си помисля, че вече го няма. Завинаги. Усещам липсата му като дупка в гърдите си. Чувство, което носех у себе си двеста година, е изтръгнато. Не знам как ще продължа напред. Затова те моля… остани с мен още малко. Не мога да остана сама. Ще се побъркам.

Остави лаптопа на пода, после посегна към ръката на Люк. Дланта й бе малка и топла. Люк усети и влага, но не можа да определи дали от него или от нея.

— Никога няма да мога да ти се отблагодаря за това, което стори за мен — каза тя и се взря през очите му в самото му същество, сякаш виждаше какво има в най-скритите кътчета на съзнанието му. Аз… никога… искам да кажа, никой никога не е бил толкова добър с мен. Да поеме такъв риск, за да ми помогне.

Изведнъж устните й се озоваха върху неговите. Той затвори очи и сякаш целият потъна в топлата й влажна уста. Падна по гръб върху леглото, от което току-що беше станал, а тя се хвърли отгоре му. Люк се разкъсваше, от една страна се ужасяваше от това, което прави, но пък от друга — беше го пожелал от първия миг, в който я видя. Няма да се върне в Сейнт Андрю, поне засега. Ще я последва. Как би могъл да си тръгне? Нуждата й от него се заби като кука в гърдите му и го влачеше без усилие, а и той не се съпротивляваше. Беше като да скочи от скала в черна вода — не виждаше какво го очаква долу, но знаеше, че няма сила на света, която да го спре.

26.

Бостън, 1817 година

След като изслушах историята на Адаир, се оттеглих в стаята см уплашена и изпълнена със самосъжаление. Пропълзях в леглото и се свих, подпряла брада на коленете си. Боях се да си спомня какво ми бе казал и се опитвах да го прогоня от мислите си. Алехандро почука и като не получи отговор, бутна вратата и пъхна през пролуката табла с чай и бисквити. Запали няколко свещи.

— Не може да стоиш на тъмно, Ланор, това е просташко.

След това остави тихо чашата и чинийката до лакътя ми, но вниманието му изобщо не ме трогна. Престорих се, че гледам през прозореца към тихата бостънска улица, но истината беше, че не виждах нищо, бях все още заслепена от гняв и отчаяние.

— О, скъпа моя, не бъди тъжна. Знам, че е плашещо. И аз изпитвах страх, когато ми се случи, защото ми бе непознато. Мистерия, дълбока черна дупка.

— Какви сме ние, Алех? — попитах го аз и притиснах възглавницата към гърдите си.

— Ти си си ти, Ланор. Не си част от някакъв омагьосан свят. Не можеш да минаваш през стени като призрак или да отидеш на гости на Бог в небесата. Ние спим и будуваме, ядем и пием, живеем като всички останали. Единствената разлика е, че другите хора от време на време се замислят кога ще настъпи краят им. А нашите дни с теб никога няма да свършат. Ние оставаме и сме свидетели на всичко около себе си.

Каза всичко това безстрастно, сякаш безкрайната поредица от дни бе изсмукала от него всякакво вълнение.

— Когато Адаир ми обясни какво с направил с мен, исках да се самоубия. Исках да избягам от това ужасно, неизвестно бъдеще, дори с цената на самоубийство — единственото, което не мога да направя. Но отгоре на това да загубиш и бебето си… ужасно е. Бедната Ланор. Тъгата ти ще премине, да знаеш — продължи Алехандро на напевния си английски, в който още се долавяше испански акцент. Отпи от чая и ме погледна през парата, издигаща се от чашата. — С всеки изминал ден миналото ти ще се отдалечава и все повече ще опознаваш живота с Адаир. Ще станеш част от това семейство. Но в някой миг ще си спомниш нещо от предишния си живот — брат или сестра, празник, родната си къща, любима играчка и ще осъзнаеш, че вече не тъгуваш за загубата. Това ще е просто нещо, което ти се е случило отдавна и вече почти няма връзка с теб. Тогава ще разбереш, че промяната е завършила.

Погледнах го през рамо.

— Колко време минава, преди болката да спре?

Алехандро взе бучка захар от захарницата с малка пинцета и я пусна в чая си.

— Зависи колко си сантиментална. Аз съм с много нежно сърце. Обичах семейството си и то ми липсва дълго след промяната. Но Дона например сигурно никога не се е обръщал назад. За него в миналото няма нищо ценно. Семейството му го е изоставило като малък, защото е обратен — снижи глас Алехандро и прошепна последните няколко думи, макар всички в тази къща да бяхме прелюбодейци, та и по-лошо. — Животът му е бил пълен с лишения и несигурност. Бой. Глад. Затвор. Не, не мога да си представя, че съжалява за нещо.

— Не мисля, че болката ми някога ще отмине. Загубих детето си! Искам си го обратно. Искам си обратно стария живот.

— Не можеш да си върнеш детето, знаеш го — каза той мило и се пресегна, за да ме погали по ръката. — Но защо, скъпа моя, си искаш обратно стария живот? От това, което си ми разказвала, разбирам, че няма къде да се върнеш: семейството ти те е с прогонило, изоставило те е в беда и нужда. Не виждам нещо, за което да съжаляваш — впи той добродушните си черни очи в мен, сякаш се опитваше да изтръгне отговора от сърцето ми. — Когато сме в беда, често искаме да се върнем при това, което ни с познато. Ще премине.

— Има и още нещо… — промълвих аз.

Той се наведе напред, нетърпелив да чуе изповедта ми.

— Приятел. Липсва ми един определен приятел.

Както вече сам отбеляза, Алехандро бе нежна душа, която обичаше носталгията. Стисна очи като котка, която се прилича на слънце върху перваза, готов да изпие историята ми до капка.

— Винаги най-много ни липсват хората. Разкажи ми за приятеля си.

Откакто бях напуснала Сейнт Андрю, се опитвах с всички сили да не мисля за Джонатан. Но разбира се, не можех напълно да го забравя, затова си позволявах да се сещам за него по няколко сладки минути на денонощие, преди да заспя. Тогава си припомнях топлината му, докосването на бузата му до моята, как изтръпвах, когато ме прегръщаше през кръста и казваше, че съм негова. Трудно ми бе да контролирам емоциите си дори когато Джонатан беше само призрак в паметта ми. А да го извикам така направо в съзнанието си щеше да е агония.

— Не мога. Липсва ми прекалено много — казах на Алехандро.

Той се наведе напред.

— Този приятел означава всичко за теб, нали? Той е любовта на живота ти. И е баща на детето ти.

— Да — отвърнах. Любовта на живота ми.

Алехандро ме изчака да продължа, мълчанието му беше като връвчица, с която ме подръпваше, докато най-накрая се предадох.

— Казва се Джонатан. Влюбена съм в него от дете. Повечето хора биха казали, че е прекалено добър за мен. Семейството му притежава града, в който живеех. Градчето не е голямо и богато, но всички там зависят от родителите на Джонатан. А и е много красив — изчервих се. — Сигурно ме мислиш за ужасно повърхностна…

— Никак даже! — каза той дружелюбно. — Никой не е имунизиран срещу въздействието на красотата. Но сериозно, Ланор, колко може да е красив този мъж? Виж например Дона. Толкова е поразителен, че е вдъхновил един от най-великите художници на Италия. По-красив ли е от Дона?

— Ако видиш Джонатан, ще ме разбереш. До него Донатело ще изглежда като трол.

Това накара Алехандро да се засмее. Никой от нас не харесваше особено Дона — беше толкова суетен, че направо не се търпеше.

— Не казвай това пред него! Много добре. Ами Адаир? Той също е красив, нали? Виждала ли си някога такива очи? Като на вълк…

— Адаир си има своя чар.

Животински чар, помислих си аз, но не го изрекох на глас.

— Но и сравнение не може да става, Алех. Повярвай ми. Ала това няма значение. Никога повече няма да го видя.

Алехандро ме потупа по ръката.

— Не говори така. Никога не се знае. Може и да го видиш пак.

— Не мога да си представя да се прибера у дома, вече не. Нали и Адаир ми каза същото за себе си. Как ще им обясня? — троснах му се аз.

— Има начини… Повече не можеш да живееш сред тях. Не, това е изключено, но кратки посещения… малки престои…

Той захапа замислено долната си устна.

— Не ми вдъхвай напразни надежди. Това е толкова жестоко.

В очите ми избиха сълзи.

— Моля те, Алехандро, трябва да си почина. Имам ужасно главоболие.

Той ме пипна по челото.

— Нямаш треска… Кажи ми, това главоболие като постоянно пробождане в задната част на мозъка ли с?

Кимнах.

— Да? Е, скъпа моя, свиквай с него. Това не е главоболие, а част от дара ти. Вече си свързана с Адаир.

— Свързана с Адаир? — повторих аз като ехо.

Той се наведе заговорнически към мен.

— Помниш ли, като ти казах, че само едно нещо се е променило в теб, че не си омагьосана? Е, малко сме омагьосани, съвсем леко. Понякога си мисля, че сме като животни. Сигурно си забелязала как всичко започна да ти се струва по-ярко, как чуваш и най-тихите звуци, как всеки мирис настоятелно прониква в носа ти? Това с част от дара: трансформацията те прави по-добър. Ние сме подобрени. Ще чуваш гласове от много далече и ще знаеш кой идва на гости, ще подушиш миризмата на восъчен печат и ще разбереш, че някой е скрил писмо у себе си. С времето ще спреш да обръщаш внимание на тези си способности, но на другите ще им се струва, че четеш мисли и че имаш магически сили.

Второто нещо, което трябва да знаеш, е, че повече няма да изпитваш болка. Това според мен е свързано с безсмъртието. Няма да чувстваш остър глад и силна жажда. Е, рефлексът за ядене и пиене остава още известно време… Но ще можеш да гладуваш седмици наред, без да ти се прияде и без да се почувстваш слаба и отпаднала. Може да те прегази препускаш жребец, тогава ще усетиш лек дискомфорт, ако имаш счупена кост, но болката ще отмине за минути и костта сама ще зарасне. Все едно си направена от кал и можеш да се поправиш, когато си поискаш.

Думите ме накараха да потръпна.

— А тази връзка с Адаир, пробождането в мозъка, е напомняме за твоята сила, защото само той може да те превърне отново в смъртна. Само от неговата ръка ще изпитваш болка. Но всяко поражение ще е временно, освен ако той не реши нещо друго. Може да ти причини болка, обезобразяване, смърт. От неговата ръка и по негова воля. Това са думите от заклинанието му. И с тях те обвързва със себе си.

Поставих ръка върху корема си. Беше прав за болката. Приглушените пулсации в опразнената ми утроба бяха изчезнали напълно.

— Но сигурно той вече ти го е казал. Повярвай му. Сега той е твоят бог. Живееш или умираш според неговите капризи. И… — изражението му се смекчи, сякаш за миг свали някакъв ши — … внимавай с Адаир. Той ти даде всичко, което един смъртен би могъл да поиска, но ще го имаш, докато имаш и благоволението му. Няма да се поколебае да ти вземе всичко, ако го ядосаш. Никога не забравяй това.

Бързо разбрах, че независимо дали го искам или не, бях станала част от това странно семейство и щеше да ми бъде от полза да намеря мястото си в него. Животът ми се бе променил необратимо и не бях сигурна как щях да оцелявам от тук нататък. Адаир обаче имаше стотици години опит. Другите, които беше избрал, до един бяха останали при него и вероятно с основание.

Реших и да се опитам да забравя Джонатан. Вярвах, че никога повече няма да го видя, въпреки това, което ми каза Алехандро. Старият ми живот си бе заминал напълно: Бостън се различаваше от Сейнт Андрю като маслото от водата. Вече не бях бедно селско момиче с ужасно бъдеще. Бях загубила бебето си, единствената ми връзка с Джонатан. По-добре да загърбя всичко начаса.

За няколко дни осъзнах, че ритъмът на къщата се различаваше много от това, което познавах в малкия ми отруден пуритански град. Първо, никой, освен слугите не ставаше от сън преди обед. Дори и след това членовете на свитата и техните гости оставаха по стаите си докъм два-три часа следобед, а през вратите се чуваха тихи звуци — шепот, смях, стържене на стол по пода. Алехандро ми обясни, че това бил европейски маниер. Вечерта, най-важната част от денонощието, била запазена за общуване вечери, балове, игри. А през деня всички се приготвяли, за да са изрядни — косите им да са коафирани и да са с най-хубавите си дрехи. Бяха довели със себе си от Европа няколко важни слуги, които умееха да правят прически и да поддържат гардероб. Смятах този начин на живот за упадъчен, но Алехандро ме увери, че това е защото съм заблудена американска пуританка. Имало причина пуританите да напуснат Англия и да се заселят в Новия свят, отбеляза той.

Което ми напомня за второто странно нещо в дома на Адаир: никой нямаше цел в живота. Никога пред мен не се обсъждаха делови или финансови проблеми. Не се споменаваха родните страни, не се разказваха спомени за миналия живот. (Както казваше Алехандро: „Оставили сме мъртвите да почиват в мир“.) Не пристигаха писма, само визитки от бостънското общество, което нямаше търпение да се запознае с тайнствения европейски благородник. Таблата в коридора бе отрупана с покани за празненства, пиене на чай и танци.

Единствената тема на разговор за Адаир и антуража му, единственото, на което гледаха сериозно и правеха по цели дни, беше сексът. Всеки член на свитата му си имаше другарчета за игри, понякога за една вечер, понякога за седмица. Янки, които са срещнали на соаре, или прилично изглеждащ лакей, когото са прибрали за през нощта. През къщата преминаваше пълноводен поток от жени — от изпаднали проститутки до дръзки богаташки дъщери. Никой в това домакинство никога не спеше сам. Но нито Алехандро, нито Донатело се интересуваха от мен. Когато попитах Алех дали ме намира за привлекателна, той се засмя и ми каза да не ставам глупава.

Семейството бе отдадено на търсене и получаване на удоволствия, само това. Всичко около мен беше пълно отрицание на възпитанието, което ми бяха дали отрудените шотландски и скандинавски имигранти в суровата безмилостна пустош. С течение на времето мързелът им започна да ме отвращава, но в началото бях съблазнена от лукса, за който не бях подозирала, че съществува. Сейнт Андрю бе градът на ръчно тъканите ленени дрехи и грубите чамови мебели. А сега живеех сред изисканост и обградена от все по-големи изкушения. Ядях и пиех неща, за които не бях чувала, носех дрехи от екзотични европейски материи, изработени от професионални шивачи. Научих се да танцувам и да играя карти, дадоха ми да чета романи, които ме запознаха с още нови светове.

Адаир обичаше празненствата и тъй като все още беше сензация в Бостън, ходехме да се веселим почти всяка вечер. Той водеше антуража си навсякъде и оставяше Алехандро, Дона и Тилде да очароват местните със своите европейски маниери, прекрасни дрехи от Париж, Виена и Лондон и разказите за декадентската аристокрация на Стария континент.

Но бостънските богаташи бяха наистина поразени, когато Адаир успееше да накара Узра да ни придружи. Тя излизаше увита в ивица ален плат, който я покриваше от главата до петите. След като пристигнехме на празненството, опаковката й падаше на пода и се появяваше един от разкошните и костюми прилепнала по тялото блуза от органза, пола от воали. Очите й бяха силно гримирани, имаше метални украшения на голата си талия, гривни на китките и глезените. Пъстрите й копринени одежди бяха красиви, но оскъдни; тя беше практически гола в сравнение с останалите жени, които бяха покрити с пластове фусти, корсети и чорапи.

Узра тихичко подрънкваше с бижутата си, докато вървеше със сведени очи. Знаеше, че я зяпат като животно на карнавал. Шокираните жени покриваха отворените си усти с длани, а мъжете… Въздухът се сгъстяваше от мускуса на желанието им и те бързо затваряха саката си, за да покрият ерекцията си. Адаир се смееше след това на предложенията, които получаваше. Мъжете му предлагаха големи суми пари за час с одалиската. Бяха готови да си продадат душите, ако им се удаде шанс, казваше Адаир, след като се бяхме прибрали след празненството и седяхме около масата в кухнята до топлото огнище, подавайки си бутилка.

— И ти можеш да правиш същото — каза ми той на четири очи, когато тръгнахме по стълбите към спалните си. Гласът му беше мек като кадифе. — Мъжкото желание е нещо много мощно. Може да превърне и най-силния мъж в нищожество. Когато види жена, която му харесва, ще се откаже от всичко заради нея. Запомни това, Ланор: от всичко.

— Да се откаже от всичко заради мен? Ти си луд. Никой мъж никога не се е отказвал от нищо, за да е с мен — отвърнах му аз, като си спомних как Джонатан отказа да ми се отдаде напълно. Бях потънала в самосъжаление и не бях честна с него, знам, но се бях опарила с неверния си любовник и ме болеше.

Адаир ме погледна крадешком със симпатия и каза нещо, което никога не ми беше хрумвало:

— Натъжавам се, като го чуя, за която и да е жена, но особено жалко е, когато се отнася до теб. Може би защото никога не си искала нищо в замяна на вниманието си. Не си знаеш цената, Ланор.

— Моята цена? Знам я много добре, аз съм обикновено момиче от бедно семейство.

Той ме хвана за ръката.

— Никак не си обикновена. Ти се харесваш на определен тип мъже, които ценят дискретната свежест и ненавиждат вулгарната демонстрация на женски прелести. Гърди, преливащи от корсета, прекалено суетни и пищни жени — разбираш ли?

Не го разбирах. От опит знаех, че мъжете се омагьосват именно от такива прелести, и фактът, че не ги притежавам, според мен предопределяше целия ми живот.

— Твоето описание на „вулгарни“ женски прелести ми звучи като описание на Узра, а тя винаги успява да накара мъжете да изцъклят очи. Двете с нея сме пълни противоположности — казах аз, за да подразня Адаир.

— Няма само една мярка за красотата, Ланор. Всички обожават червените рози, но те са твърде обикновени. А ти си като златна роза, рядък цвят, но и красив — каза той с намерение да ми направи комплимент, но аз замалко да се разсмея с глас на опита му. Бях кльощава като момче и почти толкова плоска в гърдите. Къдравата ми руса коса беше неуправляема. Реших, че ме ласкае с някаква скрита цел, но въпреки това неговите думи ми се сториха приятни.

— Довери ми се… остави ме да те водя… Ще те науча как да упражняваш власт над обикновените мъже. Също както Тилде, Алех и Дона — каза той и ме погали по ръката. Може би точно това беше целта в живота им и начинът им да изкарват пари. Изглеждаха способни да накарат повечето хора — най-вече мъже и то мъжете с власт — да правят каквото те пожелаят, успяваха да ги контролират, а това беше добро умение.

— Не е достатъчно да завладяваш враговете си; за да ги управляваш, трябва да можеш и да ги прелъстяваш.

— Смятай ме за своя ученичка — казах аз и го оставих да ме отведе в спалнята си.

— Няма да съжаляваш — обеща ми той.

27.

И така започна моето обучение в съблазняването. В началото бяха нощите в леглото на Адаир. След онази нощ, в която той ми отвори очите, изглеждаше решен да ми докаже, че съм достойна за мъжкото внимание, включително и за неговото. Продължихме да ходим по празненства, на които очаровахме бостънските граждани, но той винаги се връщаше с мен под ръка. Всяка вечер ме водеше в леглото си. Глезеше ме и ми даваше всичко, което поисках. Ушиха ми красиво бельо, корсети (макар че почти нямах нужда от тях да държат скромните ми гърди), фусти от цветна коприна, поръбени с панделки. Жартиери, украсени с миниатюрни копринени рози. Радост за очите на Адаир, след като ми свали дрехите. Посветих се изцяло на това да се превърна в неговата златна роза.

Ще излъжа, ако кажа, че през това време не мислех за Джонатан. Той беше първият ми мъж все пак. Но се опитвах да убия любовта си към него, като си припомнях лошите моменти, когато ме бе наранявал. Слуховете, че ходи все с нови момичета. Онзи път, когато стоеше до мен на хълма, наблюдавахме погребението на София, а аз знаех, че мисли за нея. Как целуна Еванджелин пред цялото паство само минути след като му казах, че съм бременна. Опитах се да гледам на обичта си към него като на болест, като на треска, която изгаря сърцето и мозъка ми, а тези мъчителни моменти бяха лекарството.

Вниманието на новия ми любовник беше моето възстановяване. Когато сравнявах преживяванията си с двамата мъже, ми се струваше, че близостта с Джонатан ме изпълваше с такова щастие, та ми се струваше, че ще умра. Тогава почти не познавах тялото си, можех да полетя в ръцете му. Беше сюблимно изживяване. А с Адаир беше чувствено, жажда на плътта и възможност да я утолиш. Не се боях от тази новооткрита страст, която той запали в мен. Радвах й се, а вместо да ме сметне за развратна и разглезена, Адаир беше доволен, че я е открил в мен.

Потвърди го една нощ в леглото, когато след акробатичните упражнения запали наргилето.

— Смятам, че имаш естествено предразположение към удоволствието — каза той и се ухили мръснишки. — Ще се осмеля да кажа, че се наслаждаваш на приключенията в спалнята. Направи всичко, за което те помолих. Нещо от това, което върша аз, не те ли плаши?

Аз поклатих леко глава, а той продължи:

— Тогава е време да разширим опита ти, защото в изкуството на любовта колкото повече опитни любовници имаш, толкова по-добър ставаш. Разбираш ли ме?

Намръщих се на това изказване, защото усетих, че нещо не е наред. Да не би да се бе отегчил вече от мен? Нима връзката, която се бе появила между нас, беше илюзия?

— Не се сърди — каза той, целуна ме и издиша упойващ дим в устата ми. — Накарах те да ревнуваш, нали? Трябва да се бориш с такива чувства, Ланор. Те са под нивото ти. Новият ти живот е пред теб, той ще бъде изпълнен с богатства и интересни преживявания, но само ако не се страхуваш.

Не беше склонен да ми обясни повече, но аз разбрах какво има предвид, когато следващата нощ Дона се вмъкна в спалнята при нас. И Тилде на по-следващата. Протестирах, че се срамувам да се отпусна пред други хора, и те ми вързаха очите. На следващата сутрин, когато погледнах свенливо Тилде, докато се разминавахме по стълбите, все още зашеметена от удоволствието, което ми беше доставила в леглото, тя ми се озъби:

— Това беше само представление, глупачке — каза и отмина, като разсея всичките ми съмнения, че е било нещо повече. Бях наивна, насладите на плътта бяха нови за мен и усещането беше помитащо. След време щях да стана безчувствена към всичко това и към пораженията, които то нанасяше върху душата ми.

Скоро след това се случи нещо забележително, макар по онова време да не разбирах значението му. Всичко започна с лекция по астрономия и навигационни умения, която посетихме в колежа Харвард. Науката тогава бе модна и колежите често организираха публични лекции. Те бяха привлекателни като празненствата, а присъствието на тях беше начин да покажеш, че макар да се забавляваш, не си лишен от мозък, затова Адаир реши да отидем. Лекцията в онзи ден изобщо не ми бе интересна, затова седнах до него и взех театралния му бинокъл, за да разгледам публиката. Много от лицата бях виждала и преди, макар да не помнех имената им. И точно когато си мислех, че всичко това е губене на време, забелязах как Тилде се заговори с някакъв мъж и другия край на аудиторията. Виждах само четвърт от профила му, най-вече гърба му. Но веднага забелязах, че има забележителна физика.

Подадох бинокъла на Адаир.

— Май Тилде си намери нов мъж — прошепнах аз и кимнах към нея.

— Хм, изглежда си права отвърна той и погледна през бинокъла. — Тази Тилда, роден ловец.

Беше обичайно слушателите да се срещат след лекциите в близката кръчма. Този следобед Адаир нямаше нерви за безсмислени разговори на кафе и затова гледаше вратата. Скоро влезе и Тилде под ръка с мъжа, когото бе заговорила в колежа. Той беше наистина поразителен, с красиво лице (малко прекалено нежно за мъж), остър малък нос, трапчинка на брадичката и разкошни руси къдрици. Изглеждаше по-млад до изисканата Тилде и макар дамата му да не можеше да мине за негова майка, разликата във възрастта беше ясно доловима.

Седнаха при нас и Адаир започна да го обсипва с въпроси. Да не би да е студент в Харвард? Да? Семейството му в Бостън ли живее? Не, бил дошъл от Филаделфия, и нямал роднини наблизо. Какво учи? Имал страст към естествените науки, но родителите му искали да продължи семейния бизнес, който бил право. На колко години е? Двайсет. След последния отговор Адаир се намръщи, сякаш остана недоволен от казаното от младежа. Странна реакция на такъв обикновен отговор. След това покани младия мъж на вечеря с нас в къщата.

Ще бъда директна: готвачът може да бе сервирал агнешко онази вечер, но беше ясно, че основното блюдо е русокосият младеж. Адаир продължи да му задава всякакви лични въпроси (Има ли близки приятели в колежа? А годеница?) и когато момчето взе да се озадачава, Алехандро се намеси и започна да забавлява всички със самоиронични шеги и истории. Изля се повече вино от обикновено, особено в чашата на младия мъж, а след вечеря господата получиха коняк и всички се оттеглихме в залата за игри. В края на една игра на фаро, Адаир заяви, че не можем да пуснем момчето да се върне в такова състояние в общежитието си, защото ако го хванат, ще го порицаят за пиянство. Настоя то да остане при нас през нощта. Младият студент вече не можеше да се държи на краката си без чужда помощ, затова нямаше как да откаже.

Адаир нареди на прислужника да му помогне по стълбите, а ние се събрахме пред спалнята на домакина като чакали прели да разкъсат новата си плячка. Накрая Адаир реши, че двамата с него ще се насладим на новия ни познат, и разпусна останалите. Тъй като беше пиян, младежът веднага се съблече и ме последва в леглото. И сега идва любопитната част: когато той си свали дрехите, Адаир го разгледа внимателно, но не с желание (както очаквах), а цинично и аналитично.

Чак тогава разбрахме, че младежът има вродена деформация на стъпалото. Не беше много голяма, а и обувките му бяха специални и му помагаха да върви, без да куца забележимо. Но си беше деформация и когато я забеляза, Адаир очевидно се ядоса. Седна на един стол и започна да наблюдава как студентът прави секс с мен. През рамото на момчето видях разочарованието, изписано на лицето му, както и отвращението му от госта ни, което се опитваше да преодолее. Накрая си свали дрехите и дойде при нас. Младежът се изненада от вниманието му, но въпреки това го прие (поне не се съпротивлява, макар да простена леко, когато Адаир стана по-груб с него). Тримата заспахме заедно, гостът ни остана в долната част на леглото, победен от алкохола и обичайната умора след любовните упражнения.

На следващата сутрин, след като младежът беше откаран с файтона, Адаир и Тилде си размениха реплики на висок тон зад затворени врати. Двамата с Алехандро седяхме в трапезарията и слушахме — или поне се опитвахме — докато си пиехме чая.

— Какво става? — попитах аз и кимнах в посоката, от която долиташе приглушеният спор.

— Адаир ни е дал инструкции да се оглеждаме за привлекателни мъже, но само за най-привлекателните. Трябва да му ги водим. Какво да ти кажа, обича хубавците. Но се интересува само от съвършенството, разбираш ли? А доколкото разбрах, мъжът, който му доведе Тилде, не е бил перфектен.

— Имаше деформация на стъпалото.

Не виждах какво значение има това. Все пак лицето му бе изключително.

Алехандро сви рамене.

— А, това било значи.

Той млъкна и започна да маже масло на филията си. Остави ме да си разбърквам чая и да се чудя на странните фикс идеи на Адаир. Работата беше там, че бе обладал момчето така, все едно го наказваше, задето го е разочаровало по някакъв начин. Това ме плашеше.

Наведох се през масата и хванах ръката на Алехандро.

— Помниш ли разговора ни отпреди няколко седмици за моя приятел? Моят красив приятел? Обещай ми, Алехандро, че няма да казваш на Адаир за него.

— Мислиш ли, че бих ти го причинил? — каза той наранен. Сега вече знам, че обидата му беше престорена. Алехандро беше добър актьор.

От всички ни се изискваше да сме около Адаир, но ролята на Алехандро бе да омайва притеснените и несигурните, да успокоява жертвата, за да не може тя да види задаващия се удар. Но тогава си мислех, че той е добър, а Тилде и Дона са зли и кисели измамници. Сега си давам сметка, че всеки си е имал роля.

Но по онова време му вярвах.

28.

Ставах все по-любопитна към съквартирантите си. Бях започнала да ги приемам като глутница, действаща заедно, всеки със своята си задача или роля, която изпълняваше с лекота след многото повторения. Набелязването на жертва, отвличането на вниманието й, притискането й до земята — независимо дали ставаше въпрос за младеж с деформиран крак или за лесна мишена по време на игра на карти. Тримата бяха като хрътки, държани ма къс повод. Адаир трябваше само да ги пусне и те се втурваха, напълно наясно какво трябва да направят. Аз бях четвъртата хрътка, нова в глутницата и несигурна в своята роля. И тъй като бяха добре сработен организъм, не искаха да ми направят място, защото смятаха, че ще им преча и ще разваля хладната им елегантност и ефективност. Аз изпитвах подобни чувства: нямах желание да се присъединя към тях. Очаквах отпор заради привързаността на Адаир към мен и се изненадах, че няма такъв. Все пак най-вероятно бях изместила някого от тях като фаворит и доверител. Но никой не изглеждаше разстроен. Нямаше и капка ревност. Освен Алехандро никой друг не общуваше с мен. А сега и тримата стояха на дистанция, но без злоба. Страняха от мен и Адаир, освен докато пътувахме към празненствата и обратно, когато в атмосферата като дим се стелеше пресилена веселост. Например ако погледите ни с Тилде се срещнеха, понякога забелязвах, че устата й е леко изкривена, а на челото й се появява бръчка, но като че ли не от ревност.

Тримата се носеха из къщата като призраци, умислени и безсилни. Една нощ реших да говоря за това с Адаир. Беше по-вероятно той да ми каже истината, отколкото те. Изчаках го да намери бутилка бренди и чаши, които да занесем в спалнята, а през това време слугите ми помогнаха да си сваля дрехите и да разпусна косата си. Когато Адаир наля питиета, аз казах:

— Мисля си нещо, което бих искала да споделя с теб…

Той отпи голяма глътка и чак след това ми подаде чашата.

— Очаквах го. Напоследък си разсеяна.

— За… другите — започнах аз, но не бях сигурна как да продължа.

— Не ме карай да ги отпращам. Няма да го направя. Може да искаш да прекарваме нашето време само двамата, но не искам да ги пускам да си ходят. И освен това е важно да останем заедно. Никога не се знае кога ще си потрябваме, кога ще имаме нужда от помощ от човек, който ни разбира. Някой ден ще го проумееш — побърза да каже той.

— Не искам да ги отпращаш. Просто се чудя, Адаир, чие сърце е разбито, след като ти прекарваш толкова време с мен? Кой от тях най-силно преживява загубата на вниманието ти? Гледам ги и ми е мъчно… Защо се смееш? Нямах намерение да те разсмивам.

Очаквах да се усмихне на въпроса ми, да ме подразни заради глупавата ми чувствителност и да ме увери, че никой не ме мрази, че другите вече са му били фаворити и знаят, че това не продължава вечно, че хармонията на дома не е нарушена. Но не такава реакция получих. Смехът му не беше одобрителен, а подигравателен.

— Загубата на вниманието ми? Да не мислиш, че плачат всяка нощ, преди да заспят, защото вече не са светлината на очите ми? Нека ти кажа нещо за хората, с които делиш този дом. Имаш право да го знаеш, след като си свързана с тях за вечни времена. По-добре бъди нащрек, скъпа моя. Те никога няма да се погрижат за твоя интерес. Нямаш никаква представа какви са, нали?

— Алех ми разказа някои неща — промълвих аз с наведени очи.

— Обзалагам се, че не ти е казал нищо съществено и със сигурност се е постарал да не си съставиш лошо мнение за него. Какво ти разказа за себе си?

Започвах да съжалявам, че бях повдигнала въпроса.

— Само, че е от добро семейство от Испания…

— Много добро семейство. Пинейро. Направо страхотно семейство, но няма да откриеш ни един Пинейро в Толедо днес. Знаеш ли защо? Чувала ли си за Инквизицията? Алехандро и семейството му били арестувани от Инквизицията, от самия велик инквизитор Томазо де Торквемада. Майка му, баща му, баба му и малката му сестра всички били хвърлени в затвора. Дали им да избират: да признаят греховете си и да приемат католицизма или да останат в затвора, където най-вероятно щели да умрат.

— А той защо не е приел? — извиках аз. — Толкова ли е ужасно, щом това ще му спаси живота?

— Напротив, приел е.

Адаир си наля още бренди и застана пред огъня, чиито отблясъци затанцуваха по лицето му.

— Направил каквото поискали от него. Би бил пълен глупак да откаже при тези обстоятелства. Инквизицията била горда със способността си да пречупва хората — тя превърнала това в наука. Държали го в толкова малка килия, че трябвало да се свие на топка, за да се побере в нея, и да слуша писъците и молитвите на останалите затворници чак до изгрев-слънце. Кой не би полудял в тези условия? Кой не би направил всичко, което поискат от него, за да се спаси?

За миг в стаята се чуваше само пукането на огъня и биенето на моето сърце. Молех се Адаир да не продължи. Исках в съзнанието ми да остане онзи Алехандро, когото познавах — мил и загрижен — и да не научавам никога на какво е способен.

Адаир изпи последната си глътка и се взря в пламъците.

— Той им дал сестра си. Искали да накажат някого за назидание. Да го превърнат в символ на злото. Да получат причина да отърват страната от евреите. И той им казал, че сестра му е вещица и не се разкайва за това. А след като им предал четиринайсетгодишната си сестра, свещениците го пуснали. И тогава го намерих. Говореше несвързано като идиот за стореното.

— Това е ужасно — потръпнах и придърпах самурената завивка около раменете си.

— Дона предал господаря си на властите, когато бил арестуван за содомия. Човекът, който го прибрал от улицата, хранел го, обличал го, рисувал го по стенописите на Флоренция. Който го обожавал, наистина го обожавал. А Дона го предал, без да се колебае. Бих бил глупак да очаквам по-добро държание от него. А Тилде с най-опасната от всички. Тя е родена много на север, когато през зимата слънцето изгрява само за няколко часа през деня. Попаднах на нея в една мразовита нощ на пътя. Беше полята с вода и оставена на студа от собствените си близки. Била си харесала богат мъж от съседното село. Но имало една малка пречка вече била омъжена. И как решила проблема? Като убила съпруга си и двете си деца. Отровила ги, като си мислела, че никой няма да разбере какво е сторила. Само че хората в селото се досетили и я осъдили на смърт. Оставили я да измръзне и когато я намерих, това почти беше станало. Косата й бе заледена, миглите и кожата — заскрежени. Умираше и въпреки това успя да ме изгледа кръвнишки с чиста омраза в очите.

— Спри — проплаках аз и се скрих цялата под тежката завивка. — Не искам да знам повече.

— Човек се познава истински, когато е близо до смъртта.

В гласа му имаше подигравка.

— Не е честно. Всеки има право да опита всичко, за да оцелее.

— Всичко? — вдигна той вежда и изсумтя. — Във всеки случай, реших, че трябва да знаеш как напразно си пилееш симпатиите за тях. Под красотата и изисканите си обноски те са чудовища. Има причина да избера всеки от тях. Те са част от плана ми… но никой от тях не е способен на любов, освен към себе си. Те не биха се замислили да те предадат, ако ще спечелят нещо от това. Дори може да пренебрегнат задълженията си към мен, ако са сигурни, че предателството ще им се размине.

Той се пъхна до мен в леглото и притисна тялото си към моето, а аз усетих странна, отчаяна нужда в докосването му.

— Ето това ми харесва у теб, Ланор. Ти се нуждаеш от любов и можеш да обичаш. Копнееш да отдадеш сърцето си на някого и когато го правиш, си вярна до лудост и безкрайно лоялна. Мисля, че би направила всичко за мъжа, когото обичаш. Този, който един ден ще спечели сърцето ти, ще е голям късметлия. Дори ми се ще да мисля, че може и да съм аз.

Той ме гали по косата известно време, а после се унесе и ме остави да се чудя колко знае за Джонатан, доколко бе прочел мислите ми. От целия този разговор ме побиха тръпки. Не виждах смисъл да се дарява вечен живот на такива недостойни хора.

Не разбирах защо се е обградил за вечни времена със страхливци и убийци, особено след като търси лоялност. Планът му — бях сигурна, че има такъв ми убягваше. А най-лошият въпрос, от който се боях най-много, бе: защо ме беше избрал да стана част от това перверзно семейство. Може би бе видял нещо в мен, което му е подсказало, че съм същата като останалите. Вероятно бе разгадал душата ми и е разбрал, че съм достатъчно себична, за да накарам една жена да посегне на живота си, за да спечеля мъжа, когото тя обича.

А що се отнася до поканата му да го обичам не мислех, че човек като Адаир изпитва нужда от любов… или пък че аз съм способна да обичам чудовище. Цяла нощ лежах разтреперана в прегръдките му, докато той спеше дълбоко.

Ами Узра? Не беше нужен много ум, за да се сетиш, че тя не се вписва сред останалите в домакинството. Не че бяха забравили за нея, но никога не я обсъждаха. Не се очакваше да идва при нас, когато се събирахме да пием до среднощ и да си говорим, никога не сядаше край масата за вечеря. Но чувахме тихите й като на мишка стъпки от горния етаж.

От време на време Адаир я викаше в спалнята си и тя се присъединяваше към това, което правехме. Правеше го със стиснати устни и наведени очи, предаваше се, но не участваше наистина. Но ме търсеше, когато бях сама, оставяше ме да я реша и да й чета, което беше нейният начин да ми покаже, че не ме смята за отговорна за това, което ставаше в леглото на Адаир, или че поне ми прощава за лоялността ми към него.

Веднъж я оставих да ме гримира като себе си — с черен грим около очите, който отиваше чак към слепоочията. Тя ме уви в едно от дългите си парчета плат, докато само очите ми останаха непокрити. Трябва да призная, че изглеждах доста екзотично.

Понякога ми хвърляше странни погледи, сякаш се опитваше да влезе във връзка с душата ми, да намери начин да ми предаде послание. Или предупреждение. Не мисля, че се налагаше да ме предупреждава. Знаех, че Адаир е опасен и че рискувам сериозни поражения върху духа и здравия си разум, като се доближавам толкова до него. Мислех, че знам къде е границата и че мога да се спра навреме. Колко съм била глупава.

Понякога Узра идваше в стаята ми и ме прегръщаше, сякаш за да ме успокои. На няколко пъти ме измъкна от леглото и настоя да я последвам до едно от скривалищата й. Сега разбирам, че го е правила, за да ми покаже къде да отида, ако се наложи да се крия от Адаир.

Тилде от своя страна без никакво предупреждение ме хвана един следобед за ръката, въздъхна раздразнено и без да обръща внимание на въпросите ми, ме поведе към една рядко използвана стая. Там, на малка масичка край огнището, имаше шишенце мастило, множество игли, подредени като ветрило и една мръсна стара кърпа. Тилде се настани на стола, затъкна немирните кичури зад ушите си, без да ме поглежда нито за миг.

— Свали си горната дреха — каза тя много делово.

— Какво става? — попитах аз.

— Не те моля, глупачке — отвърна тя, махна капачката на шишенцето с мастило и си избърса пръстите. — Това е по заповед на Адаир. Оголи си ръката и ми я подай.

Стиснах зъби и направих каквото ми каза. Знаех, че Тилде обича да ме тормози. Седнах на табуретката срещу нея. Тя сграбчи дясната ми китка и стисна ръката ми като с менгеме между коленете си. Наблюдавах подозрително как избира игла, потапя я в мастилото и я забива в нежната ми бяла кожа от вътрешната страна на ръката. Подскочих, макар да не изпитвах никаква болка.

— Какво правиш?

— Казах ти, по заповед на Адаир е — изръмжа тя. — Правя знак на кожата ти. Нарича се татуировка. Обзалагам се, че никога не си виждала нещо подобно.

Взрях се в черните точки — първо три, после четири. Тилде работеше бързо. Приличаха на изкуствени бенки, мастилото се разливаше под убоденото. След около час Тилде бе завършила очертанията на полумесец колкото монета от един долар и започваше да рисува някаква животинска фигура нещо като змия, но доста по-фантасмагорично. След минута осъзнах, че е дракон. И точно тогава влезе Адаир. Приведе глава, за да разгледа работата на Тилде. Избърса кървавата татуировка с пръст, за да види по-добре.

— Знаеш ли какво е това? — попита ме той с гордост. Поклатих глава. — Гербът на моето семейство. Или по-скоро на рода, който ме осинови — поправи се той. — Изображението на печата, за който ти разказах.

— Защо го правиш? Какво означава? — попитах.

Той извади носната си кърпа, избърса татуировката и започна да й се любува.

— Ти какво мислиш, че означава? Белязвам те като моя.

— Необходимо ли е? — поинтересувах се, като се опитвах да освободя ръката си, но Тилде леко ме плесна да спра. — Предполагам, че го правиш с всичките си хора. Ами твоята, Тилде? Може ли да я видя, за да знам как ще изглежда, когато…

— Нямам татуировка — прекъсна ме рязко тя, без да вдига очи от работата си.

— Така ли? — обърнах се към Адаир. — Защо аз?

— Това е нещо специално, което реших да ти дам. Означава, че си моя завинаги.

Не ми хареса собственическият блясък в очите му.

— Има и други начини да кажеш това на едно момиче. Пръстен, огърлица, някакъв по-традиционен знак на обвързаност — казах разстроено. Но раздразнеността ми като че ли му доставяше удоволствие.

— Това са тривиални и преходни знаци. Пръстена можеш да свалиш. Но това няма да можеш.

Взрях се в това, което правеше Тилде.

— Какво искаш да кажеш… че кожата ми ще остане изрисувана завинаги?

Тогава той ми се усмихна странно, както правеше винаги, когато се канеше да стори нещо болезнено. Издърпа ръката ми от дланите на Тилде, стисна я здраво, взе една от иглите и я заби внимателно точно средата на татуировката. Изведнъж ме проряза остра болка и предишните ужилвания също оживяха.

— От моята ръка и по моята воля — издекламира той. Заболя ме така силно, все едно бяха втрили сол в откритата рана. Той изви отново ръката ми, за да огледа още веднъж татуировката, и примигна от болка, преди да ме пусне.

— Ти ме изненадваш, Ланор — рече малко театрално. — Мислех, че ще ти хареса, задето те ценя толкова високо, та да те бележа завинаги.

Всъщност беше прав. Наистина перверзната ми половина искаше някой мъж да ме желае толкова силно, че да прогори името си в кожата ми. Макар да не бях чак толкова заблудена и да се тревожех, че ме дамгосват като добитък.

Така минаха седмици, през които бях доволна от Адаир. Той беше внимателен, мил и щедър. Правехме непрекъснато любов. Но понякога се държеше жестоко без причина, просто за забавление. Тогава Алехандро, Тилде, Дона и аз се превръщахме в кралски шутове, които се опитваха да успокоят разярения тиранин и да го извадят от ужасното му настроение или поне да не стават мишени на жестокостта му. В такива мигове се чувствах като затворена в лудница и отчаяно исках да избягам, но не вярвах, че това е възможно. Всички останали все още бяха с Адаир, дори след десетилетия унизително отношение. Казаха ми, че Узра се опитвала да избяга безброй пъти. Ако имаше начин за бягство, досега всички да се бяха възползвали.

Освен това въпреки връзката ми с Адаир Джонатан продължаваше да се връща в мислите ми отново и отново. Отначало беше заради вината, че в живота ми има друг мъж — сякаш имах избор! Но колкото и да се опитвах да се обоснова логически, както и да си припомнях безчувственото му отношение към мен, Джонатан ми липсваше и ми се струваше, че му изневерявам. Нямаше значение, че се бе врекъл на друга жена и ме беше отхвърлил — да спя с един мъж, а да обичам друг: това ми се струваше грешно.

И наистина все още обичах Джонатан. Разрових дълбоко в сърцето си и го разбрах. Колкото и да бях поласкана от вниманието на Адаир, колкото и да бях доволна, че човек, обиколил целия свят, ме смята за завладяваща, знаех, че ако Джонатан пристигне утре в града, ще напусна Адаир, без дори да се сбогувам. А сега просто оцелявах. Единствената надежда, която ме крепеше, беше, че някой ден ще видя Джонатан отново.

29.

Времето се точеше покрай мен, без да го забелязвам. Колко дълго бях с Адаир — шест седмици, шест месеца? Бях изгубило представа и бях убедена, че няма значение. В новия ми живот вече не се налагаше да измервам времето. То бе отворено пред мен в цялата си безкрайност, като океана, когато го видях за първи път — прекалено огромно, за да го проумея.

В един слънчев ясен летен следобед на пътната врата се почука. И тъй като бях наблизо, а наоколо не се виждаха прислужници (сигурно си отспиваха в килера след прекаляване с откраднатото бордо), отворих, като си мислех, че е търговец или някой, който търси Адаир. Но вместо това с торба в ръка на прага бе застанал харизматичният проповедник с огнения поглед от Сако.

Долната му челюст увисна, когато ме видя, и хитрото лице грейна от удоволствие.

— Познаваме се, госпожице, помните ли? Разпознах хубавото ви лице, защото то трудно се забравя — каза той и се втурна в коридора без покана. Закачи ме с прашното си наметало, когато мина покрай мен, и свали триъгълната си шапка.

— Така е, познаваме се, господине — отвърнах аз ужасена. Отстъпих назад, не можех да си представя какво търси този човек тук.

— Е, тогава не ме дръжте в напрежение. Как се казвате и къде се запознахме? — попита той. Усмивката му прикриваше мислите, които бяха избуяли в главата му, опитваше се да си припомни къде сме се срещнали и при какви обстоятелства.

Но вместо да го осветля, аз попитах:

— Защо сте тук? Познавате ли Адаир?

Моята предпазливост го забавляваше.

— Разбира се, че го познавам. Защо иначе ще идвам в дома му? Познавам го по същия начин, по който и вие, бих казал.

Значи беше вярно, сега всички бяхме еднакви. Творения на Адаир. И тогава той си спомни и лицето му грейна от порочно доволство.

— О, сетих се! Малкото градче в Мейн недалеч от франкоакадийското поселище! Там се запознахме! Но без дрипавата кафява рокля, в тази синя копринена френска дантела едва ви познах! Впечатляващо преобразяване, честна дума. Зарязахте пуританите без никакви съжаления, а? Винаги тихите води се оказват най-опасни — каза той и присви очи похотливо, може би пресмяташе какви са шансовете да се озовем заедно в леглото. Трябваше само да помоли господаря и най-вероятно нямаше да получи отказ. В този момент ни прекъсна силния глас на Адаир от стълбищната площадка над нас:

— Виж кой е дошъл! Джуд, дошъл си да си починеш от скитанията си? Заповядай, заповядай, отдавна не съм те виждал — каза той, докато тичаше надолу по стълбите. Прегърна Джуд сърдечно, забеляза, че той ме гледа сластно, и попита:

— Какво има? Двамата да не се познавате?

— Всъщност, да — отвърна Джуд, започна да ме обикаля и демонстративно да ме оглежда. — Писах ти за тази млада жена преди време. Спомняш ли си писмото ми за обещаващата красавица с див нрав?

Аз се изправих и вирнах брадичка.

— Какво искате да кажете с това?

Но Адаир само се засмя и ме погали по бузата, за да ме успокои.

— Хайде, скъпа. Мисля, че е напълно ясен, и ти нямаше да си тук до мен, ако не беше прав.

Погледът на нежелания гост пълзеше по мен като пръстите на домакиня по плод, който проверява за годност.

— Е, предполагам, че вече не е непорочна. Превърнал си този малък вулкан в своя духовна съпруга, нали? — попита подигравателно Джуд и след това се обърна към мен. — Сигурно съдбата ти е била да се озовеш тук, скъпа моя, не мислиш ли? А ти си извадил късмет, Адаир, че не ти се е наложило да пътуваш надалеч, за да я вземеш. Повярвай ми, това пътуване не е никак приятно. Тя ми създаде малко проблеми, когато бях там. Не искаше да ме запознае с младежа, за когото ти писах.

Сигурно имаше предвид Джонатан. Аз мълчах.

— По-добре се въздържай от тези глупости за духовното съпружество, поне докато си около мен. Не понасям религиозни простотии — каза Адаир, прегърна Джуд през раменете и го поведе към всекидневната, където гостът ни се зае веднага със стъклениците с вино.

— И за какъв младеж ми говориш? Кой е той?

Проповедникът си наля пълна чаша и отпи, преди да отговори. Изглеждаше ожаднял от пътя.

— Не четеш ли писмата ми? Защо ме караш да ти описвам наблюденията си, щом не им обръщаш внимание? Беше в един от докладите ми до теб, че съм намерил забравено от бога малко градче на север. Последното ти завоевание — и той кимна към мен, докато отпиваше нова глътка вино — ми попречи да се запозная със забележителен младеж. Пазеше го ревниво. Той е точно това, което търсиш, ако историите, които чух за него, са верни.

Настръхнах. Нещо никак не беше наред. Бях парализирана от лошо предчувствие. Адаир си наля вино, но не предложи на мен.

— Вярно ли е, Ланор?

Не знаех как да му отговоря, а и здравият разум ме бе напуснал.

— От мълчанието ти разбирам, че е вярно. Кога смяташе да ми кажеш за него? — попита той.

— Шпионинът ти не е разбрал правилно. Този младеж не заслужава вниманието ти — казах аз. Никога не бях предполагала, че ще произнеса такива думи за Джонатан. — Просто приятел от родния ми град.

— О, не бих го нарекъл недостоен за внимание. Говорим за Джонатан, мъжа, за когото си се похвалила на Алех. Не бъди толкова изненадана, разбира се, че Алехандро ми каза. Той знае, че не бива да пази тайни от мен. Е, за да сме наясно, този Джонатан, този образец на красотата, е мъжът, в когото си влюбена, нали? Разочарован съм, Ланор, че толкова лесно се подвеждаш по едно красиво лице…

— Ти ли ще ме съдиш? — отвърнах аз гневно. — И като ще си говорим за любов към красотата, кой събира привлекателни хора като колекционер? Ако да обичаш красотата значи да си повърхностен, ти си много по-виновен от мен…

— О, не се обиждай толкова лесно. Просто те дразня. Фактът, че този Джонатан е мъжът, когото си мислиш, че обичаш, е достатъчен, за да искам да се запозная с него.

Джуд вдигна вежди.

— Ако не те познавах, Адаир, щях да кажа, че малко ревнуваш.

Изпаднах в паника и направих последен опит да променя решението на Адаир.

— Остави Джонатан на мира. Той има семейство, което разчита на него. Не искам да го въвличаш в това. А що се отнася до любовта ми към него… прав си, но той вече не е част от моя живот. Обичах го някога, но вече не е така.

Адаир наклони глава и се вгледа в мен.

— О, скъпа моя, лъжеш ме. Ако беше така, нямаше да го защитаваш. Още го обичаш, усещам го — каза той и докосна гърдите ми над сърцето. Блесналите му очи, в които се четеше и малко болка, ме пронизаха. — Доведете ми го. Искам да се запозная с този неземен красавец, който така е очаровал нашата Ланор.

— Ако искаш да го вкараш в леглото си, няма да стане. Той не е… като Алехандро и Дона.

Джуд се изсмя грубо, после бързо покри устата си с длан, защото Адаир така кипна от гняв, че изглеждаше, сякаш че всеки миг ще го удари.

— Мислиш, че се интересувам от този мъж само защото искам да спя с него? Че само това искам от твоя Джонатан? Не, Ланор, искам да се запозная с него. Да видя с какво толкова е заслужил любовта ти. Може би с него сме сродни души. Ще се радвам на нов приятел. Писна ми да съм заобиколен от похотливи лицемери. Вие сте съвсем малко над прислугата — предатели и разглезени заговорници. Повръща ми се от вас.

Адаир пристъпи напред и стовари празната си чаша върху плота.

— Освен това какви оплаквания имаш за живота си тук? Прекарваш дните си в удоволствия и удобство. Дадох ти всичко, което може да искаш, отнасям се с теб като с принцеса. Показах ти света, нали? Освободих съзнанието ти от ограниченията, които ти бяха наложили невежите свещеници, и те въведох в тайните, на които образовани хора посвещават живота си. И получи всичко това безплатно, скъпа моя. Честно казано, неблагодарността ти ме обижда.

Прехапах си езика, защото знаех, че няма смисъл да изтъквам на какво ме беше подложил. Само наведох глава и промълвих:

— Извинявай, Адаир.

Скулите му потрепваха. Беше се подпрял на масата и мълчаливо ми показваше, че гневът му преминава.

— Ако този Джонатан наистина ти е приятел, сигурно ще искаш да споделиш късмета си с него.

Адаир може и така да виждаше живота ми сега, но това само показваше до каква степен бе заблуден. Истината беше по-сложна. Макар да му бях благодарна, аз, освен така се страхувах от него и се чувствах като затворничка в къщата му. Бях превърната в проститутка и не исках Джонатан да разбере това, нито да го въвличам в собствената си беда. Докато излизаше от стаята, Адаир се обърна и ми се усмихна презрително през рамо.

— И за миг не си помисляй, че си ме заблудила, Ланор. Може да се съпротивляваш, но дълбоко в сърцето си искаш същото като мен.

Не можех да позволя Джонатан да бъде сполетян от същата съдба като моята.

— Джуд не преувеличава. Джонатан наистина живее далеч, много далеч — продължих, без да обръщам внимание на отношението му. — Трябва да пътуваш три седмици с кораб и файтон и да стигнеш до място, където няма нищо друго, освен гори, поля и бедни фермери.

Адаир се взря за кратко в мен.

— Много добре. Няма да предприемам това пътуване, щом е толкова досадно, колкото казваш. Ти ще отидеш и ще ми го доведеш. Това ще бъде хубав тест за лоялността ти, не мислиш ли?

Сърцето ми се сви.

По време на престоя си в къщата Джуд ходеше с нас по празненства, но след края на вечерните забавления, когато се прибирахме по спалните си, Адаир му препречваше пътя и не му позволяваше да ни последва в леглото. Слагаше ръка на вратата и с хладна, самодоволна усмивка му пожелаваше лека нощ.

Джуд не остана дълго. Прекара един следобед с Адаир зад затворените врати на кабинета му, след това видях нашия домакин да му дава монети — очевидно го компенсираше за нещо.

В деня, в който трябваше да ни напусне, Джуд ме намери, докато седях и шиех в дневната, възползвайки се от ярката светлина. Поклони ми се, все едно бях господарката на къщата, държейки шапката си в ръце.

— Ръкоделие? Изненадан съм, че изобщо пипваш игла и конец, Ланор. Сигурно имаш слуги, които да се погрижат за всичко — каза той. — Но пък е добра идея да поддържаш форма. Животът с Адаир няма да бъде такъв вечно — в голяма къща, със слуги, сред богатство. Ще има и тежки времена, когато ще се налага да се грижиш сама за себе си, ако опитът ми не ме лъже — каза той и се усмихна тъжно.

— Благодаря за съвета — отвърнах аз ледено и му дадох ясно да разбере, че едва понасям присъствието му. — Виждаш, че съм заета. Има ли някаква причина да искаш да говориш с мен?

— Няма да злоупотребявам повече с добрата ти воля, госпожице Ланор — каза той почти угоднически. — Днес си тръгвам.

— Моята добра воля? Моите чувства нямат никакво отношение към това дали си добре дошъл в тази къща или не. Само това, което иска Адаир, има значение.

Тогава проповедникът се засмя и потърка шапката в бедрото си.

— Ланор, знаеш, че Адаир се съобразява с желанията ти в повечето случаи, нали? Той е обсебен от теб. Струва ми се, че си доста специална за него. Ще ти кажа, че никога не съм виждал да се държи така преди… Никога не е бил толкова подвластен на жена.

Трябва да призная, че бях поласкана от думите му, макар продължавах да стоя наведена над ръкоделието си и да се опитвам да не го показвам.

Тогава Джуд се взря настоятелно в мен.

— Дойдох също така да те предупредя. Играеш опасна игра. Има причина останалите от нас да се държат на разстояние Адаир. Научили сме си урока по трудния начин. А сега ти му даряваш любов и той е останал с впечатлението, че заслужава такава отдаденост. Някога давала ли си си сметка, че единственото, което го държи под контрол, е, че знае колко много го ненавиждат? Дори и Дяволът понякога иска съчувствие, но да даваш съчувствие на дявола е като да наливаш масло в огъня. Твоята любов ще му даде дързост и най-вероятно по начин, който ще те накара да се разкайваш.

Предупреждението му ме разтърси и ме изненада. Не го очаквах от него. Но не казах нищо, оставих го да продължи.

— Искам да ти задам един въпрос и се надявам, че ще си честна с мен. Какво вижда момиче като теб в Адаир? Познавам сърцето ти, то е диво и авантюристично. Той те е въвел в света на плътските удоволствия и ти си се омаяла от него, както може да го стори само едно отгледано от пуритани дете. За негова радост, бих добавил. Може би твоят темперамент е само от глупост, Ланор. Замисляла ли си се над това? Отдавай прекрасното си тяло на Адаир, щом така искаш, но защо поднасяш и сърцето си на мъж, който само ще злоупотреби с него? Той не заслужава лоялността и любовта ти. Държиш се безразсъдно със сърцето си, Ланор. Мисля, че си прекалено наивна, за да си любовница на мъж като него. Прости ми, че си излях душата, но го направих за твое добро.

Бях поразена от думите му. Кой бе той, че да ме нарича глупава? Бях в капан като всички останали, принудена да не дразня тиранина, за да оцелея. Не, тогава смятах, че правя най-доброто в тази ужасна ситуация. Но сега, разбира се, знам, че съм била безразсъдна и неспособна да призная истината пред самата себе си.

Трябваше да съм благодарна на Джуд, задето предприе този огромен риск и ме предупреди под носа на Адаир, но бях прекалено подозрителна, за да му се доверя, и вместо това се опитах да го заблудя, че знам какво правя.

— Е, благодаря за съвета. Прости ми, но имам право да реша сама кое е най-добро за мен.

— Така е, но не решаваш само за себе си — отвърна той. — Скоро ще въвлечеш и Джонатан в това, мъжа, когото твърдиш, че обичаш толкова много. Готовността, с която прие предложението на Адаир, ме кара да се чудя дали той няма да се окаже прав. Ти май наистина искаш това, което те кара да направиш. Искаш твоят любим да падне в капана на Адаир, защото тогава ще сте заедно там.

— Ти пък откъде знаеш какво искам? — почти извиках аз, хвърлих ръкоделието и станах на крака. — Не си дошъл да ми даваш съвети. Ти ревнуваш… искаш да доставиш Джонатан на Адаир, но не можеш. Аз ще успея там, където ти се провали…

Бях бясна, не знаех какво говоря. Наистина имах повече влияние над Адаир от Джуд, но за какво? Джуд знаеше, а аз — не.

Той поклати глава и отстъпи назад.

— Старая се хората, които водя на Адаир, да го заслужават по някакъв начин. И да отидат по своя свободна воля. Нещо повече, никога не бих му дал някого, когото твърдя, че обичам. Никога.

Трябваше да го попитам какво има предвид. Но като много млади хора си мислех, че е по-добре да блъфирам, отколкото да покажа, че не знам какво правя. А и му нямах доверие. Той ми показваше съвсем ново лице и аз не знаех как да постъпя. Дали не се надяваше да ме подмами да покажа нелоялност към Адаир, господаря, на когото служеше по-отдавна, отколкото познаваше мен? Може би това бе неговата роля в глутницата — на информатор и шпионин.

Изгледах го злобно, макар цялата да треперех. Джуд ме беше довел до ръба на самообладанието ми.

— Чух достатъчно. Върви си, преди да кажа на Адаир за предателството ти.

Той трепна изненадано, но бе разколебан само за миг. След това раменете му се отпуснаха. Поклони ми се отново, имитирайки уважение, и тръгна да излиза от стаята.

— Виждам, че изцяло съм сбъркал в преценката си за теб, Ланор. Ти далеч не си безразсъдна със сърцето си… Знаеш много добре какво правиш. Надявам се да постигнеш мир с Бог за това, което се каниш да сториш.

Опитах се да успокоя дишането си и препускащото си сърце. Да се убедя, че нито една от думите му не са верни.

— Върви си — повторих и направих крачка към него, сякаш се каня да го изблъскам от къщата. — И се надявам никога повече да не те видя.

— Уви, боя се, че не такава е съдбата ни. Светът е малък, особено във вечността, както и сама ще се убедиш. Искаш или не, пътищата ни отново ще се пресекат — каза той и излезе от стаята.

30.

Подготовката за пътуването започна незабавно. Запазиха ми място на товарен кораб, който тръгваше от Камдън след четири дни. Дона, щастлив, че ще се махна от къщата, ми помогна да си избера два големи куфара от десетките, с които бяха пристигнали от Европа. В единия сложихме най-хубавите ми дрехи, а в другия — подаръци за семейството ми: топ коприна от Китай; яка и маншети от брюкселска дантела, готови за пришиване на рокля; златна огърлица с бледорозови опали. Адаир настоя да взема и примамки за Джонатан, за да му покажа колко добре живеем далеч от Великия северен лес. Обясних му, че приятелят ми има само една слабост — жените, затова Дона порови из кутиите и извади колода карти с неприлично разголени картинки на мястото на обичайните поп, дама и валс. Дама купа бе в особено дръзка поза. Даде ми и книга с порнографски стихове (макар че Джонатан никога не си бе падал по литературата, но ако нещо можеше да го запали по нея, то беше това томче); статуетка от нефрит, за която каза, че е придобита в Далечния изток и която изобразяваше трима души, правещи секс; и накрая облицована с кадифе кутия за бижута, в която вместо гривни или пръстени имаше комплект изкуствени членове от дърво, слонова кост и абанос. Намръщих се на последния подарък.

— Не съм сигурна, че е по негов вкус — казах и вдигнах абаносовия член, най-големия от всичките, за да го разгледам по-добре.

— Не е за него — обясни Дона, взе члена от мен и го върна при останалите в кадифената кутия. — Ти достатъчно ясно ни даде да разберем каква е ориентацията му. Но може да ги използва да задоволява дамите си — разнообразие, с което ще увеличи апетита им и ще ги направи по-игриви. Искаш ли да ти покажа как се използват? — попита той и ме погледна косо. Не му се вярваше колко сексуално невежа съм и сигурно вече се съмняваше, че съм подходяща за задачата.

Докато Дона ровеше в сандъците, решен да намери нещо, което си бе намислил, аз също се забавлявах, като отварях на различни странни кутии и се любувах на богатствата в тях (украсена със скъпоценни камъни музикална кутия във форма на яйце, миниатюрна механична птица, която махаше с метални крила и пееше с металически глас). Накрая в една ракла най-далечния ъгъл открих предмет, от който ме побиха тръпки. Тежък позлатен печат (само че направен от месинг, защото ако беше от злато, при това тегло би струвал цяло състояние), уви в кадифе и поставен в торба от еленова кожа. Дали това не беше печатът на покойния лекар, за когото Адаир ми бе разказал. Може би си го беше запазил за спомен?

— Ето, готово — чух гласа на Дона зад себе си и бързо затворих раклата. Дона бе опаковал подаръците за Джонатан в квадрати парче червена коприна, завързано със златна панделка. Даровете за моето семейство бяха увити в син плат и завързани с бяла панделка. — За да не объркаш двата пакета.

Може би приготовленията бяха успели да ме заблудят и ме направят малко самодоволна. Адаир беше толкова щедър множеството подаръци, с луксозното пътуване, че започнах се чудя дали нямам избор все пак. Дали това не бе моят шанс да се отскубна от лапите му. Вероятно си нямах доверие да храня такива бунтовни мисли в присъствието му, докато лежах до него в леглото, но на стотици мили от него щях да съм безопасност. Разстоянието може би щеше да отслаби връзка между нас.

Тази мисъл ми даваше утеха, дори дързост. Започнах да виждам в пътуването възможност за бягство. Дори мислех да убедя Джонатан да зареже семейството си и да тръгне с мен.

Но това трая до следващия следобед. С Тилде се връщахме от шапкарската работилница с новата й шапка и тогава видяхме момичето. То стоеше на алеята и гледаше преминаващите коли. Беше слабо и безлично като малка сива мишка, облечена и дрипи. Тилде заговаряше момичетата точно както бе направила и с мен. В слабата светлина на мрачния следобед виждах колко жалка е тази девойка. Приличаше на стъпкан и изхвърли парцал, а чувството, че е боклук, се бе отпечатало трайно и погледа й.

— Това е Пейшънс — каза Тилде, стиснала здраво малката й длан. — Тя има нужда от подслон, затова си помислих дали да не я вземем с нас. Да я нахраним и да я приберем за няколко нощи. Нали не смяташ, че Адаир ще има нещо против?

Усмивката й беше хищна и победоносна. Веднага си спомних как тя и останалите ме бяха намерили на улицата преди няколко месеца. Тилде търсеше точно този ефект. Като видя тревогата на лицето ми, ме изгледа пронизително и предупредително и аз разбрах, че не бива да казвам нищо.

Тилде махна на един файтон и помогна на момичето да се качи по стълбите преди нас. Девойката седна на ръба на пейката и се взря в прозореца с широко отворени очи към забързания Бостън. И аз ли бях изглеждала така, нещастна жертва на хищници, която направо си проси да бъде изядена?

— Откъде си, Пейшънс? — попитах аз.

Тя ме погледна предпазливо.

— Избягах.

— От къщи ли?

Тя поклати глава, но не даде повече обяснения.

— На колко си години?

— Четиринайсет.

Не изглеждаше на повече от дванайсет и го знаеше, защото извърна очи от въпросителния ми поглед.

Тилде я заведе в стая на горния етаж веднага щом пристигнахме в къщата.

— Ще пратя прислугата да ти донесе вода, за да можеш да се измиеш — каза тя и накара момичето притеснено да вдигне ръка към мръсната си буза. — Ще наредя да ти дадат и храна. Ще ти намеря и по-топли дрехи. Ланор, защо не дойдеш с мен?

Тя влезе право в стаята ми и започна да рови из дрехите ми, без да поиска разрешение.

— Дадохме ти всички малки дрехи… Със сигурност имаш нещо, което ще стане на момичето…

— Не разбирам…

Застанах пред Тилде и затворих вратата на гардероба.

— Защо я доведе тук? Какво смяташ да правиш с нея?

Тилде се ухили самодоволно.

— Не се прави на глупава, Ланор. Ти най-добре би трябвало да знаеш…

— Та тя е още дете! Не можеш да я подариш на Адаир като играчка.

Познавах Адаир, той никога не посягаше на деца. Не смятах, че ще понеса и това.

Тилде отиде до една ракла.

— Може да е малко млада, но не е невинна. Каза ми, че е избягала от работническо общежитие, в което са я пратили да роди бебето си. На четиринайсет и вече с дете. Не, честна дума! Правим й услуга — каза тя и вдигна една малка рокля с прилични памучни дантели.

Седнах тежко на леглото си.

— Дай й това и я почисти малко — мушна Тилде дрехата в ръцете ми. — Аз ще се погрижа за храната й.

Заварих Пейшънс да стои до прозореца и да гледа надолу към улицата. Отметна мръсните си кестеняви кичури от лицето и погледна с копнеж дрехата в ръцете ми. Аз й я подадох.

— Хайде, облечи я.

Обърнах се с гръб към нея, докато се обличаше.

— Тилде ми каза, че си избягала от работническо общежитие…

— Да, госпожице.

— … където си родила бебе. Кажи ми, какво стана с детето?

Усетих как пулсът ми се качи в гърлото. Едва ли беше избягала и изоставила бебето си.

— Взеха ми го — каза тя отбранително. — Така и не го видях, след като се роди.

— Съжалявам.

— Всичко свърши. Ще ми се…

Млъкна, може би реши, че е споделила прекалено много с тези подозрителни дами, които я бяха забърсали от улицата. Знаех как се чувства.

— Другата жена ми каза, че тук може да има работа за мен, може би в кухнята?

— Искаш ли?

— Но също така каза, че трябва първо да се срещна с господаря на къщата, за да видим дали ще ме одобри.

Тя се взря в лицето ми за някакъв знак, че съм съгласна, че не й играем някакъв номер. Тилде грешеше. Това момиче все още беше много невинно. И тогава в ушите ми прозвучаха думите на Джуд: прекалено наивна е, за да е любовница на мъж като Адаир. Нямаше да позволя да й се случи това, което се бе случило с мен.

Хванах я за ръката.

— Ела с мен. Не казвай и дума, не издавай звук.

Побягнахме надолу по стълбите, които знаех, че Тилде никога не използва, и през кухнята тръгнахме към задния вход. В ъгъла на масата имаше шепа монети за доставчика на храна. Прибрах ги и ги сложих в дланта на Пейшънс.

— Върви. Вземи парите и задръж роклята.

Тя ме погледна, сякаш си бях изгубила ума.

— Но къде да отида? Ще ме накажат, ако се върна в общежитието, а не мога да отида при семейството си…

— Понеси си наказанието или моли семейството си за милост. Макар вече да си видяла доста зло, има и друго, за което не подозираш, Пейшънс. Върви! За твое добро е — казах аз, изблъсках и през вратата и залостих. В този миг влезе една от черноработничките в кухнята и ме изгледа подозрително. Върнах се по стълбите и се прибрах в стаята си.

Започнах да крача нервно напред-назад. Щом изхвърлих момичето в името на собствената му безопасност, какво извинение имах аз да живея тук? Знаех, че това, което правя с Адаир, е грях, че това място е грешно и въпреки всичко… страхът не ми даваше да мръдна. Той ме раздираше и сега. Беше въпрос на минути Тидде да открие, че плячката й е била пусната. А след това двамата с Адаир щяха да ми се нахвърлят като лъвове. Започнах да хвърлям дрехи в една торба, всеки нерв в тялото ми подсказваше да бягам. Иначе трябваше да се изправя пред ужасен гняв.

Изтичах на улицата и се качих в един файтон, без да мисля. Преброих си парите. Не бяха много, но достатъчно, за да се махна от Бостън. Файтонът ме остави пред една пътническа служби и аз си купих билет за следващия дилижанс за Ню Йорк.

— Дилижансът тръгва след час — каза ми служителят. — Има кръчма от другата страна на улицата, можете да изчакате там с останалите — добави той услужливо.

Седнах пред чаша чай и пуснах торбата в краката си. Чак сега имах време да си поема дъх и да помисля. Макар сърцето ми да се разкъсваше от страх, се чувствах странно обнадеждена. Напусках къщата на Адаир. Колко пъти бях мечтала за това, но ми липсваше кураж да го направя? А сега го свърших на пожар и нямаше никакви знаци, че ще успеят да ме намерят. Със сигурност нямаше да ме открият за час, Бостън бе голям град, а след това вече щях да съм на път и следите ми щяха да се изгубят. Обгърнах с длани бялата порцеланова чаша, за да се стопля, и си позволих да въздъхна леко с облекчение.

Може би къщата на Адаир беше само илюзия… кошмар, който ми се е сторил като истина. Може би той нямаше власт да ме нарани, когато съм далеч от него. Може би единственият тест е бил да събера кураж и да прекрача прага. Въпросът беше къде да отида и какво да правя с живота си.

Тогава внезапно усетих присъствието на няколко души край себе си. Адаир, Алехандро, Тидде. Адаир клекна до мен и прошепна в ухото ми.

— Тръгвай с мен, Ланор, и не прави сцени. В торбата ти има бижута и ако извикаш за помощ, ще кажа на полицията, че си ги откраднала от дома ми. А останалите ще го потвърдят под клетва.

Така ме стисна, че замалко да ми счупи лакътя. Вдигна ме на крака. Усетих гнева му, който ме пареше като огън. Във файтона на път към къщата не смеех да погледна никого от тях. Бях се затворила в себе си, устата ми бе пресъхнала от страх. Едва бяхме прекрачили прага, когато той замахна и ме удари силно по бузата, а аз паднах на пода. Алехандро и Тилде бързо преминаха покрай мен и побягнаха по коридора като птици, които отлитат от поле, на което ще се разрази буря.

По погледа на Адаир личеше колко е бесен, искаше да ме разкъса на парчета.

— Какво си мислеше, че правиш? Накъде беше тръгнала?

Мълчах, но и той не искаше отговори. Искаше само да ме удря отново и отново, заслепен от гняв, докато не се превърнах в развалина, която лежеше в краката му и го гледаше през подути клепачи и кървава мъгла. Стана ми ясно, че не му е минало, когато потри юмрука си и започна да крачи напред-назад край мен.

— Така ли ми се отплащаш за щедростта и за доверието? — изрева той. — Прибирам те в дома си, в семейството си, обличам те, пазя те… в някои отношения си ми като дете. Затова е разбираемо, че съм толкова разочарован от теб. Предупредих те, ти си моя, независимо дали го искаш или не. Никога няма да ме напуснеш, не и докато аз не те пусна да си вървиш.

След това ме вдигна и ме отнесе в дъното на къщата, където бе царството на прислугата, а те всички се разбягаха като мишки. Слезе с мен на ръце по някакви стълби към мазето, мина покрай касетки с вино, чували брашно и неизползвани мебели, покрити с платнища, после през един тесен коридор, чиито степи бяха влажни и студени, и накрая стигна до много издраскана стара дъбова врата.

Осветлението в стаята беше слабо. До вратата стоеше Дона, облечен в роба, пристегната на кръста му. Беше се привел, все едно бе болен. Щеше да се случи нещо ужасно, щом Дона, който обикновено се радваше на чуждото нещастие — се страхуваше. Държеше мрежа от кожени каишки, нещо като хамут, какъвто досега не бях виждала.

Адаир ме остави на пода.

— Приготви я — каза той на Дона, който започна да сваля потните ми окървавени дрехи. Адаир зад него също започна да се съблича. Когато останах напълно гола. Дона ми сложи хамута. Беше кошмарно приспособление, което изкриви тялото ми в неестествена поза, в която бях напълно беззащитна. Ръцете ми бяха вързани на гърба, а главата ми извита до такава степен, че вратът ми всеки момент щеше да се счупи. Дона въздъхна, докато закрепяше каишките, но не ги отпусна. Адаир се надвеси над мен заплашително. Намерението му бе ясно.

— Дойде време да те науча на подчинение. Надявах се за твое добро да не се налага. Но се оказа, че съдбата ти била друга…

Той млъкна, после продължи:

— Всеки трябва да бъде наказан веднъж, за да знае какво ще се случи, ако пак се опита да избяга — мушна пръсти в косата ми и приближи лицето си към моето. — И помни това, когато се върнеш в родния си град при семейството си и твоя Джонатан: където и да отидеш, винаги ще те намеря. Не можеш да ми избягаш.

— Момичето… — опитах се да кажа през слепените си от засъхнала кръв устни.

— Това не е заради момичето, Ланор. Макар че трябва да се научиш да приемаш случващото се в къщата ми и да участваш в него. Това е, защото ми обърна гръб и се отказа от мен. Не мога да го позволя. Особено на теб. Не го очаквах точно от теб…

Предпочете да си спести останалите думи, но аз знаех какво има предвид. Не искаше да съжалява, че ми е дал част от сърцето си.

Няма да разказвам какво се случи с мен в тази стая. Нека запазя поне тази тайна и скрия подробностите за унижението ми. Достатъчно е да спомена, че беше най-ужасното изпитание, на което някога съм била подлагана. Не само Адаир ме измъчваше, той включи и Дона, макар да беше ясно, че е против волята на италианеца. Дадоха ми да опитам от дяволските мъки, за които Джуд ме бе предупредил, получих урок, че като изкушаваш Сатаната, се излагаш на огромен риск. Тази любов, ако изобщо може да се нарече така, никога не е сладка. Накрая разбираш какъв е истинският й вкус: сярна киселина, отрова, която изливат в гърлото ти.

Бях почти в безсъзнание, когато приключиха с мен. Отворих леко очи и видях как Адаир вдига дрехите си от земята. Лъщеше от пот, а тъмните му къдрици бяха полепнали по врата. Дона си бе облякъл робата и пълзеше на четири крака, блед и разтреперан, сякаш всеки миг щеше да повърне. Адаир прокара пръсти през мократа си коса, след това кимна към Дона:

— Качете я горе и накарай някой да я измие — каза той, преди да излезе.

Примигнах, когато Дона заразкопчава каишките. Те се бяха врязали в кожата ми и бяха оставили десетки кървави рани, които се отвориха, когато с тях се отлепиха коричките им. Той хвърли ужасното приспособление на пода — то остана там във формата на човешко тяло — и ме взе на ръце. Никога преди не го бях виждала да проявява такава нежност. Занесе ме в стаята с медната вана, където ме чакаше Алехандро с кофи топла вода. Той ме изми внимателно, избърса кръвта и другите течности, но аз едва понасях докосването му и не спирах да плача.

— Аз съм в ада, Алехандро. Как да продължа да живея?

Той хвана ръката ми и я попи с кърпа.

— Нямаш избор. Сигурно е добре да знаеш, че всички сме минали през това, всеки един от нас. Случилото се с теб не е срамно, не и сред нас.

Докато ме миеше, раните ми вече заздравяваха, малките прорези изчезваха и синините пожълтяваха. Той ме подсуши и ме уви в чист халат. Постави ме на леглото и се настани до мен, като не ми позволи да се отдръпна.

— Какво следва? — попитах аз, вплела пръсти в неговите.

— Нищо. Всичко ще продължи постарому. Трябва да се опиташ да забравиш какво се случи днес с теб, но не и поуката от него. Никога не забравяй поуката.

Нощта, преди да тръгна за Бостън, беше ужасна. Исках да остана сама с тревогите си, но Адаир настоя да легна при него. Излишно е да казвам, че вече изпитвах ужас от него, но той не обърна никакво внимание на промяната в поведението ми. Предполагам, че беше свикнал с тези реакции у членовете на свитата си и очакваше, че с времето ще го преодолея. Или не му пукаше, че бе разрушил доверието ми в него. Спомних си съвета на Алехандро и се държах, все едно нищо не се бе случило, опитвах се да бъда същата като преди.

Адаир беше пил много, вероятно за да забрави защо бях станала толкова плаха пред него. Пуши наргиле, докато упойващият дим изпълни цялата стая. Тази нощ аз бях разсеян и отсъстваш партньор в леглото. Мислех само за това, което щях да сторя с Джонатан. Щях да го осъдя да прекара цяла вечност с този побъркан човек. Джонатан не го заслужаваше, но и аз не го бях заслужила с нищо.

Не бях измислила и какво да кажа на семейството си, когато се върна в Сейнт Андрю. Бях изчезнала от живота им, след като избягах от пристанището преди година. Със сигурност бяха питали в манастира и в корабната компания, откъдето са им казали, че съм пристигнала в Бостън и просто съм изчезнала. Дали се надяваха, че съм още жива и съм избягала от срам и за да запазя бебето? Дали са поискали полицията в Бостън да ме търси, но после са се отчаяли, че съм била убита? Дали са ми направили фалшиво погребение в Сейнт Андрю? Не, баща ми не би позволил да се отдадат така на чувствата си. Сигурно майка ми и сестрите ми бяха погребали мъката дълбоко в себе си и я носеха като огромен камък близо до сърцето си. Ами Джонатан? Какво ли си мисли, че се е случило с мен? Сигурно ме смята за мъртва, ако изобщо се сеща за мен. В очите ми нахлуха сълзи. Няма начин да не мисли за мен от време на време. Аз бях жената, която го обичаше най-силно от всички!

Но трябваше да приема, че за всички в Сейнт Андрю съм мъртва. С времето оцелелите се примиряват със смъртта на любимите си хора. Скърбят седмици или месеци, но накрая споменът остава в миналото и те се връщат към него рядко, като към любима играчка от детството, на която попадаш случайно в мансардата. Погалваш я с любов, но след това отново я оставяш.

Събудих се по тъмно сутринта, потна и разрошена от неспокойния сън. Корабът щеше да отплува със сутрешния прилив и трябваше да съм на пристанището преди изгрев-слънце. Когато се наведох, за да си вдигна бельото изпод леглото, видях главата на Адаир върху възглавницата. Май ще се окаже вярно, че дори демоните приличат на ангели, когато спят доволни и неподвижни. Очите му бяха затворени, дългите му мигли стигаха чак до бузите; косата му се спускаше по раменете на тъмни лъскави букли; заради рядката брада приличаше на юноша. Не изглеждаше като човек, способен на нечовешки жестокости.

Главата ме болеше от дима на наргилето. Щом на мен ми бе толкова зле, Адаир сигурно беше почти в кома. Вдигнах ръката му и я пуснах. Падна като отсечена. Нито изсумтя, нито се размърда под завивките.

Тогава ми хрумна нещо извратено. Спомних си малкия сребърен мускал, в който държеше еликсира на живота, магическата капка, която ме бе променила завинаги. +Вземи го+, каза един глас в главата ми, в този мускал се корени силата на Адаир. Това е шансът ти да му върнеш за злините. Открадни му силата и я занеси в Сейнт Андрю.

С тази течност можех да свържа Джонатан с мен така, както аз бях свързана с Адаир. Когато това ми хрумна, усетих, че ми се повръща. Никога не бих могла да го направя, да превърна някого в това, което бях аз.

Вземи отварата, за да си върнеш на Адаир. Това е неговата магическа сила. Представи си в каква паника ще изпадне, когато осъзнае, че я няма!

Исках да му върна за това, което ми стори в мазето. Мразех се, че изпълнявам негова поръчка, че съм принудена да осъдя любимия си на цяла вечност с това чудовище. Най-много от всичко исках да си отмъстя на Адаир.

Предпочитам да смятам, че бях обладана от сила, много по-мощна от здравия ми разум. Станах внимателно от леглото, тръгнах съвсем тихо боса по пода. Облякох един от халатите на Адаир и огледах стаята. Къде би могъл да бъде мускалът? Бях го видяла само в онзи ден и никога след това.

Отидох в гардеробната. Да не би да е в кутията с шивашките принадлежности или при бижутата, скрит сред пръстените и иглите за вратовръзки? Може би пъхнат в пантоф, който Адаир рядко обува? Бях коленичила и опипвах редиците с обувки, когато осъзнах, че той никога не би държал нещо толкова ценно там, където камериерът му може да го намери и прибере. Или винаги го носеше със себе си — а аз го бях виждала много пъти чисто гол без следа от мускала — или го бе оставил на тайно място, където никой не би го търсил. Където никой не би посмял да провери.

Със свещ в ръка се измъкнах от стаята и поех по слугинските стълбища към мазето. Минах през влажните подземни коридори, които миришеха на застояла вода, прокарах длан по дебелите каменни стени. Забавих крачка, когато наближих стаята, в коя го никой не влизаше и от която всички се бояха. Блъснах издрасканата врата и стъпих на мръсния под, на който съвсем скоро бях лежала окървавена.

Затаих дъх, отидох на пръсти до единствения сандък в далечния край и повдигнах капака му. Вътре лежеше омразното приспособление, кошмарният хамут, по който още имаше от моята пот и който още пазеше формата на тялото ми. Замалко да изпусна капака, когато го видях, но потиснах страха си. И тогава забелязах малко вързопче.

Пресегнах се и взех носната кърпа, сгъната като малка възглавничка. Разгънах единия край и открих… мускала. Под светлината на свещта сребърният съд искреше като играчка от коледна елха, със същия приглушен блясък. Светлината сякаш зловещо пулсираше като някакво предупреждение. Но бях стигнала твърде далеч и нямах намерение да отстъпвам. Мускалът беше мой. Стиснах юмрука си около него, притиснах го до сърцето си и се измъкнах от подземието.

31.

Провинция Квебек, днешно време

През прозореца на мотелската стая се виждаше, че небето бе станало синьо-черно като мастило от автоматична химикалка. Бяха оставили щорите вдигнати, когато се пъхнаха заедно в леглото, и сега, когато трескавото опознаване на тялото на другия бе приключило, Лани и Люк лежаха един до друг и се взираха през прозореца в звездите по северния небосклон.

Той прокара пръсти по голата й ръка, очарован от сияйната й кожа — беше идеална, като сметана с пръснати из нея златни лунички. Тялото й бе издължено, гладко и заоблено. Искаше да прокарва ръце по него отново и отново, сякаш така можеше да вземе част от нея завинаги със себе си. Почуди се дали магията вътре в нея не я беше направила по-хубава, не бе увеличила естествената й красота.

Не можеше да повярва на късмета си, че бе спал с нея. Чувстваше се донякъде като похотлив старец, докато я галеше. Не бе прегръщал така силно жена още от времето преди да се ожени, преди да навърши трийсет, но пък тогава сексът не беше толкова добър, защото той и партньорките му още много се притесняваха.

Представяше си какво щяха да кажат бившата му жена и приятелите му, ако видят Лани. Ще помислят, че го е хванала класическа криза на средната възраст, след като помага на едва навършила пълнолетие жена да избяга от полицията срещу секс.

Тя го погледна, на красивото й лице имаше усмивка. Той се почуди какво ли е харесала в него. Винаги се беше смятал за обикновен: среден на ръст, по-скоро слаб, но едва ли във форма, достойна за възхищение; рошава, вълниста руса коса. Пациентите му твърдяха, че прилича на хипитата, които идват с раниците си през лятото в Сейнт Андрю, но Люк смяташе, че са останали с такова впечатление, защото не беше особено подреден, когато около него нямаше някой, който да го дисциплинира. Какво би могла да види жена като нея в мъж като него, чудеше се той.

Преди обаче да успее да попита, нещо привлече вниманието му към прозореца — раздвижване на сенки от другата страна на стъклото; което показваше, че някой крачи по пътеката. Успя да седне, преди на вратата да се почука и един дълбок мъжки глас да каже:

— Отворете! Полиция!

Люк затаи дъх. Не бе способен да мисли, да реагира, да направи каквото и да било. Но Лани стана от леглото с един скок, уви чаршафа около тялото си и стъпи безшумно като котка на пода. Сложи пръст пред устните си, мина покрай малкия кухненски бокс и влезе в банята. Когато изчезна от погледа му, той също стана, увит в одеялото, и отвори вратата.

На прага стояха двама полицаи, които насочиха в лицето му фенерче.

— Обадиха ни се, че тук някакъв мъж прави секс с непълнолетна… Бихте ли светнали лампата, господине? — попита единият. Звучеше раздразнен, сякаш нямаше търпение да притисне Люк към стената и да навре полицейската си палка в гърлото му. Двамата полицаи огледаха голите му гърди и одеялото около кръста му. Люк натисна най-близкия ключ и в стаята светна.

— Къде е момичето, което е регистрирано в тази стая?

— Какво момиче? — едва успя да каже Люк, защото гърлото му бе пресъхнало и горещо като пустиня. — Сигурно има някаква грешка. Стаята е само за мен.

— Значи вие сте регистриран в тази стая?

Люк кимна.

— Не мисля. Рецепционистът ни каза, че само една стая е наета в тази част. От момиче. Казала му, че стаята е за нея и баща й.

Полицаите напираха да влязат.

— Чистачката ни каза, че чула звуци от секс и тъй като според рецепциониста стаята била заета от баща и дъщеря…

Люк бе обзет от паника и се опита да се измъкне от лъжата.

— А, да, точно това имах предвид. Момичето. Да, заедно сме, затова казах, че стаята е моя… Но тя не ми е дъщеря. Не знам защо е казала нещо такова.

— Добре.

Не изглеждаха убедени.

— Имате ли нещо против да огледаме? Искаме да говорим с момичето. Тя тук ли е?

Люк замръзна и се заслуша. Не чуваше нищо, което го накара да си помисли, че тя може би се е измъкнала. В очите на полицаите видя нескрито възмущение; вероятно много им се искаше да го съборят на земята и да го наритат заради всички поругани дъщери, които бяха виждали по време на службата си. Тъкмо се канеше да смотолеви някакво извинение, когато забеляза, че ченгетата се взряха в нещо зад него. Обърна се и завъртя заедно със себе си евтиното бледооранжево одеяло.

Лани стоеше, все още само по чаршаф около голото си тяло, и пиеше от една очукана червена пластмасова чаша. На лицето й се четеше изненада и престорена свенливост.

— О! Стори ми се, че някой почука на вратата. Добър вечер, господа полицаи. Нещо не е наред ли?

Двамата я огледаха от главата до босите крака и след това отговориха:

— Вие ли се регистрирахте в тази стая, госпожице?

Тя кимна.

— А този мъж баща ви ли е?

Тя се смути.

— О, боже! Не… Не знам защо казах това на човека на рецепцията. Сигурно от страх, че няма да ни даде стаята, понеже не сме женени. Той ми се стори… и аз не знам… малко предубеден. Просто не смятах, че това е негова работа.

— Аха. Ще трябва да ни покажете някакви документи.

Опитваха се да се държат безпристрастно и да потиснат гнева си, след като се оказа, че наоколо няма перверзник, на когото да въздадат справедливост.

— Нямате право да ни проверявате. Всичко, което правим, е доброволно — каза Люк, прегърна Лани и я придърпа към себе си. Искаше полицаите да си тръгнат, ако може, веднага. Искаше да загърби този срамен и изнервящ епизод.

— Просто трябва да видим някакво доказателство, че не сте… нали разбирате — каза по-младият от двамата. Наведе глава и направи нетърпелив жест с фенерчето. Нямаха избор, трябваше да им покажат неговата шофьорска книжка и нейния паспорт с надеждата, че ако има пусната заповед за издирване от Сейнт Андрю, тя още не е стигнала до Канада.

Люк скоро осъзна, че няма от какво да се тревожи. Двамата полицаи бяха толкова разочаровани, че прегледаха съвсем бегли документите им, вероятно дори не ги прочетоха докрай, преди да им ги върнат, да смотолевят някакви извинения и да се оттеглят. Веднага щом си тръгнаха, Люк пусна щората на прозореца и погледна през нея към пътеката.

— О, боже — каза Лани, преди да се хвърли на леглото.

— Трябва да се махаме. Трябва да те закарам в града.

— Не мога да те карам да поемаш повече рискове заради мен…

— А аз не мога да те изоставя тук.

Той се облече, докато Лани беше в банята под душа. Прокара длан по бузите си и усети наболата брада. Бяха минати двайсет и четири часа, откакто се бе избръснал за последен път. Реши да види дали паркингът е чист. Погледна през щората. Полицейската кола стоеше до джипа. Пусна щората.

— По дяволите. Още са отвън.

Лани вдигна глава от багажа си.

— Какво?

— Двете ченгета са още тук. Сигурно проверяват регистрационния номер.

— Мислиш ли?

— Може би искат да видят дали имаме досиета.

Потри замислено брадата си. Вероятно няма да получат веднага отговор от САЩ и ще трябва да почакат информацията да премине през някаква система. Значи имаха малко време, преди… Люк се пресегна към Лани.

— Трябва веднага да тръгваме.

— Няма ли да се опитат на си спрат?

— Остави си багажа. Само се облечи.

Излязоха от стаята хванати за ръце и тръгнаха към колата си. И тогава прозорецът на патрулката се отвори.

— Хей — извика полицаят на дясната седалка. — Още не можете да си тръгнете.

Люк пусна ръката на Лани и се приближи сам до полицейската кола.

— Защо да не можем да тръгнем? Не сме направили нищо нередно. Показахме ви документите си. Нямате причина да ни задържате. Това започва да прилича на полицейски произвол.

Двамата настръхнаха, никак не им хареса думата „произвол“.

— Вижте — продължи Люк и разтвори ръце, за да покаже, че са празни. — Просто отиваме на вечеря. Изглеждаме ли ви като хора, които са тръгнали да бягат? Багажът ни е в стаята. Платили сме за цялата нощ. Ако имате други въпроси, когато проверките ни завършат, можете да ни намерите след вечеря. Но ако няма да ни арестувате, ми се струва, че не можете да ни задържате тук.

Люк говореше спокойно и разумно с разтворени ръце, като човек, който се опитва да убеди крадци да не го обират.

Лани се качи на предната седалка на големия джип и изгледа малко враждебно полицаите. Той я последва в колата, запали двигателя и излезе плавно от паркинга, като погледна за последен път в огледалото, за да се увери, че патрулката няма да ги последва.

Чак когато излязоха на шосето, Лани измъкна лаптопа изпод якето си и го сложи в скута си.

— Не можех да го оставя. В него има прекалено много информация, която ме свързва с Джонатан и която могат да използват срещу мен — обясни тя, сякаш се чувстваше виновна, че е рискувала да го вземе. След секунда измъкна и пакетчето трева от джоба си като магьосник, който вади заек от вълшебна шапка. Пулсът на Люк се качи в гърлото му.

— И тревата ли?

— Реших, че когато им стане ясно, че няма да се върнем, със сигурност ще претърсят стаята… А това щеше да им даде основание да ни арестуват…

Върна пакетчето в джоба си и въздъхна тревожно.

— Мислиш ли, че сме в безопасност?

Той погледна отново в огледалото за обратно виждане.

— Не знам… Вече имат номера на колата. Ако си спомнят имената ни, моето име…

Щеше да се наложи да зарежат джипа и тази мисъл накара Люк да се почувства ужасно, че бе взел назаем колата на Питър. Но сега не биваше да се тормози за това.

— Ще му мисля после. Разкажи ми още от твоята история.

Част 3

32.

Шосето към град Квебек имаше по две ленти в двете посоки и беше тъмно като изоставена самолетна писта. Голите дървета и пустият пейзаж напомняха на Люк за Маркет, малкото градче и самотния северен край на Мичиган, в което се бе заселила бившата му жена.

Беше ходил там веднъж, за да види момичетата, веднага след като Триша се премести при първото си гадже. Сега двете им деца живееха в къщата на приятеля й в стопанство за череши, а неговите син и дъщеря отсядаха при тях за по две вечери в седмицата.

По време на онова посещение Триша не му се стори по-щастлива с новия си мъж, отколкото беше с него, или може би просто се притесняваше, че бившият й съпруг я вижда в тази порутена къща с дванайсетгодишно камаро отпред. Не че домът на Люк в Сейнт Андрю беше много по-добър.

Момичетата — Уинона и Джолийн бяха тъжни, но това се очакваше; току-що се бяха преместили в град, в който не познаваха никого. На Люк му се късаше сърцето, докато седеше с тях в пицарията, където ги заведе на обяд. Те мълчаха през цялото време. Бяха прекалено малки, за да знаят кого да обвинят и на кого да се сърдят. Нацупиха се, когато се опита да ги изведе на разходка, а никак не му се искаше да ги върне при майка им и да се сбогува, докато още са наранени и сърдити. Освен това знаеше, че нищо не може да направи. Това, което преживяваха, не можеше да отмине за един уикенд.

Когато си взимаше довиждане с всички на циментовите стъпала пред пътната врата на Триша, нещата изглеждаха малко по-добре и за него и за момичетата. Паниката на децата беше отминала, бяха намерили твърда почва под краката си. Разплакаха се, когато ги прегърна, и му махаха, докато потегляше с колата си под наем, а той едва събра сили да тръгне.

— Имам две дъщери — каза Люк, обзет от желание да сподели нещо от живота си с Лани.

Тя го погледна косо.

— Те ли бяха на снимката в къщата ти? На колко са години?

— На пет и на шест.

Усети лек прилив на гордост, само това му бе останало от бащинството.

— Живеят с майка си. И с мъжа, за когото тя смята да се омъжи.

Сега вече някой друг се грижеше за дъщерите му.

Тя се обърна към него.

— Колко време беше женен?

— Шест години. Вече сме разведени — добави той, но после осъзна, че може би не беше необходимо. — Беше грешка, че се оженихме, вече го знам. Просто бях приключил със специализацията си в Детройт. Здравето на родителите ми започваше да се влошава и знаех, че ще се върна в Сейнт Андрю… Предполагам, че не съм искал да се върна сам. Не можех да си представя, че ще срещна някоя жена тук. Познавах всички, израснал съм в този град. Мисля, че в Триша видях последния си шанс.

Лани сви рамене и се намръщи малко смутено. Люк реши, че откровеността му я е притеснила, макар тя да беше доста по-откровена с него.

— Ами ти? Омъжвала ли си се някога? — попита той и въпросът му я накара да се разсмее.

— Не съм се крила през цялото време от света, ако това имаш предвид. Накрая ми дойде умът в главата. Видях, че Джонатан никога няма да се обвърже с мен. Стана ми ясно, че не е такъв човек.

Люк си спомни мъжа в моргата. Жените със сигурност са му се лепели като мухи на мед. Безкраен поток от аванси и предложения, толкова много желания, толкова много изкушения. Как може да се очаква подобен мъж да се посвети на една жена? Беше съвсем естествено Лани да иска от Джонатан да я обича достатъчно, за да й бъде верен, но кой можеше да го вини за това, че я е разочаровал?

— Значи си намерила друг и си се влюбила? — Люк се опита да не звучи много обнадежден. Но тя отново се засмя.

— Звучиш ми прекалено романтично за мъж, който се е оженил от отчаяние и след това се е развел. Казах, че съм се омъжвала, не казах, че съм се влюбвала — и отново се извърна от него. — Това не е съвсем вярно. Обичах всичките си съпрузи, само че не по начина, по който обичах Джонатан.

— Всичките? Колко пъти си се омъжвала? — попита Люк, усетил същия дискомфорт, който почувства за първи път, когато видя омачканото легло при Дънрати.

— Четири. На всеки петдесет години започвах да се чувствам самотна — каза тя усмихнато, подигравайки се със себе си. — Всичките бяха добри, всеки по свой собствен начин. Грижеха се за мен. Приемаха ме такава, каквато съм, независимо колко споделях с тях.

Тези надниквания в живота й го накараха да пожелае да научи още.

— И колко споделяше с тях? Каза ли на някого за Джонатан?

Лани поклати глава, отметна косата си, но продължаваше да крие лицето си от него.

— Никога преди не съм казвала на никого истината за себе си, Люк. Ти си единственият.

Дали го казва само за да се почувствам добре, почуди се той. Научила се е да говори това, което хората искат да чуят. Такова умение се развива, когато ти се налага да оцеляваш стотици години, без никой да разбере нищо за теб. Всичко това е част от трудното изкуство да вкарваш хората в живота си, да ги привързваш към себе си, да ги караш да те харесват, дори да те обичат.

Люк искаше да чуе историята й, да научи всичко за нея. Но можеше ли да й се довери, че говори истината, или тя просто го манипулираше, докато я измъкне от полицията?

Лани потъна в мълчание, Люк продължаваше да кара и да се чуди какво ли ще стане, когато пристигнат в Квебек. Дали ще изчезне, като му остави само своята история?

33.

Бостън, 1819 година

Планирах пътуването си до Сейнт Андрю с ентусиазма, с който обикновено се подготвя погребение. С торбата монети, която Адаир ми даде на тръгване, си запазих място на товарен кораб от Бостън до Камдън, а от там щях да пътувам в специално наета каляска с кочияш. От години единственият транспорт до Сейнт Андрю беше каруцата, която доставяше пресни продукти в магазина на Уотфорд два пъти в годината. Смятах да пристигна стилно, да се изфукам с каляската си с възглавнички по седалките и перденца на прозорците и да им дам да разберат, че не съм същата жена, каквато бях, когато заминах.

Беше ранна есен и макар в Бостън да беше още само хладно и влажно, по проходите към окръг Арустук най-вероятно вече имаше сняг. Изненадах се на носталгията си по снега в Сейнт Андрю, по дълбоките преспи и неотменно белия пейзаж, по върховете на боровете, пробиващи дебелата снежна покривка. Меки бели дюни от сняг. Като дете гледах през заскрежените прозорци на къщата ни как вятърът гони снежинките из въздуха и бях благодарна, че съм на топло край огъня с още пет тела край мен, които да ме сгреят.

В онази сутрин стоях на бостънското пристанище и чаках да се кача на кораба, който щеше да ме откара до Камдън, но при обстоятелства, напълно различни от онези, при които пристигнах: два куфара с красиви дрехи и подаръци, кесия с повече монети, отколкото цялото градче бе виждало за пет години, луксозни условия. Бях тръгнала от Сейнт Андрю като опозорена млада жена без никакви перспективи, а се връщах като изискана дама, която бе извадила късмет и бе попаднала на огромни богатства. Очевидно поне това дължах на Адаир. Но то не намаляваше тъгата ми заради онова, което се канех да направя.

Когато излязохме в открито море, се скрих в каютата си, сломена от чувство за вина. Опитах се да заглуша емоциите, като извадих бутилка бренди и започнах да пия и да се убеждавам наум, че не съм предателка спрямо бившия си любовник. Отивах с предложение за Джонатан от Адаир, с дар, за който никой не смееше да мечтае: вечен живот. Всеки с радост би го приет — дори би платил цяло състояние за него. Джонатан бе избран да бъде допуснат в един невидим свят, да разбере, че съществува много повече от това, което познава. Едва ли имаше основание да се оплаква от това, което му носех.

И въпреки това знаех, че този друг план на съществуване си има цена. Просто още не разбирах каква е тя. Не изпитвах чувство на превъзходство над смъртните, не се чувствах като богиня. По-скоро ми се струваше, че съм напуснала орбитата на човечеството и съм се озовала в реалност на срамни тайни и съжаление, на мрачна долна земя, място за наказание. Но се надявах, че имам шанс да изкупя греховете си и да получа опрощение.

Когато пристигнах в Камдън, наех каляска и поех на самотното си пътуване на север. Тогава мисълта за бунт срещу Адаир започна отново да си проправя път в ума ми. Тук нищо не приличаше на Бостън и той ми се струваше толкова далеч… Макар ясно да помнех наказанието след опита си за бягство и мисълта за неподчинение да ме разтреперваше от ужас. Започнах да се пазаря със себе си. Ако след като пристигна в Сейнт Андрю, видя, че Джонатан е щастлив с взискателното си семейство и невръстната си съпруга, ще го пощадя. Можех да поема последствията от това. Ще се измъкна и ще се оправям сама, защото не смятах да се връщам в Бостън без него.

По ирония на съдбата самият Адаир ми беше дал това, което щеше да ми помогне да избягам — пари, дрехи. Те щяха да ми осигурят добър старт. Но тези мечти се оказаха химера. Не можех да забравя предупреждението на Адаир да правя каквото ми нареди, иначе ще пострадам от собствената му ръка. Той никога нямаше да ми позволи да го напусна.

С тези мрачни мисли в главата, се опитах да се стегна, да вляза в Сейнт Андрю в онзи октомврийски следобед и да се изправя пред изненадата на семейството и познатите ми, че изобщо съм жива, както и пред евентуалното им разочарование от това, в което се бях превърнала.

Пристигнах една мрачна неделя. Имах късмет, че времето не беше прекалено сурово и снегът по пътя не ни спря. Клоните на дърветата стърчаха голи на фона на сивото небе, а последните им листа, които още не бяха окапали, бяха мъртви и сгърчени, приличаха на увиснали прилепи.

Църковната служба току-що бе свършила и хората излизаха през широките порти на залата на поляната. Миряните се събраха както винаги да си говорят на групички и въпреки студа и вятъра не им се тръгваше, бяха закопнели за контакти. Нямаше и следа от баща ми. Може би вече нямаше кой да го придружава и той бе започнал да ходи на католическите меси за по-удобно.

Но очите ми веднага откриха Джонатан и сърцето ми подскочи, когато го видях. Беше в далечния край на поляната, където бяха вързани конете и спрени каруците. Качваше се на семейната кола, а сестрите и брат му стояха и чакаха реда си. Къде бяха майка му и баща му? Отсъствието им ме разтревожи. До него видях дребна млада жена, бледа и уморена. Джонатан й помогна да се качи на предната седалка. В ръцете си тя държеше вързопче — бебе.

Невръстната съпруга на Джонатан го бе дарила с това, което аз не успях да му дам. Когато видях бебето, почти загубих кураж и замалко да кажа на кочияша да обръща. Но не го направих. Каляската ми се появи на сцената и веднага влезе в центъра на вниманието. Дадох знак на кочияша да спре. Сърцето ми биеше силно, но скочих на земята сред насъбралата се тълпа.

Посрещнаха ме по-топло, отколкото бях очаквала. Познаха ме въпреки новите дрехи, модната прическа и каляската под наем. Обградиха ме хора, които винаги бях подозирала, че не ме харесват — семейство Уотфорд, Тинки Талбът ковачът, и неговата омазана със сажди челяд, Джеремая Джейкъбс и новата му жена, чието лице си спомнях, но името й ми убягваше. Пастор Гилбърт се втурна от стълбите на църквата, а одеждите му се развяваха на вятъра. Старите ми съседи зашепнаха край мен:

— Ланор Макилврий, да му се не види!

— Вижте я каква е модерна!

Към мен отвсякъде се протягаха ръце за здрависване, макар че с периферното си зрение забелязах и цъкащите езици и клатещите се глави в края на тълпата. Тогава множеството се раздели и пред мен застана пастор Гилбърт със зачервено от усилие лице.

— Мили боже, това ти ли си, Ланор? — попита той, но аз почти не го чух, защото бях стресната от появата му. Колко бе остарял! Беше се свил, коремът му се бе прибрал, лицето му се бе сбръчкало като забравена в мазето ябълка, а очите му бяха червени и сълзяха. Плесна с ръце със смесица от обич и притеснение.

— Семейството ти ще е толкова щастливо да те види! Бяха се отчаяли, че си… — изчерви се, сякаш едва не произнесе грешна дума — … се изгубила. А ти се върна при нас и изглеждаш толкова добре.

При споменаването на семейството ми израженията на хората се смениха, но никой не каза и дума. Мили боже, какво се бе случило с роднините ми? И защо всички изглеждаха толкова по-стари? Госпожица Уотфорд имаше сиви нишки в косата си, които не си спомнях. Момчетата на Остергаард бяха пораснали и щяха да пръснат домашно ушитите си дрехи, а китките им стърчаха от късите ръкави на саката.

Тълпата се разцепи отново след леко разбъркване в периферията и в центъра пристъпи Джонатан. О, колко се бе променил! Беше изгубил всичко от момчешкото си очарование безгрижния пламък в тъмните си очи, походката. Все още беше красив, но някак си улегнал. Изгледа ме от главата до петите, установи промяната в мен и тя сякаш го натъжи. Исках да се засмея и да се хвърля в прегръдките му, за да разсея мрачното му настроение, но не го направих.

Хвана дланта ми с две ръце.

— Лани, не вярвах, че ще те видя някога пак!

Защо всички все това повтаряха?

— Доколкото виждам, Бостън ти се е отразил добре.

— Така е — отвърнах аз, но не казах нищо повече, за да разпаля любопитството му.

В този миг младата жена с бебето на ръце си проби път през тълпата и застана до лакътя на Джонатан. Той й подаде ръка и я изведе напред.

— Лани, помниш Еванджелин Макдугъл. Оженихме се, след като ти замина. Но имахме достатъчно време след тръгването ти, за да направим първото дете! — засмя се нервно. Момиче, можеш ли да повярваш, че първото ми дете е момиче? Бих казал, че нямахме късмет, но следващия път ще го направим както трябва, нали? — каза той на изчервената Еванджелин.

Естествено, знаех, че Джонатан вече е женен и че вероятно има дете. Но се оказа по-трудно, отколкото предполагах, да се срещна със съпругата и дъщеря му. Започна да не ми достига въздух. Изтръпнах, не можех да произнеса и едно поздравление. Как може всичко да се е случило толкова бързо? Нямаше ме само няколко месеца.

— Знам, че всичко стана много бързо, с бащинството и останалото — каза Джонатан и сведе очи към шапката в ръцете си. — Но старият Чарлз беше твърдо решен да ме види улегнал, преди да се спомине.

Гърлото ми се сви.

— Баща ти е починал?

— О, да, забравих, че не знаеш. Точно преди сватбата ми. Вече минаха две години — очите му бяха сухи, изглеждаше спокоен. — Разболя се, след като ти замина.

Нямало ме е повече от две години? Как беше възможно! Струваше ми се нереално, все едно бях влязла в приказка, не би да съм била омагьосана и да съм спала, докато останалият свят е продължавал да се върти? Не знаех какво да кажа. Джонатан ме хвана за ръката и ме извади от унеса ми.

— Не бива да те бавим, сигурно искаш да се видиш със семейството си. Но заповядай на вечеря вкъщи. Ще се радвам да чуя какви приключения са те държали далеч от нас, чак досега.

Започнах да се осъзнавам.

— Да, разбира се.

Но умът ми беше другаде. Щом толкова много неща се бяха случили със семейството на Джонатан, какво ли бе станало с моето? Какви ли беди ги бяха сполетели? И ако съдех по думите на Джонатан, беше минала повече от година, откакто бях напуснала града, а това никак не ми звучеше логично. Да не би времето да течеше по-бързо тук или пък по-бавно в Бостън заради непрекъснатите празненства и мързела и къщата на Адаир?

Помолих кочияша да спре каляската на пътя край дома ни родителите ми. Къщата се бе променила, нямаше как да го пропусна. Като начало изглеждаше по-порутена. Баща ми я беше строил сам, също като останалите заселници (с изключение на бащата на Джонатан, който бе довел дърводелци от Камдън да вдигнат хубавия му дом). Направил я беше от дървени трупи, първоначално с едно голямо помещение вътре, над което имаше възможност за надграждане. И надграждането беше започнало. Направи пристройка зад голямата стая, в която бе спалнята на Невин, и мансарда за дъщерите си, където трите спяхме години наред една до друга като кукли на полица.

Къщата беше рухнала като стар кон. Уплътнението между дървените трупи се рушеше. Покривът бе пробит. На тясната веранда се бяха натрупали боклуци, а тухлите на комина се бяха разклатили. Видях червени точки в далечината зад къщата, което значеше, че добитъкът още пасе по поляните. Семейството ми бе запазило поне част от стадото си, но ако съдех по състоянието на къщата, нещо драстично се бе променило. Като че ли бедстваха.

Огледах постройката. Обитателите й се бяха прибрали от църква — каруцата бе край хамбара, а старият ни кафяв кон пасеше зад оградата на обора. Но вътре нямаше никакво движение, само тънка струйка дим се издигаше от комина. Слаб огън в мразовит ден. Хвърлих поглед към купчината дърва. Изглеждаше толкова малка. Дървата за огрев бяха едва три реда, а идеше зима.

Накрая помолих кочияша да се приближи към къщата и да спре пред нея. Изчаках някакво раздвижване, но не последва такова. Събрах кураж и слязох. Тръгнах към вратата.

Мейв отвори след почукването ми. Зяпна, разгледа ме от главата до петите, след това изпищя и се хвърли на врата ми. Така прегърнати прекрачихме прага, щастливите й викове отекваха до ухото ми.

— Мили боже, ти си жива! Скъпата ми Ланор, мислехме, че никога повече няма да те видим! — избърса Мейв сълзите си от радост с края на престилката си. — Когато не получихме вест от теб… монахините писаха на мама и татко и им казаха, че най-вероятно си се изгубила — примигна тя.

— Изгубила? — повторих аз.

— Мъртва. Убита.

Мейв ме погледна право в очите.

— Казаха, че се случвало непрекъснато в Бостън. Разни бандити напивали новопристигналите до смърт.

Продължаваше да се взира трескаво в мен.

— Щом не си се изгубила, сестричке, какво се случи с теб? Къде беше почти три години?

Почти три години! Отново бях потресена колко време ми се губеше. Извън свитата на Адаир дните летяха с друга скорост, не така бавно, както за мен.

Не се наложи да обяснявам, защото майка ми излезе през отворената врата на избата с картофи в престилката си. Изпусна ги, когато ме видя, и пребледня като платно.

— Не може да бъде!

Сърцето ми се сви така силно, че направо спря.

— Може, майко. Аз съм дъщеря ти.

— Завърна се от мъртвите!

— Не съм призрак — казах през стиснати челюсти, защото се опитвах да сдържа сълзите си. Прегърнах я и усетих как неверието в старото й жилаво тяло се стопи. Тя също ме прегърна с всичките сили, които й бяха останали, а те бяха доста по-малко, отколкото помнех. Докато си говорехме, бършеше сълзите си. Погледна през рамо към сестра ми и каза:

— Повикай Невин.

— Трябва ли? Толкова бързо?

Майка ми кимна.

— Да, трябва. Вече той е мъжът в къщата. Съжалявам да ти го кажа, но баща ти си отиде, Ланор.

Никой не може да предвиди как ще реагира на такава новина. Колкото и да бях гневна на баща си и колкото ида подозирах, че се е случило нещо ужасно, вестта ме остави без дъх. Отпуснах се на един стол. Майка ми и сестра ми застанаха около мен и закършиха ръце.

— Стана преди година — каза мама спокойно. — Един от биковете го ритна в главата. Беше мигновено. Не е страдал.

Но те бяха страдали всеки ден след това. Личеше си по загрубелите им лица, по дрипавите дрехи и разрухата в къщата. Майка ми забеляза, че дискретно оглеждам наоколо.

— На Невин му беше ужасно трудно. Той се зае с фермата, а знаеш, че е прекалено голяма за сам човек.

Някога нежната уста на мама сега бе станала сурова, очевидно така се справяше с безмилостната съдба.

— Защо не наехте работници, някое момче от другите ферми? Или защо не дадохте имота под наем? Със сигурност някой от града е искал да се разшири — казах аз.

— Брат ти не искаше и да чуе за подобно нещо, затова не прави грешката да го споменеш пред него. Знаеш колко е горд — каза тя и извърна глава, за да не видя горчивината на лицето й. Неговата гордост се бе превърнала в тяхно страдание. Трябваше да сменя темата.

— Къде е Глинис?

Мейв се изчерви.

— Сега работи за семейство Уотфорд. Днес подрежда полиците.

— В неделя? — вдигнах вежди аз.

— Отработва дълга ни — обясни майка ми. Признанието бе последвано от въздишка на раздразнение. След това мама се засуети около картофите.

Усетих тежестта на парите на Адаир у себе си. Нямаше съмнение, че щях да им ги оставя и да се оправям с последствията после.

Вратата се отвори и в задимената къща влезе Невин — приведен черен силует на фона на мрачното небе. Трябваше ми малко време, за да свикнат очите ми и да разпозная, че е той. Беше отслабнал и станал суров и жилав. Косата му бе толкова късо подстригана, все едно беше обръсната. Лицето му беше мръсно и нашарено с белези, също като ръцете му. Гледаше ме също така презрително, както в деня, в който заминах. Бе изпълнен със самосъжаление от сполетялата ги след това съдба.

Когато ме видя, се покашля, мина покрай мен, отиде до мивката и си пъхна ръцете под нея. Аз станах от стола.

— Здравей, Невин.

Той изсумтя, избърса ръцете си в една кърпа и чак тогава свали овехтялото си палто. Миришеше на добитък, пръст и умора.

— Искам да говоря с Ланор насаме — каза. Майка ми и сестра ми се спогледаха и тръгнаха към вратата.

— Не, почакай те — извиках аз. — С Невин ще излезем навън. Вие останете на топло.

Майка ми поклати глава.

— Не, имаме си работа, която трябва да свършим преди вечеря. Вие си поговорете.

И побутна сестра ми пред себе си.

Честно казано, боях се да остана сама с Невин. Неприязънта му към мен бе непоклатима като скала. Не ми даваше нищо, за което да се хвана. Цялото му същество сякаш казваше, че е по-добре да си вървя, отколкото да се опитвам да намеря път към сърцето и ума му.

— Значи се върна — каза той и вдигна вежда. — Но няма да останеш.

— Не.

Нямаше смисъл да го лъжа.

— Домът ми вече е в Бостън.

Той ме изгледа надменно.

— От скъпите ти дрешки се досещам с какво си се занимавала. Мислиш ли, че аз или майка ни искаме да знаем какви срамни неща си вършила? Защо изобщо се върна?

Въпросът, от който най-много се боях.

— За да ви видя — казах аз умолително. — Да ви кажа, че не съм мъртва.

— Можеше да ни напишеш писмо. Мина доста време без вест от теб.

— Мога само да се извиня за това.

— В затвора ли беше? Затова ли не можеше да ни пишеш? — попита той подигравателно.

— Не ви писах, защото не бях сигурна, че го искате.

И какво да им пиша? Бях сигурна, че е най-добре да не чуят повече нищо за мен, а и Алехандро ме бе посъветвал така. Младите проявяват такава надменност — или глупост — да си мислят, че можеш да изрежеш миналото си като с нож и че то никога няма да те намери.

Невин изсумтя на моето извинение.

— А замисляла ли си се някога как ще се отрази мълчанието ти на мама и татко? То почти уби майка ни. И бе причината за смъртта на баща ни.

— Но мама каза, че е убит от бик…

— Така умря, вярно е. Черепът му се разцепи на две и кръвта му изтече в калта, без никой да може да я спре. Но да си виждала някога татко да е разсеян покрай добитъка? Не. Случи се, защото се беше отпуснал. След като получи писмото от монахините, вече не беше същият. Обвиняваше се, че те е отпратил. Само като си помисля, че още щеше да е с нас, ако му беше дала да разбере, че си жива! — стовари той юмрука си върху масата.

— Казах ти, че съжалявам. Имаше обстоятелства, които ми попречиха…

— Не искам да слушам извиненията ти. Казваш, че не си била в затвора. Идваш тук облечена като най-богатата курва в Бостън. Ясно ми е колко ти е било трудно през последните три години. Повече не искам да те слушам.

Той се извърна от мен и поглади наранените кокалчета на ръката си.

— Забравих да попитам — къде е бебето? Да не си го оставила при сводника си?

Бузите ми пламнаха като горещи въглени.

— Сигурно ще се радваш да научиш, че то загина, преди да се роди. Пометнах.

— А. Както казват — такава е била божията воля. Това е наказание за греховете ти с онзи дявол Сейнт Андрю.

Невин ме изгледа злобно, доволен от новината и щастлив да произнесе присъдата си.

— Така и не успях да разбера как умно момиче като теб може да е толкова сляпо за онова копеле Сейнт Андрю. Защо не ме послуша? Аз съм мъж, също като него, знам какви са мъжете…

Млъкна, беше ядосан. Исках да изтрия самодоволната му физиономия, но не можех. Може би беше прав. Може би наистина проникваше в ума на Джонатан и го разбираше по-добре от мен. И през всичките онези години се бе опитвал да ме предпази от изкушението. Моето падение се оказа и негово. Той отново потри кокалчетата си.

— Е, колко дълго смяташ да останеш?

— Не знам. Няколко седмици.

— Мама знае ли, че не си се върнала завинаги? Че от ново ще ни напуснеш? — попита Невин язвително, но и с удоволствие в гласа, което също щеше да разбие сърцето на майка ни.

Поклатих глава.

— Не можеш да останеш дълго — предупреди ме той, — защото ще натрупа сняг и ще трябва да стоиш тук до пролетта.

Колко ли време щеше да ми е нужно да убедя Джонатан да дойде с мен в Бостън? Можех ли да издържа цяла зима в Сейнт Андрю? Само мисълта да заседна сред преспите за толкова дълго и да прекарвам дните в малката къща с брат ми, ме изпълни с клаустрофобия.

Невин потопи окървавения си юмрук в кофа с вода и докато се грижеше за раната, която сам си бе причинил, продължи да ми говори:

— Можеш да отседнеш при нас. Предпочитам да те изхвърля, но не искам да давам на съседите поводи за клюки. Но през цялото време ще се държиш прилично или изхвърчаш на улицата.

— Разбира се — погладих нервно копринената си пола.

— И да не съм видял онова копеле Сейнт Андрю наоколо. Забранявам ти да го виждаш, докато си под моя покрив, но знам, че ще се срещнеш с него някъде далеч от къщата и ще ме излъжеш за това.

Разбира се, че беше прав. Но поне засега не смятах да му противореча.

— Както кажеш, братко. Благодаря.

34.

Първата вечер у дома беше трудна. От една страна, не можех да си спомня по-весела вечеря. Когато Глинис се прибра от работата при Уотфорд, всички отново се събраха около мен и сърцата ни се изпълниха с любов. (Изключение правеше само Невин, който отказваше да ми прости.) Докато се печаха бисквитите, аз донесох подаръците и им ги раздадох като някакъв Дядо Коледа.

Мейв и Глинис танцуваха, прилепили китайската коприна към телата си. Измисляха какви рокли да си ушият. Майка ми почти се разплака, когато взе шала. Радостта им само разгневи още повече Невин. Слава Богу, че не бях донесла нищо за него (защото знаех, че ще го хвърли в огъня). Тогава наистина щеше да ме изведе за ухото и да ме изхвърли на снега.

Седяхме около масата, докато опразним чинните и свещите изгорят. Майка ми и сестрите ми ми разказаха за всичко, което се бе случило в градчето след заминаването ми: погубени реколти, болести, един-двама нови съседи. И разбира се — кончини, раждания и венчавки. Описаха ми подробно сватбата на Джонатан, защото очакваха, че ще искам да знам всичко за нея — каква изискана храна сервирали (без да знаят, че съм яла такива деликатеси и пила такива напитки, за които те дори не бяха сънували), кои делови партньори на Сейнт Андрю преминали гори и реки, за да присъстват.

— Толкова е тъжно, че капитанът не доживя, за да види това — каза майка ми. А бебето! От думите на майка ми и сестрите ми излизаше, че то е колективен продукт на целия град. Всички, с изключение на Невин се интересуваха живо от малкото създание.

— Как я кръсти Джонатан? — попитах аз и топнах последната хапка в говеждата мазнина.

— Рут, като майка си — каза Глинис с вдигнати вежди.

— Това е хубаво християнско име — обади се майка ми. — Сигурна съм, че са искали да е библейско.

Размахах пръст над масата.

— Предполагам, че нито Джонатан, нито Еванджелин са го искали. Всичко е дело на майка му. Можете да ме цитирате.

— Може би и това да имат дете възможно най-скоро също е по настояване на госпожа Сейнт Андрю.

Мейв затаи дъх и погледна сестра ни за потвърждение, преди да продължи.

— Раждането е било ужасно трудно, Ланор. За малко да загубят Еванджелин. Тя е толкова слаба…

— И млада…

Всички закимаха.

— Толкова е млада — въздъхна Мейв. — Чух, че акушерката й казала известно време да не ражда.

— Така е — потвърди Глинис.

— Стига! — удари с ножа по масата Невин и накара жените да подскочат. — Не може ли да си изям вечерята на спокойствие, без да слушам клюки за градския фукльо?

— Невин… — започна майка ми, но той я отряза.

— Не искам да слушам повече за това. Той е виновен, че се ожени за това момиче. За мен е скандално, но не съм очаквал нищо по-добро от него — каза Невин ядосано.

За един кратък миг почти повярвах, че се скара на майка ни и сестрите ни, за да прекрати разговорите за бебета. Той стана от масата и тръгна към стола край огнището, на който преди седеше баща ни след вечеря. Странно ми беше да го гледам там с лулата на татко в ръка.

Ако съдех по положението на луната на небето, беше почти полунощ. Слязох от мансардата, защото не можех да заспя. Гаснещият огън украсяваше стените с танцуващи отблясъци.

Бях неспокойна, не можех да остана затворена в къщата. Имах нужда от компания. Обикновено по това време на нощта се приготвях да си лягам при Адаир. Открих, че съм гладна, направо умирах от глад. Облякох се и излязох тихо навън. Кочияшът ми спеше в хамбара под планина от одеяла и сгрят от топлината на десетките глави добитък, които нощуваха под един покрив с него. Не смятах да оседлавам и семейния кон и да развалям заслужената почивка на горкото животно, затова тръгнах пеша в единствената посока, която ми хрумна: към града. Всеки друг би сметнал, че изминаването на това кратко разстояние пеша си е живо самоубийство. Температурата бе под нулата и вятърът брулеше силно, но аз бях устойчива на всякакъв климат и можех да вървя колкото си искам, без да се уморявам. Стигнах до къщите в покрайнините на града много бързо.

Но къде да отида? Сейнт Андрю не беше голям. Само в няколко прозореца се виждаха запалени светлинки. Градът спеше, но кръчмата на Даниел Дотъри още работеше и единственият й прозорец светеше. Поколебах се на вратата, чудех се дали е разумно да ме виждат там в този час. Малко жени влизаха при Дотъри, но никога сами. Невин лесно можеше да научи и да се убеди окончателно, че съм най-обикновена проститутка. Но топлината вътре, тихият разговор и спорадичните избухвания на смях ме изкушаваха. Изтърсих калта от обувките си и влязох.

Вътре имаше само няколко клиенти (и слава Богу, защото пространството беше малко): двама дървосекачи, служители на Джонатан и Тоби Остергаард, грубоватия баща на бедната София, който бе заприличал на труп. Кожата му бе посивяла и мъртвите му очи се взираха невиждащо в черната стена. Всички глави се извърнаха към мен, когато влязох, а Дотъри ме изгледа особено мръснишки.

— Наливна бира — поръчах аз несигурно. Имаше само една напитка в менюто. Някога помещението беше част от дома на Дотъри. Беше разделен така въпреки протестите на жена му. В кръчмата имаше барплот, малка маса и множество табуретки, сковани от стари парчета дърво. Единият им крак неизменно бе по къс от останалите два. В по-топлите месеци се играеха игри, а понякога се организираха и боеве с петли в хамбара, който бе отделен с кална пътека от къщата. Повечето клиенти не оставаха, а си взимаха бира, която пиеха у дома, докато се хранеха, защото варенето на пиво беше трудна работа и всички бяха съгласни, че Дотъри е най-добър в това в целия град.

— Чух, че си се върнала — каза Дотъри, докато прибираше монетата ми. — Доколкото виждам, Бостън ти се е отразил добре — и огледа похотливо дрехите ми. — И какво прави селско момиче като теб, та да може да си позволи такова хубаво облекло?

Също като брат ми, Дотъри сигурно вече имаше отговор, както и всички останали — какво се бе случило с мен, та да стана заможна жена. Но никой нямаше куража да ме обвини направо, а намеците на кръчмаря ме разгневиха: правеше се на интересен заради клиентите си. Но пък какво можех да сторя аз при тези обстоятелства? Усмихнах му се непроницаемо над чашата си.

— Това, което са правили безброй хора преди мен, за да подобрят съдбата си: свързах се с богати хора, господин Дотъри.

Един от дървосекачите си тръгна малко след като аз дойдох, но другият дойде да ме покани на масата си. Чу, че Дотъри споменава Бостън, и искаше да си поговори с някого, който е бил там наскоро. Беше млад, може би на двайсет, приятен и изглеждаше чист, за разлика от повечето наемници в Сейнт Андрю. Каза ми, че е от скромно семейство, което живее в покрайнините на Бостън. Дошъл в Мейн, за да работи. Изкарвал добри пари, но изолацията го убивала; липсвало му разнообразието на големия град, възможностите за забавление. Очите му се насълзиха, когато започнах да му разказвам за градската градина в слънчевите недели и за блестящата черна повърхност на река Чарлз при пълнолуние.

— Надявах се да си тръгна от тук, преди да паднат снегове — каза той и се взря в чашата си. — Но чух, че Сейнт Андрю иска работниците да останат и през зимата и ще им плати добре за това. Който остане обаче, ще е ужасно самотен.

— Предполагам, че е въпрос на гледна точка.

Дотъри стовари една халба върху дървения плот и ни стресна и двамата.

— Приключвайте. Време е да си ходим по леглата.

Стояхме пред залостената врата на Дотъри и се притискахме един в друг, за да се пазим от вятъра. Непознатият приближи устни до ухото ми и от думите му мъхът по бузата ми настръхна като цвете, което се протяга към слънцето. Той ми довери, че не е бил с жена от много време. Призна, че има малко пари, но ме попита дали нямам желание и без да ми плаща.

— Надявам се, че не бъркам професията ти — каза той със смутена усмивка. — Но като дойде сама при Дотъри…

Нямаше какво да кажа, беше напълно прав.

Промъкнахме се в хамбара на Дотъри. Животните бяха така свикнали с нощните посетители от бара, че изобщо не помръднаха. Младият дървосекач си разкопча панталоните и постави члена си в ръката ми. Разтопи се от действията ми и скоро потъна в облак от удоволствие.

Сигурно завръщането ми в Сейнт Андрю и срещата с Джонатан ме бяха изпълнили със страст. Може ръцете на дървосекача да докосваха тялото ми, но в ума ми бе Джонатан. Беше чиста лудост да си мисля за него, но комбинацията между плътски удоволствия и фантазии в онази нощ ми подсказа как би могло да бъде сега между нас и ме направи жадна за още. Придърпах младия мъж към себе си и поставих единия си крак върху бала със слама, за да му дам по-добър достъп под фустата си.

Той влезе в мен, плътта му бе сладка и твърда, а ръцете — нежни. Опитах се да си представя, че е Джонатан, но илюзията ми убягваше. Може би Адаир беше прав и наистина щяхме да спечелим, ако направехме Джонатан един от нас. Ужасната ми жажда ми подсказваше, че трябва да опитам, иначе щях да съжалявам до края на живота си, а това означаваше — вечно.

Дървосекачът потръпна и издиша тежко, когато свърши, след това извади носна кърпа и ми я предложи.

— Извинявай за грубостта ми — прошепна той разгорещено в ухото ми, — но това беше най-невероятното чукане, което съм имал. Сигурно си най-талантливата проститутка в Бостън!

— Куртизанка — поправих го аз внимателно.

— И не мога да се преструвам, че съм в състояние да те компенсирам по начина, по който без съмнение си свикнала… — продължи той, докато ровеше в джоба си за пари, но аз го хванах за ръката, за да го спра.

— Недей. Запази си парите. Просто ми обещай, че няма да казваш и дума на никого — казах му аз.

— О, няма, въпреки че ще го помня до края на живота си!

— Както и аз — отвърнах, макар че това момче със сладко лице можеше да се окаже или един от многото, или последният ако имах късмет — който щеше да бъде заменен с Джонатан и само с Джонатан.

Погледах го как тръгва в нощта към пътя, който водеше към имота на Сейнт Андрю, после се увих в палтото си и поех в обратна посока. Топлите остатъци от него се стичаха по вътрешната страна на бедрата ми и аз почувствах приятно познато раздвижване в гърдите си, както и удоволствието, което изпитвах винаги, когато някой мъж отмалее безпомощен от сексуална възбуда в ръцете ми. Нямах търпение да преживея това и с Джонатан и да го изненадам с новопридобитите си умения.

Пътят ми минаваше покрай работилницата на ковача и по навик погледнах надолу към къщата на Магда. Зад шала, който тя закачаше на прозореца си, се виждаше, че свети. Значи беше будна. Странно как някога й завиждах за дома й, но сигурно още беше така, защото сърцето ми странно трепна, когато го видях и си спомних съкровищата й, които толкова ме бяха впечатлили като малка. Палатът на Адаир може и да беше разкошен и пълен с луксозни вещи, но след като прекрачиш прага му — край със свободата ти. Магда бе господарка на собствения си дом и никой не можеше да й отнеме това.

Докато стоях в началото на пътеката, предната врата се отвори и от нея излезе един дървосекач (и слава Богу, защото щях да умра от срам, ако някой от съседите ми се бе оказал посетител на Магда). Тя също излезе след него и за миг двамата се озоваха и светлината, идваща от отворената врата. Те се смееха. Магда се бе завила в наметало, за да изпрати клиента си по стълби те и да му махне за довиждане. Скрих се обратно в сенките, за да спестя на дървосекача неудобството да бъде видян тук, но не и преди Магда да ме забележи.

— Кой е там? — извика тя. — Не искам неприятности.

Излязох от мрака.

— Не и от мен, госпожо Магда.

— Ланор? Ти ли си това? — изви шия тя. Аз минах покрай отдалечаващия се дървосекач, изкачих стълбите и я прегърнах. Стори ми се по-крехка от всякога.

— Мили боже, момиче, казаха ми, че сме те изгубили — промълви Магда, докато ме въвеждаше. Стаята бе отоплена от малкото огнище и двете тела, които доскоро се бяха потили вътре (миризмата още висеше във въздуха; тези дървосекачи не бяха много усърдни с миенето и понякога доста воняха). Свалих си наметката. Магда ме хвана за раменете и ме завъртя, за да огледа по-добре хубавата ми рокля.

— Е, госпожице Макилврий, виждам, че ти е провървяло.

— Не бих казала, че се гордея с труда си — отвърнах.

Магда ме погледна с укор.

— Да разбирам ли, че си се замогнала по обичайния начин за млада дама…?

Когато не отговорих, тя рязко свали наметалото си.

— Е, знаеш мнението ми по този въпрос… Едва ли е престъпление да тръгнеш по единствения път, който е отворен пред теб, и да забогатееш от това… Ако Бог не е искал да си изкарваме парите като проститутки, щеше да ни даде други начини, с които да се издържаме. Но не е.

— Не съм точно проститутка.

Защо се чувствах длъжна да се обяснявам каква съм точно?

— Има един мъж, който ме издържа…

— Женени ли сте?

Поклатих глава.

— Тогава си му любовница.

Тя не ме съдеше, просто излагаше фактите, все едно ме информираше за работа, на която исках да постъпя. Наля джин в две малки чаши, които бяха толкова стари, че стъклото им бе помътняло, и аз й разказах за живота си в Бостън и за Адаир. Беше истинско облекчение да споделя с някого. Разбира се, не всичко, пропуснах някои части, които исках да променя: буйния му нрав, непредвидимите смени в настроенията, спорадичните партньори мъже в леглото му.

Казах й, че с красив, богат и обсебен от мен. Тя кимаше, докато слушаше историята ми.

— Браво на теб, Ланор. Гледай да спестиш част от парите, които ти дава.

Под светлината на свещта видях по-ясно лицето на Магда. Годините, в които бях отсъствала от града, бяха оставили отпечатък върху нея. Тънката й кожа бе увиснала около устата и на шията, черната й коса бе почти наполовина бяла. Някога красивите й дрехи бяха избелели и похабени. Независимо че беше единствената проститутка в града, нямаше да може да продължи със занаята си още дълго. Младите дървосекачи щяха да спрат да идват тук, а старите, които все още бяха готови да плащат за услугите й, не се държаха много добре с нея. Скоро щеше да се превърне в старица без приятели в град, където животът бе суров.

Бях закичила на корсета си малка перлена брошка, подарък от Адаир. Семейството ми не разбираше нищо от бижута и затова я носех, без да се притеснявам в тяхно присъствие, но Магда би трябвало да знае, че струва цяло състояние. Отначало си мислех да я дам на роднините си, те имаха повече право на нея, отколкото тази жена, която бе единствената ми приятелка. Но реших на тях да оставя парите, а те бяха добра сума. Затова свалих брошката от дрехата си и й я подадох.

Магда наклони глава.

— О, не, Ланор, не бива да го правиш. Не ми трябват парите ти.

— Искам да я вземеш…

Тя бутна протегнатата ми ръка.

— Знам какво си мислиш. Планирам скоро да се оттегля. Спестила съм доста пари, откакто съм тук. Старият Чарлз Сейнт Андрю трябваше да праща заплатите на някои от работниците си направо на мен, защото прекарваха цялото си свободно време в тази къща, и така да им спести усилието да разнасят пари в джобовете си по цял ден — засмя се тя. — Не, предпочитам да я запазиш за себе си. Може и да не ми вярваш, тъй като си млада и красива и имаш мъж, който цени компанията ти, но някой ден всичко това ще изчезне и може да ти потрябват парите, които би взела за тази брошка.

Разбира се, не можех да й кажа, че този ден за мен никога няма да дойде. Насилих се да се усмихна, докато връщах брошката на мястото й.

— Решила съм през пролетта да се преместя на юг. Някъде близо до океана — продължи Магда. Огледа стаята, сякаш се опитваше да реши кои вещи да вземе и кои да остави. — Може би ще намеря някой добър самотен вдовец и отново ще се омъжа.

— Не се съмнявам, че късметът ще ти се усмихне, Магда, каквото и да решиш да правиш, защото имаш щедро сърце — казах аз, навела глава. — Трябва да те оставям да си лягаш и да се връщам при семейството си. Беше ми приятно да те видя, Магда.

Прегърнахме се отново и тя ме поглади сърдечно с длан по гърба.

— Пази се, Ланор. Бъди внимателна. И каквото и да става, не се влюбвай в твоя господин. Ние, жените, взимаме най-погрешните решения, когато сме влюбени.

Тя ме изпрати до вратата и ми помаха за довиждане.

В съвета й имаше много истина и сърцето ми натежа. Тръгнах към гората доста по-паднала духом от преди. Върнах се у дома по-неспокойна, отколкото тръгнах. Замислих се и установих, че е така, защото бях излъгала Магда за Адаир. Не просто бях запазила тайната му — нашата тайна. Това бе разбираемо. Ако някой в Сейнт Андрю можеше да разбере странностите на Адаир, това беше Магда. И въпреки това аз я излъгах за връзката си с него. Жената иска най-много от всичко да се гордее с мъжа в живота си, а очевидно аз не бях горда със своя. И как да бъда след всичко, в което Адаир ме беше въвлякъл, защото само като ме бе погледнал, беше разбрал каква съм. Беше ме принудил да споделям тъмните му страсти. Колкото и да се страхувах от него, винаги откликвах на желанията му и приемах всяко сексуално предизвикателство. Той наистина извади на светло много мои скрити заложби, не можех да го отрека, но това не ме изпълваше с гордост. Може би не се срамувах от Адаир, а от самата себе си.

Тези ужасни мисли изпълваха съзнанието ми, докато завита в наметалото, за да се пазя от силния вятър, бързах по пътеката към семейния дом. Не можех да изгоня от спомените си всичките онези ужасни неща, които бях сторила, не спирах да се чудя защо тези долни удоволствия така ми харесват. Нищо чудно, че не бях сигурна дали заслужавам душата ми да бъде спасена.

35.

На другия ден се събудих и чух как майка ми и Мейв си шепнат в кухнята, за да не ме събудят. Сигурно им се струвах мързелива повлекана, свряна под купчина одеяла, която проспива най-продуктивното време на деня и не става чак до пладне, макар отдавна да не се бях будила толкова рано.

— Я виж кой е станал — провикна се майка ми от огнището, когато ме чу да се размърдвам горе.

— Сигурно Невин много би искал да каже няколко думи за режима ми — отвърнах аз, докато слизах по стълбата.

— Едва го удържахме да не те измъкне за краката от постелята — каза Мейв и ми подаде дрехите, които бяха стояли дотогава на стол пред огъня, за да се стоплят.

— Снощи се почувствах неспокойна и се разходих до града — признах си аз.

— Ланор! — за малко да изпусне ножа майка ми. — Да не си се побъркала? Можеше да измръзнеш до смърт! Да не говорим за други лоши неща, които можеха да ти се случат — каза тя и се спогледа със сестра ми. И двете знаеха, че у мен бе останала малко добродетел, която да бранят. Но постепенно омекна.

— Бях забравила колко студено става тук на север нощем — излъгах аз.

— И къде ходи?

— Не на църква, предполагам — засмя се Мейв.

— Не, не бях на църква. Ходих при Дотъри.

— Ланор…

— Малко компания в самотния час, само това исках. Не съм свикнала да си лягам толкова рано и да е толкова тихо край мен. Животът ми в Бостън сега е много различен. Ще трябва да ме разберете.

Завързах си връзките на полата, отидох при майка ми и я целунах по челото.

— Не си в Бостън, скъпа — сгълча ме майка ми.

— Не се тревожи толкова — обади се Мейв. — И Невин ходи при Дотъри от време на време. Щом мъжете могат, не виждам защо и ти да не можеш, поне е повод… — и хвърли поглед на майка ми, за да види реакцията й. — А ние просто ще свикнем с това.

Значи Невин ходеше при Дотъри… Налагаше се да внимавам. Ако разбереше за нощната ми афера, можеше да стане лошо за мен.

В този миг разговорът ни бе прекъснат от почукване на вратата. Един от прислужниците на Сейнт Андрю подаде кремав плик с моето име върху него. Вътре имаше бележка, написана с педантичния почерк на майката на Джонатан. С нея канеха семейството ни на вечеря същия ден. Прислужникът чакаше на вратата за отговор.

— Какво да му кажа? — попитах аз, сякаш отговорът не бе очевиден. Мейв и майка ми танцуваха като Пепеляшки, които са научили, че отиват на бал. — Ами Невин? Той със сигурност ще откаже — добавих.

— Без съмнение. Няма да престъпи принципите си — каза Мейв.

— Ще ми се брат ви да имаше повече делови нюх — промърмори майка ми. — Би могъл да използва тази възможност, за да поговори с Джонатан да купува по-редовно от нас. Половината град си изкарва прехраната от това семейство. Кой друг ще купува говеждо? А те имат толкова мъже, които трябва да хранят…

Сигурно си мислеше, че Сейнт Андрю са скъперници, защото дават на работниците си дивеча, който ловяха в имението им.

Върнах се до вратата и казах на прислужника:

— Кажи на госпожа Сейнт Андрю, че с радост приемаме поканата и четирима от нас ще дойдат на вечеря.

В онзи ден ми се струваше сюрреалистично двете ни семейства да вечерят заедно. Не се бе случвало никога, когато с Джонатан бяхме приятели като деца, а аз предпочитах да сме само двамата пред камината в кабинета му. Но това нямаше как да стане, не и сега, когато той имаше съпруга и дете.

Сестрите му вече бяха започнали да се превръщат в стари моми и приличаха на кукумявки. Гледаха моите, които бяха значително по-жизнерадостни, като някакви маймуни, пуснати в къщата им. Горкият бавноразвиващ се Бенджамин седеше до майка си, впил очи в чинията си и стиснал устни. Правеше всичко възможно, за да стои мирен. От време на време тя го потупваше по ръката, което очевидно успокояваше нещастното дете.

Отляво на Джонатан седеше Еванджелин. Приличаше на дете, което са пуснали на масата на възрастните. Розовите й пръстчета опипваха всички изящни сребърни прибори пред нея, сякаш не знаеше за какво служат. Погледът й често се стрелваше към съпруга й, беше като куче, което търси одобрението на господаря си. Като видях Джонатан, обграден от семейството, което винаги щеше да зависи от него, изпитах жалост към него, но и досада.

Поднесоха еленско месо и дузина печени пъдпъдъци, от които накрая остана само купчина оглозгани ребра и малки птичи кости. След като се нахранихме, Джонатан огледа масата, на която имаше почти само жени, и ме покани в стария кабинет на баща си, който вече наричаше свой. Когато майка му отвори уста, за да протестира, той каза:

— Няма друг мъж, който да ми направи компания за една лула, а освен това искам да говоря с Лани насаме. Пък и съм сигурен, че ако остане с вас, доста ще се отегчи.

Рут вдигна вежди, но сестрите му не протестираха. Може би се опитваше да им спести неудобството от моята компания. Бях сигурна, че и те ме смятат за проститутка и вероятно Джонатан се е наложил над тях, за да ме поканят на вечеря.

Когато затвори вратата на кабинета, наля уиски и приготви две лули с тютюн. Настанихме се на креслата край огъня. Първо поиска да знае как така съм изчезнала в Бостън. Разказах му по-дълга история от тази, която предложих на семейството си: че работя за богат европеец като негова придружителка в Америка. Джонатан ме изслуша скептично. Чудеше се дали да подложи версията ми на съмнение, или просто да се наслади на разказа.

— Трябва да си помислиш дали да не се преместиш в Бостън. Животът там е толкова по-лесен — казах аз и поднесох огънче към лулата. — Ти си богат. Ако живееш в голям град, ще можеш да се наслаждаваш на удоволствията на живота.

Той поклати глава.

— Не мога да напусна Сейнт Андрю. Трябва да се секат дървета, това е нашето препитание. Кой ще ръководи бизнеса?

— Господин Суит, както и сега. Или някой друг управител. Така богатите хора с много инвестиции управляват собствеността си. Няма причина ти и семейството ти да страдате в суровите условия на ужасните зими по тези места.

Джонатан се загледа в огъня и дръпна от лулата.

— Може би си мислиш, че майка ми няма търпение да се събере със семейството си, но никога няма да успеем да я помръднем от Сейнт Андрю. Никога няма да си го признае, но е свикнала с тукашното си положение. В Бостън ще е просто една от многото заможни вдовици. Дори може би социалният й живот ще страда, защото е прекарала прекалено много време в дивотията. Освен това, Лани, мислила ли си какво ще се случи с града, ако ние го напуснем?

— Бизнесът ти ще остане тук. Ще продължаваш да плащаш на местните за същото, за което им плащаш и сега. Единствената разлика ще е, че ти и семейството ти ще водите живот, какъвто заслужавате. Ще има лекари за Бенджамин. Ще се срещаш със съседите си в неделя, ще ходиш всяка вечер на празненства и игри на карти като част от градския елит.

Джонатан ме изгледа невярващо. Но в очите му имаше достатъчно колебание, което ми подсказа, че това, което каза за майка си, е просто извинение. Може би той беше този, който се страхуваше да напусне Сейнт Андрю, да изостави единствения град, който познава, и се превърне в дребна риба в голямо, добре уредено езеро. Наведох се към него.

— Няма ли това да е твоята награда, Джонатан? Ти съгради цялото това богатство заедно с баща си. Нямаш представа какво те очаква отвъд тези гори, които приличат на стени на затвор.

Изглеждаше обиден.

— Излизал съм от Сейнт Андрю. Ходил съм до Фредериктън.

Семейство Сейнт Андрю имаха делови партньори в този град. Дървените трупи се пускаха по Олагаш до река Сейнт Джон и се обработваха във Фредериктън, разкрояваха се на дъски или се горяха на въглища. Чарлз беше водил Джонатан там още преди той да навърши двайсет години, бях чувала да ми разказва за това. Но сега вече си мислех, че у него няма никакво любопитство към света извън малкия му град.

— Фредериктън не може да се сравнява с Бостън — протестирах аз. — И освен това, ако дойдеш в Бостън, ще можеш да се запознаеш с моя работодател. Той е кралска особа от Европа, на практика е принц. Но което е по-важно, истински ценител на удоволствията. Човек от твоята порода — опитах се да се усмихна изкусително. — Гарантирам ти, че ще промени живота ти завинаги.

Той ме изгледа.

— „Ценител на удоволствията“? И ти как го разбра, Лани? Мислех, че си негова придружителка.

— Това може да означава много неща.

— Признавам, че ме заинтригува — каза той, но тонът му беше самодоволен. Част от мен тъгуваше, че Джонатан така се е предал пред новите си задължения и не проявява никакво любопитство към изкушенията, които му предлагах. Обаче бях сигурна, че старият Джонатан е някъде там, просто трябваше да го събудя.

След това прекарахме много вечери заедно. Бързо забелязах, че не е завързал нови приятелства. Не разбирах защо, след като едва ли липсваха мъже, които да не желаят социалния статус и вероятните финансови облаги на близостта си с него. Но той не беше глупав. Това бяха същите мъже, които като малки го бяха презирали заради хубостта и богатството му. И го бяха мразили, защото доходите на бащите им са зависели от капитана.

— Ще ми липсваш, когато си заминеш — каза ми Джонатан в една от тези вечери, в които зад затворените врати на кабинета му пушехме качествен тютюн. — Мислила ли си да останеш? Не се налага да се връщаш в Бостън, особено ако е само заради парите. Мога да ти дам работа, така ще помагаш и на семейството си, след като баща ти вече го няма.

Почудих се дали е обмислил това предложение, или му бе хрумнало спонтанно. Дори и да ми намереше някаква длъжност, майка му нямаше да е съгласна паднала жена да работи за сина й. Беше прав, че това щеше да е добра възможност да подкрепя семейството си, но дълбоко в себе си аз се измъчвах. Освен това ме гнетеше страх какво щеше да ми се случи, ако не изпълнех заповедите на Адаир.

— Не мога да се откажа от живота в града, след като го опознах. И ти би се чувствал по същия начин.

— Вече ти обясних…

— Не бива да взимаш прибързано решение. Все пак да преместиш целия си живот в Бостън не е шега работа. Ела ми на гости. Кажи на семейството си, че ще пътуваш по работа. Виж дали градът ти е по вкуса.

Бях почистила сръчно лулата с тел, умение, което бях усвоила при Адаир, и я почуках в малкия пепелник, за да падне пепелта.

— Ще имаш много ползи и за бизнеса. Адаир ще те представи на различни хора, ще те запознае със собственици на дървопреработващи фабрики. Ще те въведе и в обществото. Тук, в Сейнт Андрю, няма никаква култура! Нямаш представа какво изпускаш — представления, концерти. Но това, което наистина смятам, че ще те очарова — казах аз, наведох се напред и доближих главата си до неговата, сякаш се канех да споделя голяма тайна, — е, че Адаир е същият като теб, когато става въпрос за мъжки удоволствия.

— Не думай.

Изражението на лицето му ме молеше да продължа.

— Жените сами му се хвърлят на врата. Всякакви жени. От висшето общество или пък най-обикновени, а когато се умори от тях, сърничките винаги са на разположение.

— Сърничките?

— Проститутките. В Бостън има всякакви проститутки. В лъскави бордеи. Такива, които работят на улицата. Актриси и певици, които с радост ще ти станат любовници, ако им осигуриш квартира и издръжка.

— Да не би да казваш, че ако искам да съм с жена, ще трябва да отида при актриса или певица? — попита той и извърна поглед. — Всички мъже в Бостън ли плащат за женска компания?

— Ако я искат само за себе си — казах аз. Бавно набирах скорост. — Тези жени са най-добрите в изкуството на любовта продължих с надеждата да разпаля любопитството му. Време беше да му дам подаръците на Адаир. — Подарък от работодателя ми — обявих аз и му подадох малък вързоп, увит с червена коприна: колодата карти с мръсните картинки. — От един джентълмен за друг.

— Забавно — коментира той, докато се взираше във всяка карта. — Виждал съм подобни карти във Фредериктън, макар да не бяха изработени с толкова фантазия.

Когато взе червената коприна, за да увие в нея картите, изпадна и вторият подарък, за който бях забравила. Джонатан затаи дъх.

— Боже, Лани, коя е тя?

Държеше в ръцете си миниатюрна рисунка на Узра и я гледаше като омагьосан.

— Фантазия ли е, творение на някой художник?

Тонът му не ми хареса. Никой джентълмен не би творил така пред жена, която твърди, че харесва. Но какво можех да направя? Предназначението на портрета бе да го изкуши и очевидно беше успял.

— О, не, уверявам те, че съществува от плът и кръв. Тя е наложница на работодателя ми, одалиска, която е довел със себе си от Пътя на коприната.

— Твоят работодател има странен начин на живот. И държи открито наложница в Бостън? Не ми се вярва, че му позволяват.

Джонатан вдигна очи от картината към мен. Веждите му бяха свъсени.

— Не разбирам… Защо работодателят ти ще ми праща подаръци? Какъв му е интересът? Какво, по дяволите, си му разказвала за мен?

— Той търси подходящ приятел и предусеща, че си му сродна душа.

Джонатан стана подозрителен, може би се боеше, че интересът на мъж, когато не познава, към него най-вероятно е свързан с богатството му.

— Да ги кажа честно, мисля, че е разочарован от хората в Бостън. Те са доста мрачни. Не може да намери местен човек с дух като неговия и желание да се отдава смело на забавления…

Но Джонатан вече не обръщаше внимание на думите ми. Толкова настойчиво се взираше в мен, че се уплаших да не съм казала нещо обидно.

— Какво има? — попитах.

— Ами просто си… толкова променена — каза той накрая.

— Няма да го отричам. Промених се напълно. Въпросът е дали ти си разочарован от тази промяна?

Той примигна, в тъмните му очи се прокрадна болка.

— Като че ли да, може би малко. Не съм сигурен как да го кажа, без да нараня чувствата ти, но не си момичето, което беше, когато замина. Толкова си светска. Ти си любовница на онзи мъж, нали? — попита колебливо.

— Не точно.

Сетих се за един термин отпреди години.

— Аз съм негова духовна съпруга.

— Негова „духовна съпруга“?

— Всички сме такива. Одалиската, аз, Тилде…

Реших да не споменавам Алехандро и Дона, защото нямах представа как ще реагира Джонатан.

— Има три съпруги под един покрив?

— Както и други жени, с които се забавлява…

— И нямаш нищо против?

— Може да дарява любов, на когото си поиска, както и ние. Това, което имаме, е нещо непознато за теб, но… да, разпределението ме устройва.

— Боже, Лани, направо не мога да повярвам, че си момичето, което целунах в гардеробната на църквата преди толкова години.

Той ме погледна срамежливо, сякаш не бе сигурен как да се държи с мен.

— След цялата тази реч за даряването на любов, предполагам, че няма да е много неприлично, ако те помоля за още една целувка. Просто за да се уверя, че наистина си онази Лани, която някога познавах?

Точно на този пробив се надявах. Той стана от креслото, наведе се към мен и обгърна лицето ми с длани. Но целувката му беше колеблива. Тази нерешителност почти ми разби сърцето.

— Бях сигурна, че никога повече няма да те видя, Джонатан, да не говорим да те целуна отново. Мислех, че ще умра, толкова ми липсваше.

Когато се взрях в лицето му, осъзнах, че надеждата да го видя пак, бе единственото, което беше запазило разсъдъка ми. А сега бяхме заедно и нямаше да пропусна шанса си. Станах и се притиснах към него, а след малко колебание той ме прегърна. Бях благодарна, че все още ме желае, но всичко в него се бе променило от последния път, когато бяхме заедно, дори мирисът на косата и кожата му. Сдържаността, с която обви талията ми. Вкусът на целувките му. Всичко се бе променило.

Беше станал по-бавен, по-мек, по-тъжен. Любеше се все така сладко, но бе изгубил настървеността си. Може би защото бяхме в семейния му дом, а жена му и майка му седяха от другата страна на заключената врата. Или пък просто бе обзет от разкаяние, че мами горката Еванджелин.

Лежахме дълго заедно на дивана, след като Джонатан свърши. Той бе облегнал глава на гърдите ми, които бяха пристегнати в хубава копринена рокля с панделка и дантели. Все още беше между краката ми, полегнал върху купчината поли и фусти, вдигнати до кръста ми. Галех косата му, а сърцето ми биеше блажено. И да, бях горда, че го накарах да се поддаде на желанието си. А що се отнася до съпругата му, която го чакаше чинно от другата страна на вратата е, нима тя първа не го открадна от мен? А и бракът не значеше почти нищо, щом той още ме искаше и сърцето му ми принадлежеше. Тялото ми трепереше радостно след доказателството за неговата страст. Въпреки случилото се с всеки от нас през годините, в които бяхме разделени, аз бях убедена повече от всякога, че връзката ни не е прекъсната.

36.

Провинция Квебек, днешно време

Люк спря пред закусвалня на изхода от магистралата. Имаше нужда да си почине от безкрайния монотонен сив път. Седна в едно сепаре и взе лаптопа на Лани, за да навакса с новините и да провери електронната си поща. Като изключим обичайната поредица съобщения от болничната администрация („На служителите се напомня да не паркират на източния паркинг, защото пространството ще се използва за снегопочистващите машини…“), никой не му беше писал. Май никой не бе забелязал отсъствието му. Люк разходи разсеяно курсора по екрана. Нямаше какво повече да проверява. Тъкмо се канеше да изключи компютъра, когато чу сигнал. Някой му беше пратил имейл.

Очакваше да е спам, нова ведра покана от банката му да си открие още една сметка или нещо също толкова безполезно, но се оказа писмо от Питър. Стана му неудобно. Беше се възползвал от добротата на колегата си. Питър беше по-скоро познат, а не приятел, но тъй като в окръга нямаше много анестезиолози, а Люк бе лекар в спешно отделение, се виждаха по-често от останалите доктори. След последните си перипетии Люк беше станал по-необщителен, но Питър бе един от малкото, които все още говореха с него.

„Къде си? — пишеше в имейла. — Не смятах, че имаш намерение да вземеш колата за толкова дълго. Опитах се да ти се обадя, но не си вдигаш мобилния телефон. Всичко наред ли е? Да не би да си катастрофирал? Мали не си ранен? Тревожа се за теб. ОБАДИ МИ СЕ“.

После Питър изреждаше телефонните си номера и мобилния на жена си. Люк затвори имейла и стисна челюст. Бои се, че съм превъртял, осъзна. Знаеше, че поведението му бе, меко казано, странно. Хората внимаваха край него и се бояха да споменават Триша, развода или смъртта на родителите му. Смятаха, че не може да се справи с всички струпали се на главата му беди.

Но чак сега Люк си даде сметка, че напускането на града с тази жена го бе разсеяло от нещастието му. Не му се бе случвало да не се чувства потиснат от месеци. За първи път можеше да мисли за дъщерите си, без да му иде да се разплаче.

Люк пое дълбоко дъх и дълго издиша. Не си прави прибързани заключения, каза си той. Питър просто беше любезен и търпелив. Не заплашваше да се обади в полицията. Даде си сметка, че той бе най-уравновесеният човек в живота му в момента, но това сигурно се дължеше на факта, че беше нов в Сейнт Андрю. Младият лекар все още не бе заразен с местната странност, хладната сдържаност и пуританската пристрастеност към раздаването на присъди.

За миг Люк се изкуши да се обади на Питър. Той беше връзката му с реалния свят, който съществуваше за него, преди да помогне на Лани да избяга от полицията, преди да чуе фантастичната й история, преди да спи с пациентка. Питър можеше да успее да го убеди да се върне. Отново пое дълбоко дъх: въпросът беше дали той искаше да го убедят?

Отвори пак имейла на Питър и натисна „Отговор“.

„Съжалявам за колата ти — написа той. — Скоро ще я оставя някъде и полицията ще я намери и ще ти я върне“. Обмисли написаното и си даде сметка, че то означава, че е избягал и повече няма да се върне. Почувства огромно облекчение. Преди да натисне бутона „Изпрати“, добави: „Вземи пикапа ми. Твой е“.

Люк се отби в тоалетната, преди да се качи в джипа. Лани вече беше на предната седалка и гледаше право пред себе си с тъжна усмивка.

— Какво има? — попита я той, когато завъртя ключа в запалването.

— Нищо… сведе очи тя. — Когато отидох да платя сметката, докато ти беше в тоалетната, видях, че продават алкохол под щанда. Затова помолих за бутилка „Гленфидих“. Но продавачката отказа да ми даде. Каза, че трябва да изчакам баща ми да излезе от тоалетната и той да купи бутилката.

Люк се пресегна към дръжката на вратата.

— Ще се върна, ако искаш…

— Недей. Не е заради скоча, а защото… това се случва непрекъснато. Писна ми, това е. Винаги ме бъркат с тийнейджърка, третират ме като хлапе. Може и да изглеждам малка, но не мисля като малка и не искам да се отнасят с мен като с малка, знам, че младоликото лице ми помага да минавам между капките, но, боже… — вдигна тя глава и я поклати. После изправи рамене. — Хайде да й направим представление. Ама наистина да я побъркаме.

Преди Люк да успее да отговори, тя сграбчи яката на якето му и го дръпна. Впи устни в неговите и дълго го целува, като се триеше в него. Целувката продължи толкова много, че накрая му се зави свят. През рамото на Лани видя как жената на касата застина и зяпна ужасена, а очите й се разшириха.

Лани го пусна и се засмя. Той инстинктивно си обърса устата.

— Не прави така. Не искам да ме бъркат с твой баща. Това ме кара да се чувствам… — все едно съм ужасен човек, а аз не съм, помисли си той, но не го произнесе.

Лани веднага утихна, изчерви се от срам и сведе безпомощно поглед.

— Прав си. Извинявай, не исках да те карам да се чувстваш неудобно — каза тя. — Няма да се повтори.

37.

Сейнт Андрю, 1819 година

Това блажено общуване на дивана не ни беше последното. Продължихме да се виждаме, когато можем, макар и в меко казано, неудобни обстоятелства — хамбар край пасбището, ухаеш на люцерна (след което той трябваше внимателно да почисти всички тревички от дрехите си), конюшнята на семейството Сейнт Андрю, където се заключвахме в сервизното помещение и се триехме тихо един в друг сред дрънчащи юзди и хамути.

Докато бях с Джонатан, вдишвах аромата му и капки негова пот капеха по лицето ми, с изненада установих, че Адаир се промъква в мислите ми. Учудих се, че изпитвам вина, сякаш му изневерявам, защото ние по някакъв свой начин се обичахме. Освен това имаше и страх от наказанието, което щеше да ми наложи, не че спя с друг мъж, а че обичам друг. Защо изпитвах вина и страх, щом правех точно това, което той искаше? Може би защото дълбоко в сърцето си знаех, че обичам Джонатан и само Джонатан. Той винаги печелеше.

— Лами — прошепна той и целуна ръката ми, докато лежахме по-късно в сламата. — Заслужаваш повече от това.

— Бих се срещала с теб в гора, в пещера, на полето — отвърнах аз, — ако това е единственият начин да те виждам. Няма значение къде сме. Важното е, че сме заедно.

Красиви думи на любов. Но докато лежахме един до друг в сламата и аз го галех по бузата, мислите ми не стояха мирни. Завираха се в опасни места, побутваха въпроси, които беше най-добре да останат без отговор, като например обстоятелствата около внезапното ми заминаване от Сейнт Андрю преди години и неговото мълчание за това събитие.

Откакто се бях върнала в града, нито веднъж не ме бе попитал за детето. Със сигурност искаше да знае, усещах го във всеки миг доволно мълчание между нас, когато го хващах да ме гледа косо с тъжна сериозност. Когато напусна Сейнт Андрю… но думите така и не излязоха от устата му. Сигурно предполагаше, че съм направила аборт, както му бях казала тогава в църквата. Но аз исках той да знае истината.

— Джонатан — започнах тихо и се заиграх с една немирна черна къдрица, — чудил ли си се някога защо баща ми ме накара да напусна града?

Усетих как затаи дъх, стоеше неподвижно и се колебаеше. След малко каза:

— Не знаех, че си заминала, преди да бе станало твърде късно… Сбърках, че не те потърсих по-рано, че не се поинтересувах дали не си в беда или не ти се е случило нещо наистина страшно… — и започна разсеяно да си играе с връзките на роклята ми.

— Как обясни семейството ми отсъствието ми? — попитах аз.

— Казаха, че са те пратили при болен роднина. След като замина, те се затвориха. Питах веднъж една от сестрите ти дали нямат вести от теб и дали не може да ми даде адреса ти, за да ти пиша, но тя побягна, без да ми отговори.

Вдигна глава от гърдите ми.

— Не беше ли така? Не се ли грижеше за болен роднина?

Искаше ми се да се изсмея на наивността му.

— Единственият човек, който имаше нужда от грижи, бях аз. Пратиха ме да родя детето надалеч. Не искаха тук да знаят за това.

— Лани! — притисна длан в лицето ми той, но аз се извърнах. — А ти дали…

— Няма никакво дете. Пометнах.

Вече можех да го кажа без никаква емоция, без гласът ми да потреперва и в гърлото ми да засяла буца.

— Толкова съжалявам за това, което си преживяла, и то съвсем сама…

Седна. Вече не можеше да отдели очи от мен.

— Това ли е причината накрая да се озовеш при онзи мъж. Онзи Адаир?

Сигурна съм, че изражението ми беше станало много мрачно.

— Не искам да говоря за това.

— През какви изпитания си преминала, бедната ми смела Лани! Трябваше да ми пишеш, да ми кажеш в какво положение си. Бих направил всичко за теб, всичко, което ми е по силите… — и ме прегърна. Точно за това копнееше тялото ми в този момент. След това сякаш размисли и се отдръпна. — Да не съм се побъркал? Какво правим? Нима не те нараних достатъчно? Какво право имам да започвам с теб отначало, сякаш това е някаква игра? — и хвана главата си в ръце. — Прости ми глупостта и егоизма…

— Не си ме принудил да направя нищо — казах в опит да го успокоя. — Аз го поисках.

Де да можех да си върна думите обратно. Беше грешка да споменавам за мъртво то дете. Проклинах се, задето се бях поддала на дребнавостта си. Преди бях искала Джонатан да знае и да страда, да признае своя дял от нещастието ми, но вече отдавна ми беше минало.

— Не мога да продължавам така. Това е последното… усложнение… от което имам нужда в живота си — отдръпна се Джонатан от мен и се изправи на крака.

Когато видя изненадата и болката на лицето ми, продължи:

— Прости ми откровеността, скъпа Лани. Но ти много добре знаеш, че имам семейство, съпруга и малка дъщеря, имам задължения, които не мога да зарежа. Не мога да застраша щастието им заради няколко откраднати мига удоволствие с теб… За нас няма бъдеше, не би могло да има. Няма да е честно спрямо теб да продължим, а и може да те нараня пак.

Той не ме обича достатъчно, за да остане с мен. Истината ме прободе в сърцето като дълъг остър нож. Не можех да дишам. Думите му събудиха в мен огнен гняв. Чак сега ли го разбра, след като подновихме незаконната си връзка? Или пък бях наранена, защото за втори път ме зарязваше заради Еванджелин? Признавам, че първата мисъл, докато седях там като окаменяла, беше да му отмъстя. Вече разбирам защо зарязаните жени сключват сделки с дявола. В такива моменти нуждата от отмъщение е огромна, но нямаш сили да го направиш.

Ако в тази секунда пред мен се бе появил Луцифер и ми бе обещал, че ако му продам душата си, Джонатан ще бъде подложен на вечни мъки в ада, веднага щях да приема сделката, и то с радост. Бих се съюзила със самия Сатана, за да отмъстя на неверния си любим. Или пък нямаше нужда да призовавам дявола, да подписвам с кръв договор с него? Може би вече го бях направила.

Вече не знаех как да изпълня плана на Адаир, а мисълта, че ще го разочаровам, ме разтреперваше от страх. Мислех, че вече съм подмамила Джонатан в Бостън с любовта и сексуалните си услуги, но се бях провалила.

Разкаянието и угризенията бяха накарали любовника ми да се откаже от мен, макар да ми бе обещал, че ще остане завинаги мой приятел, а ако се наложи и благодетел. Изчаках да видя дали няма да промени решението си и да се върне при мен, но дните минаваха и ставаше ясно, че това няма да се случи. „Само едно посещение — молех го аз, — ела ми на гости в Бостън“. Но Джонатан оставаше непреклонен. Един ден ми се извиняваше, че не можел да остави майка си да ръководи делата му, защото щяла да обърка всичко, а на другия ми обясняваше, че възникнали усложнения в работата, които изисквали неговата намеса. Но последният аргумент срещу заминаването му винаги беше дъщеря му.

— Еванджелин никога няма да ми прости, ако я оставя сама у дома със семейството ми за дълго, а не би тръгнала на път с бебето — каза ми той, сякаш зависеше изцяло от жена си и детето си, а не поставяше винаги собствените си желания преди техните. Какъвто беше верен съпруг и съвестен баща… Подобни извинения можеха да звучат правдоподобно от устата на друг мъж, но не и от тази на Джонатан, когото аз познавах.

Наближаваха големите снегове и трябваше да тръгвам. Усещах, че ако остана в Сейнт Андрю през зимата, ще се случи нещо ужасно. Разгневен, че не му се подчинявам, Адаир можеше да се изсипе с хрътките си в града, а кой знае какво би направил този демон с черно сърце на невинните местни хора, отрязани от света заради снега? Спомних си какво ми бяха разказвали Алехандро и Дона за варварското минало на Адаир, как нападал села и убивал тези, които му се съпротивлявали. Мислех си за девойките, които бе изнасилил, как упои и мен и ме използва за забавление. Докато се намираше в бостънското общество, имаше някаква гаранция, че жестокостта му ще остане под контрол, но нямаше как да се предвиди какво би направил в изолирано от преспите градче. И аз щях да съм виновна за нещастието, което можеше да сполети съгражданите ми.

Една вечер при Дотъри разсъждавах над тежкото си положение и се надявах да се натъкна на нежния дървосекач, с когото се бях запознала там по-рано, когато в кръчмата се появи Джонатан. Бях виждала и преди това изражение на лицето му: не беше дошъл да търси компания.

Беше поруменял от удоволствие. Връщаше се от любовна среща. Стресна се, като ме видя, но вече не можеше да си тръгне, без да ме поздрави. Седна срещу мен на празната маса с гръб към огъня.

— Лани, какво правиш тук? Това не е място за дами, особено пък ако са сами.

— О, но аз не съм дама, нали? — отвърнах язвително и веднага съжалих за тона си. — Къде другаде да отида? Не мога да пия в компанията на майка ми и брат ми; не бих понесла неодобрителните им физиономии. Ти поне можеш винаги да се върнеш в дома си и да се заключиш в кабинета си за едно питие. И със сигурност ще е по-добро от това тук. Между другото, не трябва ли да си вкъщи при жена си? Тази вечер си бил непослушен, усещам го.

— Като се има предвид твоето положение, едва ли имаш право да ме съдиш — каза той. — Добре, ще ти кажа истината, след като искаш. Бях с друга жена, с която се виждах, преди ти да се върнеш така неочаквано. Имам любовница. Анна Колстед.

— Анна Колстед е омъжена.

Той сви рамене. Потреперих от гняв.

— Значи продължаваш връзката си с нея, дори и след онази реч, която ми произнесе?

— Аз… не можех да я изоставя внезапно, без да й обясня какво се е случило.

— А каза ли й, че си получил морално прозрение? Че си решил вече да не се виждаш с нея? — попитах, сякаш имах право да знам.

Той мълчеше.

— Не се ли научи, Джонатан? Такива неща никога не свършват добре — казах с леден глас. Той се намръщи и се извърна, докато гневът му премине.

— Ти все това ми повтаряш.

Името на София, макар и непроизнесено, увисна във въздуха между нас.

— Ще свърши по същия начин. Тя ще се влюби в теб и ще те поиска за себе си.

В мен се надигнаха страх и тъга, каквито бях изпитала в деня, в който открих София в реката. Не вярвах, че след всичко, което преживях, този спомен за нея ще има такъв ефект върху мен. А може би беше така, защото често се питах дали нямаше да е по-добре да бях последвала примера й.

— Неизбежно е, Джонатан. Всички, които те познават, те искат за себе си.

— От опит ли го знаеш?

Резкият му тон ме накара да замълча за известно време. Очевидно се беше настроил против мен, но аз нямах представа защо. Накрая му отговорих саркастично:

— Но пък тези, които те имат за себе си, често оплакват късмета си. Може би трябва да попиташ за това горката си съпруга. Мислил ли си, как забежката ти с госпожа Колстед ще се отрази на бедната Еванджелин, ако разбере?

Гневът на Джонатан се надигна като буря. Той погледна през рамо, за да се увери, че Дотъри е зает и никой не ни чува, след това ме сграбчи за ръката и ме придърпа към себе си.

— За бога, Лани, имай милост към мен. Аз съм женен и имам дете. Тя беше само на четиринайсет, когато се венчахме. Когато правихме любов за първи път, плака след това. Плака! Страхува се от майка ми и умира от ужас край сестрите ми. Нямам нужда от дете, Лани. Имам нужда от жена.

Издърпах ръката си от хватката му.

— Да не мислиш, че не знам?

— Ще ми се да се бях опълчил на баща си и да не се бях оженил за нея. Той искаше наследник, само това го интересуваше. Видя младо момиче с още много плодовити години пред себе си и сключи сделка със стария Макдугъл, сякаш дъщеря му беше кобила за разплод прокара ръка през косата си. — Нямаш представа какъв живот ми се налага да живея сега, Лани. Бизнесът разчита само на мен, Бенджамин е безпомощен като четиригодишно дете. Сестрите ми са глупачки. А когато баща ми умря… всичките му грижи паднаха върху моите рамене. Този град зависи от състоянието на моето семейство. Знаеш ли, че заселниците са си купили земи със заеми, гарантирани от баща ми? Една тежка зима или небрежност в земеделието и губят всичко. Мога да ги разоря, но за какво ми е още една пропаднала ферма? Така че те моля да ми простиш, задето имам любовница и си доставям някакви малки удоволствия, за да се спася поне временно от отговорностите си.

Сведох поглед към питието си, но той продължи с блеснали очи:

— Не можеш да си представиш колко ме изкушава предложението ти. Бих се отказал от всичко, за да се спася от грижите си! Но не мога и мисля, че разбираш защо. Не само че ще изгубя семейството си, но и градът ще се разори. Ще съсипя много хора. Ти ме хвана в момент на слабост, когато се върна, Лани, но през последните години научих тежки уроци. Не мога да си позволя да бъда егоист.

Да не би да беше забравил как някога ми бе казал, че иска да изостави семейството и богатството си заради мен? Че веднъж бе пожелал в неговия свят да бъдем само ние двамата? Някоя по-уравновесена жена щеше да се зарадва, че Джонатан е станал толкова зрял и отговорен, че е способен да поеме задължения, които биха прекършили по-слаб човек. Но аз нито се радвах, нито бях горда.

Ала го разбирах. Обичах града по свой начин и не исках да го видя разорен. Макар семейството ми да изпитваше затруднения и съгражданите ми да се бяха отнесли зле с мен и да клюкарстваха зад гърба ми, не можех да изтръгна стълба, който крепеше цялото общество. Седях срещу Джонатан с мрачно лице и му съчувствах за участта, която току-що бе споделил с мен. Но въпреки това паниката ми растеше. Щях да предам Адаир. Какво можех да направя?

Изпихме си бирата тъжни и потиснати. Изглеждаше ми пределно ясно, че трябва да се откажа от Джонатан и да се съсредоточа върху собствената си съдба: какво да правя от тук нататък? Къде бих могла да отида, къде Адаир нямаше да може да ме намери? Нямах желание да се подложа отново на ужасните мъчения, което вече бях преживяла.

Платихме за питиета си и излязохме. И двамата бяхме умислени и мълчахме, всеки потънал в собствените си терзания. Нощта отново бе мразовита, небето беше ясно и грейнало от луната и звездите. Само съвсем тънки облачета плуваха през сребристите им отблясъци.

Джонатан ме хвана за ръката.

— Прости ми избухването и забрави за моите проблеми. Имаш пълното право да ме презираш за това, което казах. Последното, което бих искал, е да се товариш с моите тревоги. Конят ми е в конюшнята на Дотъри. Нека те изпратя до вас.

Но преди да му кажа, че няма нужда и предпочитам да остана насаме с мислите си, чухме стъпки по пътеката. Беше късно и ужасно студено, така че не очаквахме наоколо да има някой.

— Кой е? — извиках аз на силуета в сенките. Едуард Колстед излезе под лунната светлина с пушка в ръка.

— Махай се, госпожице Макилврий. Нямам проблеми с теб.

Колстед беше суров млад мъж от едно от най-бедните семейства в града и не можеше да бъде никакъв съперник на Джонатан за нечия любов. Беше слаб, издълженото му лице бе обезобразено от едра шарка, както при много други. Макар да бе млад, косата му вече оредяваше, а зъбите му падаха. Вдигна пушката към гърдите на Джонатан.

— Не ставай глупав, Едуард. Има свидетели: Лани, мъжете вътре при Дотъри… освен ако не си намислил да убиеш и тях — каза Джонатан на бъдещия си убиец.

— Не ми пука. Ти опозори моята Анна, а мен превърна в посмешище. Ще съм горд да ме запомнят като човека, който ти е отмъстил.

И вдигна още по-високо пушката. Замръзнах от ужас.

— Погледни се, надут паун такъв — каза презрително Едуард над пушката си. Чест правеше на Джонатан, че не отстъпваше.

— Да не мислиш, че градът ще скърби за теб, ако умреш? Няма, господине. Мъжете тук те ненавиждат. Да не си въобразяваш, че не знаем какви ги вършиш, как подмамваш и омагьосваш жените ни? Захвана се с Анна за забавление и така ми отне най-ценното. Ти си истински дявол и градът ще е по-добре, ако се отърве от теб.

Едуард повиши глас, но въпреки думите му не вярвах, че ще изпълни заканата си. Той искаше да уплаши Джонатан, да го унижи и да го накара да моли за прошка. Така този идиот щеше да получи някакво усещане за достойнство. Но не му стискаше да убие съперника си.

— Това ли си мислиш за мен, че съм дявол? Така ти изнася, за да се отървеш от вината — свали ръцете си Джонатан. — Но истината е, че жена ти е нещастна, а това няма нищо общо с мен и много общо с теб.

— Лъжец! — извика Колстед.

Джонатан пристъпи към нападателя си, а на мен ми се сви сърцето. Не бях сигурна дали той иска да умре, или не може да остави Колстед да си затваря очите за истината. Може би смяташе, че го дължи на любовницата си. Вероятно спорът ни при Дотъри го беше изпълнил с решителност. Но гневното му изражение заблуди Колстед, че наистина обича Анна. — Ако жена ти беше щастлива, нямаше да дойде при мен. Тя…

Старата пушка на Колстед гръмна, от цевта й излезе синкав пламък, който зърнах с крайчеца на окото си. Стана много бързо: пукот като от гръмотевица, блясък като от светкавица. Джонатан се олюля назад и падна на земята. Лицето на Колстед се изкриви под лунната светлина.

— Застрелях го — промълви той, сякаш убеждаваше сам себе си. — Застрелях Джонатан Сейнт Андрю.

Паднах на колене в полузамръзналата кал и взех Джонатан в скута си. Дрехите му вече се бяха напоили с кръв, тя бе избила и по палтото му. Раната беше дълбока и сериозна. Прегърнах го през гърдите и изгледах злобно Колстед.

— Ако имах пушка, щях да те застрелям. Махай се от очите ми.

— Мъртъв ли е? — изви шия Колстед, но нямаше достатъчно смелост да се приближи до мъжа, когото бе застрелял.

— Ще излязат след секунда и ако те открият тук, веднага ще те арестуват — изсъсках аз през зъби. Исках да избяга. В кръчмата вече се бяха размърдали, скоро някой щеше да излезе и да види кой е стрелял. Трябваше да скрия Джонатан, преди да ни открият.

Нямаше нужда да предупреждавам Колстед втори път. Дали от страх или от внезапно разкаяние, или просто защото не искаше да го арестуват, той побягна като подплашен кон. А аз прегърнах Джонатан през гордите и го издърпах в конюшнята на Дотъри. Свалих му палтото, след това и сакото, събличах го, докато намерих раната в гордите му. Кръвта бликаше от дупка близо до сърцето.

— Лани — прошепна той дрезгаво и потърси ръката ми.

— Тук съм, Джонатан. Не мърдай.

Той изхриптя и се закашля. Никой не можеше да му помогне, беше застрелян от упор и на лошо място. На лицето му се появи познатото напрегнато изражение на умиращ човек. Изпадна в безсъзнание и се отпусна в ръцете ми.

От другата страна на проядените от червеи дъски се чуха гласове. Мъжете от кръчмата бяха излезли на пътеката. Като не видяха никого, се върнаха обратно. Погледнах красивото лице на Джонатан. Тялото му беше още топло и тежеше и скута ми. Сърцето ми заби силно, бях изпаднала в паника. Трябва да остане жив. Трябва да остане с мен на всяка цена. Прегърнах го още по-силно. Не можех да го оставя да умре. И имаше само един начин да го спася.

Оставих тялото му на земята, разперих палтото и сакото му. Слава Богу, че беше в безсъзнание. Иначе, както бях уплашена, не бих успяла да извърша пъкленото дело. Дали щеше изобщо да стане? Може би не помнех точно думите, които трябваше да произнеса, за да направя тази силна магия. Но нямах време за чудене.

Бръкнах в корсажа си, където бях зашила мускала. Напипах го, разпорих шевовете и го извадих от скривалището му. Ръцете ми трепереха, когато извадих капачката и я надвесих над устните на Джонатан. На нея имаше само една капка, по-малка от капка пот. Молех се да е достатъчна.

— Не ме оставяй, Джонатан. Не мога да живея без теб — прошепнах в ухото му. Това бе единственото, което се сетих да кажа. Но тогава си спомних думите на Алехандро в деня, в който бях преобразена… Молех се да не е прекалено късно. — От моята ръка и по моя воля — произнесох и веднага се почувствах глупаво, защото бях сигурна, че нямам власт над нищо, нито над небесата, нито над ада, нито на земята.

Коленичих в сламата и взех пак Джонатан в скута си. Отметнах косата му от челото и зачаках знак. Всичко, което помня от това изпитание, бе усещането, че пропадам и цялото ми тяло пламва от треска. Събудих се по-късно в тъмното.

Все още държах Джонатан в прегръдките си. Той беше спрял да диша и изстиваше. Завих го добре с палтото му и се почудих дали бих могла да го отнеса до нашата ферма, без някой да ни забележи. Не ми се струваше вероятно, но нямаше къде другаде да го преместя, а рано или късно някой щеше да влезе в конюшнята на Дотъри.

Оседлах коня на Джонатан и с почуда установих, че вече не се боя от буйния жребец. Нуждата ме накара да покажа сила, каквато не предполагах, че притежавам. Преметнах Джонатан през шията на коня, качих се на седлото, излязох от конюшнята и препуснах през града. По-късно не един човек щеше да свидетелства, че е видял как Джонатан Сейнт Андрю напуска града на кон в онази нощ. Появиха се какви ли не хипотези за изчезването му.

Когато стигнахме до нашата ферма, влязох право в хамбара и събудих кочияша. Трябваше да заминем още тази нощ; не можех да рискувам да чакам до сутринта, защото близките на Джонатан щяха да тръгнат да го търсят. Казах на кочияша да запрегне бързо конете, защото тръгваме. Когато той се опита да протестира, че е прекалено тъмно и не можем да пътуваме през нощта, му отвърнах, че луната грее достатъчно силно, за да осветява пътя ни. И добавих:

— Плащам ти, затова ще правиш каквото ти казвам. Имаш петнайсет минути да запрегнеш конете.

Оставих куфарите и дрехите си в къщата. Боях се, че ако вляза да си ги взема, ще събудя семейството си. В този момент мислех само как да измъкна Джонатан от града.

Когато кочияшът подкара каляската по заснежения път, аз надникнах иззад пердето на прозореца, за да видя дали някой в къщата ни е чул, но не видях никакъв признак на раздвижване. Представих си как ще се събудят и ще открият, че съм заминала. Щяха да се чудят с наранени сърца защо съм си тръгнала така. Отпътуването ми щеше да им се стори също толкова тайнствено, колкото годините ми на мълчание. Постъпвах много несправедливо спрямо добродушната си майка и милите ми сестри и ме болеше от това, но истината беше, че ми беше по-лесно да разочаровам тях, отколкото да загубя Джонатан завинаги и да не се подчиня на Адаир.

Джонатан лежеше на седалката срещу мен, увит в палтото си и в кожена завивка. Моето наметало бе навито и пъхнато под главата му като възглавница. (Аз нямаше защо да се боя от студа.) Главата му бе извита под неестествен ъгъл. Не помръдваше, гърдите му не се повдигаха и спускаха, нищо. Кожата му изглеждаше бледа като лед под лунната светлина. Не свалях очи от лицето му и чаках първия признак на живот, но той продължаваше да лежи неподвижно и аз започнах да се чудя дали не съм се провалила.

38.

До изгрев-слънце между нас и града вече се бяха натрупали много мили. Каляската трополеше по неравната и самотна горска пътека, а аз бдях над Джонатан. Все едно бяхме в катафалка, а аз бях вдовицата, която придружава тялото на съпруга си до последния му дом. Вече бе съмнало, когато той се размърда. Почти се бях отчаяла, че няма да се върне сред живите. Бях седяла часове наред, треперех и се потях, повдигаше ми се и се мразех. Първият признак на живот бе потрепване на дясната му буза, а след това помръднаха и миглите му. И тъй като все още беше мъртвешки бледен, не повярвах на очите си, докато не чух тих стон, не видях устните му да се разделят и да отваря и двете си очи.

— Къде сме? — попита той тихо и дрезгаво.

— В каляска. Не мърдай. Скоро ще се почувстваш по-добре.

— Каляска? Къде отиваме?

— В Бостън.

Не знаех какво друго да му кажа.

— Бостън! Какво се е случило? Да не би…

Върна се към последния си спомен: ние двамата в кръчмата на Дотъри.

— Да не би да съм загубил облог? Пиян ли бях, когато се съгласих да тръгна с теб…

— Не сме се споразумявали за това — казах аз и коленичих до него, за да го завия по-добре. — Отиваме, защото така трябва. Не можеш да останеш в Сейнт Андрю.

— Какви ги говориш, Лани?

Джонатан ми беше ядосан и се опитваше да ме отблъсне, но бе толкова слаб, че не можеше да ме помръдне. Усетих нещо да ми убива под коляното, като малко камъче. Пресегнах се и напипах куршума. Онзи същият, който излетя от пушката на Колстед. Вдигнах го пред очите на Джонатан.

— Познат ли ти е?

Той се взря в малкото тъмно късче в ръката ми. Видях как паметта му се възвръща. Спомни си караницата на пътеката и изстрела, който отне живота му.

— Бях прострелян — каза. Гърдите му се повдигаха и отпускаха. Ръката му се стрелна към разкъсаните риза и жилетка, които се бяха втвърдили от засъхналата кръв. Опипа плътта под дупката, но тя беше цяла.

— Нямам рана — каза Джонатан с облекчение. — Колстед сигурно не ме е улучил.

— И как е възможно? Виждаш кръвта, разкъсаните си дрехи. Колстед те улучи, Джонатан. Простреля те в сърцето и те уби.

Той стисна очи.

— Не ми звучиш разумно. Нищо не разбирам.

— Това не може да се проумее — отвърнах аз и го хванах за ръката. — Това е чудо.

Опитах се да му обясня всичко, макар че Бог ми е свидетел, не разбирах много повече от него. Разказах му моята история и тази на Адаир. Показах му малкия мускал, който сега беше празен, и го оставих да помирише гадната миризма на последните останали в него пари. Джонатан ме слушаше, както се слуша побъркана жена.

— Кажи на кочияша да спре каляската — каза ми той. — Връщам се в Сейнт Андрю, дори ако се наложи, пеша.

— Не мога да те пусна.

— Спри каляската! — извика Джонатан и стана на крака. Започна да удря с юмрук по тавана. Опитах се да го накарам да седне, но кочияшът беше чул и дръпна юздите на конете.

Джонатан блъсна вратата и изскочи в натрупалия до коленете девствен сняг. Кочияшът се обърна и ни погледна колебливо от капрата. Дъхът му бе заскрежил мустаците му. Конете дишаха тежко, изтощени от тегленето на каляската през снега.

— Връщаме се след малко. Разтопи сняг и дай на конете да пият — казах аз, за да го успокоя. Побягнах след Джонатан, но полата ми ме бавеше през снега. Накрая го настигнах и го сграбчих за ръката.

— Трябва да ме послушаш. Не можеш да се върнеш в Сейнт Андрю. Вече не си съшият.

Той ме блъсна.

— Не знам какво се е случило с теб, откакто замина, но… мога само да предположа, че си се побъркала.

Стисках здраво китката му, сякаш така можех да го спра.

— Ще ти докажа, че съм права. Ако ти докажа, ще дойдеш ли с мен?

Той спря и ме погледна подозрително.

— Нищо не ти обещавам.

Пуснах го и му дадох знак да почака. С другата си ръка извадих от джоба на палтото си малък, но остър нож. Разкъсах си блузата и останах само по корсет в студа, след това стиснах здраво дръжката на ножа с две ръце, въздъхнах и го забих докрай в гърдите си.

Джонатан за малко да падне на колене. Пресегна се инстинктивно към мен.

— Мили боже! Ти наистина си побъркана! Защо, по дяволите, правиш това…

Около дръжката потече кръв и бързо попи в дрехите ми, на корема ми се появи огромно алено петно. Извадих острието, след това хванах ръката му и притиснах пръстите му към раната. Той се опита да се отдръпне, но аз го държах здраво.

— Докосни я. Усети какво се случва и ми кажи, че още не ми вярваш.

Знаех какво ще стане. Дона правеше този номер пред нас, когато се събирахме в кухнята да си говорим след някое празненство. Сядаше пред огъня, сваляше си сакото и го оставяше на облегалката на стола, след това навиваше богатите си ръкави и режеше дълбоко с нож ръцете си. Алехандро, Тилде и аз виждахме как ръбовете на раната се събират като обречени един на друг любовници и се сливат в идеална прегръдка. Беше го правил много пъти, винаги действаше безотказно. (Дона се смееше тъжно, докато гледаше как плътта му зараства, но когато го направих със себе си, разбрах какво е усещането. Ние се опитвахме да си причиним болка, но не успявахме съвсем. Искахме да направим нещо близко до самоубийството и получавахме временно удоволствие от самонараняването, но дори и тогава болката ни беше отказана. Как се мразехме само, всеки по свой начин!)

Джонатан пребледня, когато почувства как разкъсаната плът се раздвижва, събира се и се затваря.

— Какво е това? — прошепна той, изпълнен с ужас. — Със сигурност е работа на Дявола.

— Не знам дали е така. Нямам обяснение. Но стореното — сторено. Няма къде да мърдаме. Вече никога няма да си същият като преди и нямаш място в Сейнт Андрю. А сега ела с мен — казах аз. Коленете му омекнаха, стана бял като платно и не се съпротиви, когато сложих ръка на рамото му и го поведох обратно към каляската.

Джонатан не успя да се възстанови от шока до края на пътуването. За мен беше тежко, защото тръпнех да разбера дали ще мога да си върна приятеля и любовника. Той винаги е бил по-силният от двамата и сега се чувствах некомфортно от смяната на ролите. Беше глупаво от моя страна да очаквам нещо различно. Колко дълго и аз се бях цупила в къщата на Адаир, бях се затворила в себе си и отказвах да повярвам какво се е случило с мен?

По време на плаването до Бостън той остана през цялото време в каютата си и нито веднъж не стъпи на палубата. Това със сигурност събуди любопитството на екипажа и останалите пътници и макар водната повърхност да беше гладка като стъкло, аз им казах, че го е хванала морска болест и си няма доверие, че може да стане. Занесох му супа и бира, макар че вече нямаше нужда да яде и апетитът му го беше напуснал. Скоро щеше да разбере, че продължавахме да ядем по навик и за удоволствие, както и за да се правим на хора като всички останали.

Когато стигнахме в Бостън, Джонатан вече изглеждаше странно след многото часове в сумрака на каютата. Блед и нервен, със зачервени от безсъние очи в такъв вид слезе от кораба, облечен в старите дрехи, които бяхме купили в Камдън от едно магазинче за стоки втора употреба. Застана на палубата и всички го зяпнаха, защото със сигурност вече бяха започнали да се чудят дали невидимият пасажер не е умрял в каютата си по време на пътуването. Взря се в оживлението на пристанището, докато корабът акостираше, и очите му се разшириха. Изглеждаше малко уплашен от тълпите. Невероятната му красота бе помрачена от преживяното, а на мен не ми се искаше Адаир да го види в това окаяно състояние на първата им среща. Исках да разбере, че Джонатан е точно такъв, какъвто му го бях представила. Каква глупава суета!

Слязохме и преди да изминем и пет метра, видях, че Дона ни чака заедно с двама прислужници. Беше облечен като за погребение, на шапката му имаше черни щраусови пера. Носеше черно наметало и се подпираше на бастун. Открояваше се сред останалите, все едно бе самата смърт. Когато ни видя, на лицето му се появи злобна усмивка.

— Откъде знаеш, че се връщам днес? И точно с този кораб? — попитах го аз. — Не съм ви писала, за да съобщя какви са ми плановете.

— О, Ланор, ти си смешно наивна. Адаир винаги знае тези неща. Той усети присъствието ти на хоризонта и ме изпрати да те посрещна — каза Дона и след това пренасочи цялото си внимание към Джонатан. Разгледа го съвсем открито от главата до петите и обратно. — Е, няма ли да ме запознаеш с приятеля си?

— Джонатан, това е Донатело — казах троснато аз. Джонатан изобщо не го погледна, нито го поздрави — не знам дали защото не му хареса начинът, по който Дона го огледа, или защото още беше в шок.

— Той може ли да говори? Или е зле възпитан?

Джонатан не захапа стръвта и отхвърленият Дона се обърна към мен.

— Къде ти е багажът? Слугите…

— Щяхме ли да сме облечени така, ако имахме избор? Наложи се да зарежа всичко. Парите едва ми стигнаха да се върна в Бостън.

Представих си куфара, който оставих в родната си къща, скрит в един ъгъл. Близките ми щяха да изчакат и да не нарушават личното ми пространство, но после любопитството им щеше да надделее, щяха да го разгледат и да намерят в него пълната със златни и сребърни монети кесия от еленова кожа. Радвах се, че тя остана при семейството ми. Поне това им дължах. За мен това бяха кървави пари, с които Адаир плащаше на близките ми, че ме губят завинаги. Точно така бе потушил и вината към собственото си семейство преди години — като му бе оставил пари.

— Какво постоянство. Когато дойде при нас, нямаше нищо. Сега ни водиш приятеля си и двамата нямате нищо.

Дона разпери ръце, за да покаже, че съм непоправима, но аз знаех защо се заяжда. Дори в това окаяно състояние изключителната красота на Джонатан беше очевидна. Той можеше да стане светлината в очите на Адаир, приятел и партньор, срещу когото Дона нямаше никакъв шанс. Заради него можеше да изгуби благоразположението на господаря. И нищо не можеше да направи, това му стана ясно от мига, в кой го видя Джонатан.

Ако Дона знаеше истината, нямаше да ревнува напразно. Пристигането ни в този опърпан вид онзи ден беше началото на края за всички ни.

Джонатан леко се оживи във файтона, с който пътувахме към палата на Адаир. За първи път минаваше през такъв голям, пъстър и великолепен град като Бостън и през неговите очи преживях отново собственото си пристигане преди години: невероятните тухлени къщи, издигащи се на няколко етажа; множеството файтони по улиците, теглени от красиви, добре гледани коне; жените, облечени по последна мода, чиито бели шии се виждаха над огромните им деколтета. Той се замая от гледане през прозореца, облегна се назад и затвори очи.

Къщата на Адаир бе впечатляваща като истински замък, но когато стигнало нея, Джонатан вече беше претръпнал към великолепието. Остави ме да го водя нагоре по стълбите, през входната врата и фоайето с полилеите и облечените в ливреи лакеи, които се наведоха, за да разгледат калните обувки на приятеля ми. Минахме през трапезарията с масата с осем места и поехме към извитото стълбище, водещо към спалните на горния етаж.

— Къде е Адаир? — попитах аз един от прислужниците. Нямах търпение да се приключи с това.

— Ето ме — чух гласа му зад себе си, обърнах се и го видях да влиза. Беше се облякъл внимателно, с премерена небрежност. Косата му бе вързана с панделка като на европейски благородник. Огледа Джонатан по същия начин, както го беше направил Дона, сякаш щеше да го купува. През това време потриваше пръстите на дясната си ръка един в друг. Джонатан се опита да запази самообладание, погледна Адаир и след това извърна очи. Но усетих заряда във въздуха, почувствах как двамата се разпознаха. Беше като мистична заявка за връзка между две души, обречени да пътуват през времето заедно под една или друга форма. Или като танц на съперници мъжкари, които се чудят кой ще победи и колко кървава ще е битката помежду им. Или просто Джонатан бе любопитен най-накрая да срещне мъжа, който ме издържаше.

— Значи това е приятелят, за когото ни говореше — каза Адаир, преструвайки се, че всичко е съвсем обикновено, просто стар приятел е дошъл на гости.

— С радост ти представям господин Джонатан Сейнт Андрю — опитах се да изиграя ролята на лакей, но нито един от двамата не го намери за забавно.

— А ти си… — Джонатан затърси дума, с която да опише Адаир след невероятните истории, разказани от мен. И наистина как да го нарече? Чудовище? Изрод? Демон? — Лани ми разказа за теб.

Адаир вдигна вежди.

— Нима? Надявам се, че не се е изложила и не ти е напълнила главата с глупавите си измислици. Някой ден ще споделиш какво ти е разказала — и щракна с пръсти към Дона. Заведи гости ни в стаята му. Сигурно е уморен.

— Аз мога да го заведа — започнах аз, но Адаир ме прекъсна:

— Не, Ланор, остани при мен. Искам да поговорим.

Чак тогава осъзнах, че съм загазила: той кипеше от гняв, който досега беше крил заради госта. Гледахме след Дона, който поведе вървящия като насън Джонатан по извитото стълбище, докато и двамата се скриха. Тогава Адаир се обърна към мен и ме удари силно през лицето. Паднах на земята, хванах се за бузата и го изгледах страховито.

— Това пък за какво беше?

— Ти си го променила, нали? Открадна ми еликсира и направи този мъж свой. Да не мислеше, че няма да разбера какво си сторила?

Адаир се надвеси над мен. Беше смръщен и раменете му се тресяха.

— Нямах избор! Той беше прострелян… умираше…

— За глупак ли ме мислиш? Открадна ми еликсира, защото от самото начало си възнамерявала да го обвържеш със себе си.

Адаир се пресегна надолу, сграбчи ме за ръката и ме изправи на крака, а след това ме блъсна в стената. С ужас си спомних случката в подземието, когато бях вързана в онзи дяволски хамут, напълно безпомощна пред жестокостта му и задавена от паника. Тогава той отново ме удари с опакото на ръката си и ме просна за втори път на пода. Пипнах бузата си и открих, че е разкървавена. Беше ми разцепил кожата, цялото лице ме болеше дори когато ръбовете на раната започнаха да се събират.

— Ако съм искала да го открадна от теб, щях ли да се върна?

Бях все още на пода и пълзях назад, за да не може Адаир да ме стигне.

— Избягах и го взех със себе си. Стана точно както ти казвам… Взех мускала, да, но за всеки случай. Имах предчувствие, че нещо ще се случи. Но се върнах при теб. Вярна съм ти — казах аз, макар да ми се искаше да го убия. Бях бясна, че ме удари и че съм толкова безпомощна и не мога да направя нищо.

Адаир ме изгледа. Ясно беше, че се съмнява в декларацията ми за вярност, но не ме удари пак. Обърна се и тръгна, а предупреждението му отекна в залата:

— Ще видим колко си ми вярна. Не мисли, че това е краят, Ланор. Ще унищожа връзката между теб и този мъж, ще я смажа напълно. Кражбата и интригите ти няма да доведат до никакъв резултат. Ти си моя и ако мислиш, че не мога да разваля това, което си направила, много грешиш. Джонатан също ще бъде мой.

Останах на пода, притиснала длан към бузата си, като се опитвах да не изпадам в паника от думите му. Не можех да му позволя да ми отнеме Джонатан. Не можех да го оставя да прекъсне връзката ми с единствения човек, когото обичах. Джонатан беше всичко, което имах, и всичко, което исках. Ако го загубех, животът ми щеше да остане без смисъл, а за съжаление, щеше да трае вечно.

39.

Квебек Сити, днешно време

Беше почти полунощ, когато пристигнаха в Квебек Сити. Лани упъти Люк към най-добрия хотел в старата част на града — висока, приличаща на крепост сграда с покривна тераса и развяващи се от студения вятър флагове. Доволен, че кара нов джип, а не стария си пикап, Люк подаде на пиколото ключовете и тръгна с Лани през празното фоайе.

Хотелската стая беше може би най-луксозното място, в което някога беше спал; направо засрами онази, в която бе прекарал медения си месец. Леглото беше покрито с кадифе, имаше пухен дюшек, множество възглавници, маркови италиански чаршафи. Той се настани в този разкош и насочи дистанционното към плазмения телевизор. Местните новини щяха да почнат след няколко минути и той нямаше търпение да разбере дали в тях нямаше да споменат за заподозряна в убийство, избягала от болница в Мейн. Люк се надяваше, че Сейнт Андрю е прекалено далеч и новината е достатъчно незначителна, за да стигне чак до Квебек.

Погледът му се плъзна към лаптопа на Лани в долната част на леглото. Можеше да види дали няма нещо в интернет, но внезапно го обзе ирационален страх, че ако потърси информация за тях в Мрежата, по някакъв начин ще се издаде и властите ще успеят да ги открият по комбинацията от IP адреса и подозрителните ключови думи. Сърцето му започна да бие силно, макар да знаеше, че това е невъзможно. Направо полудяваше от параноя, макар да се съмняваше, че има основания за нея.

Лани излезе от банята, обвита в облак пара. Губеше се в хотелския халат, прекалено голям за крехкото й тяло. На раменете си бе метнала хавлиена кърпа, а мократа й коса падаше върху очите. Извади пакет цигари от якето си. Преди да запали, предложи и на Люк, но той поклати глава.

— Кранът под налягане е божествен — каза тя и издиша дима право в противопожарните устройства на тавана. — Трябва да си вземеш дълъг горещ душ.

— След малко — отвърна той.

— Какво дават по телевизията? Да не би да чакаш да съобщят нещо за нас?

Той кимна и посочи с крак към екрана на плазмата. Пъстрото лого на новините изчезна и на негово място се появи сериозен мъж на средна възраст, който започна да чете най-важното от новините, докато партниращата му водеща кимаше съсредоточено. Лани остана с гръб към екрана, бършеше си косата. На седмата минута от емисията зад водещия се появи снимка на Люк. Беше от досието му в болницата, слагаха я винаги в болничния бюлетин, когато там споменаваха името му.

— … е изчезнал, след като по молба на полицията е лекувал заподозряна в убийство в болницата на Арустук вчера вечерта. Властите се боят, че може да му се е случило нещо. Полицията умолява всеки, който има информация за местонахождението на лекаря, да се обади на горещия телефон…

Цялата новина нямаше и шейсет секунди, но Люк така се стресна, когато видя лицето си екрана, че изобщо не разбра какво казва водещият. Лани взе дистанционното от ръката му и изключи телевизора.

— Е, значи те търсят — каза тя и гласът й го извади от унеса.

— Не трябва ли да изчакат четирийсет и осем часа, преди да обявят някого за изчезнал? — попита той леко възмутен, сякаш са постъпили несправедливо с него.

— Няма да чакат. Мислят, че си в опасност.

„А дали наистина съм опасност? — почуди се той. — Дали Джо Дюшейн знае нещо, което аз не знам?“

— Прочетоха името ми в ефир. Хотелът…

— Няма причина да се тревожиш. Регистрирахме се на мое име, забрави ли? Полицията в Сейнт Андрю не знае коя съм. Никой няма да се сети — извърна се Лани и издиша още една дълга струя дим. — Всичко е наред. Довери ми се. Аз съм експерт в бягствата.

На Люк му се стори, че мозъкът му е стегнат като с менгеме в черепа и панически се опитва да се измъкне. Осъзна колко сериозно е това, което бе извършил: Дюшейн сигурно го чакаше, за да го разпита. Питър без съмнение е казал на полицията за джипа и за имейла, така че нямаше как да продължат да ползват колата. За да се прибере у дома, ще трябва да излъже убедително шерифа и да повтаря тази лъжа пред всички в Сейнт Андрю вероятно до края на живота си. Затвори очи, за да го обмисли и да възстанови ритъма на дишането си. Подсъзнанието му го бе накарало да помогне на Лани. Ако успееше да преодолее тревогата си, подсъзнанието му сигурно ще му каже и какво наистина иска, защо бе зарязал живота си и бе побягнал с тази жена, след като изгори мостовете зад себе си.

— Това значи ли, че мога да се върна? — попита той.

— Да, ако искаш — каза тя внимателно. — Ще ти задават въпроси, но няма да е нещо, с което не можеш да се справиш. Искаш ли да се върнеш в Сейнт Андрю? Във фермата на родителите си, пълна с техните вещи, където децата ти ги няма? В болницата, в която да лекуваш неблагодарните си съграждани?

Люк стана още по-неспокоен.

— Не ми се твори за това.

— Чуй ме, Люк. Знам какво си мислиш — плъзна се тя по леглото и седна до него, толкова близо, че той нямаше как да се извърне от нея. Усети аромата на сапуна, който се издигаше от топлата й кожа под халата. — Искаш да се върнеш към познатото. Само това ги е останало там. Мъжът, когото видях да влиза в спешното отделение, изглеждаше съсипан и уморен. Преживял си много покрай родителите и бившата си жена, покрай загубата на децата… Там вече никой не те чака. Този град е капан. Ако се върнеш в Сейнт Андрю, никога няма да го напуснеш. Ще остарееш сред хора, които пет пари не дават за теб. Знам какво изпитваш. Самотен си и се боиш, че ще останеш самотен до края на живота си, ще бродиш из голямата си къща и няма да има с кого две думи да си кажеш. Че няма да има кой да ги помага да се справяш с трудностите, с кого да вечеряш, на кого да разкажеш как е минал денят ти. Страхуваш се от старостта — кой ще бъде тогава до теб? Кой ще се грижи за теб, както ти се погрижи за родителите си? Кой ще ти държи ръката, докато умираш?

Това, което тя казваше, беше бруталната истина и Люк едва я понасяше, произнесена на глас. Лани го прегърна през раменете, той не се отдръпна, тя си приближи още към него и притисна лице в ръката му.

— Прав си да се страхуваш от смъртта. Тя ми отне всички, които познавах. Държах ги в ръцете си до последния им миг, утешавах ги, плаках, след като си отидоха. Самотата е ужасно нещо.

Думите звучаха странно от устата на тази млада жена, но тъгата й бе осезаема.

— Аз мога да съм винаги до теб, Люк. Няма да си тръгна. Ще съм с теб до края на живота ти, стига да ме искаш.

Люк не се отдръпна и сега, но се замисли над думите й. Тя не му предлагаше любов — или му предлагаше? Не, Люк разбираше какво става, той не беше глупак. Но пък Лани не му предлагаше и приятелство. Не се ласкаеше, че са сродни души, познаваха се от по-малко от трийсет и шест часа. Ясно му беше за какво говори тази млада жена. Тя имаше нужда от партньор.

Люк беше последвал инстинкт, какъвто не предполагаше, че има. Разбираше се добре с нея. Тя смяташе, че може и да се получи. А той щеше да се махне от стария си объркан живот, достатъчно бе само да уреди електрическата компания да му спре тока. И повече никога нямаше да бъде самотен.

Остана в прегръдките на Лани, която го галеше по гърба. Приятно му бе да усеща докосването на ръката й. Умът му се избистри и той се почувства спокоен за първи път, откакто шерифът бе довел това момиче в спешното отделение.

Знаеше, че ако се замисли прекалено, мъглата отново ще го обгърне. Чувстваше се като герой от приказка. Ако разсъждава върху всичко, което се случва, а не се поддаде на нежната притегателна сила от историята на Лани, ще се обърка. Изкушаваше се да не подлага на съмнение съществуването на нейния невидим свят. Ако приемеше, че тя говори истината, тогава излизаше, че познанията му за смъртта са лъжливи. Като лекар бе виждал как хората умират, беше стоял до тях, докато животът ги напуска. Приемаше смъртта като една от абсолютните стойности в света, а сега му казваха, че не е такава. Че в книгата на живота с невидимо мастило са записани допълнителни условия. Ако смъртта не е абсолютна, тогава кои други хиляди факти и вярвания, които му бяха набивали в главата през годините, също бяха лъжливи? Това, при положение че историята на момичето се окажеше вярна. Макар че я следваше с удобно примирение, Люк все още не можеше да преодолее подозрението си, че го мамят. Очевидно я биваше в манипулациите като всички психопати. Обаче сега не бе моментът за такива мисли. Тя беше права — той е съсипан и уморен и се страхува да не стигне до грешни изводи, да не вземе неправилни решения.

Облегна се на възглавницата, която ухаеше нежно на лавандула, и се сгуши в топлото тяло на Лани.

— Не бива да се тревожиш. Засега никъде няма да ходя. Най-малкото защото не си ми разказала цялата си история. Искам да знам какво се случи после.

40.

Бостън, 1819 година

Същата вечер излязохме, това беше първата нощ на Джонатан в Бостън. Събитието беше скучно — концерт с пиано и неизвестен певец — но въпреки това не ми се струваше добра идея да го извеждаме, когато е още в шок и умът му е неспокоен. Тайнствеността бе любимото нещо на Адаир — беше успял да ни го внуши с разкази за подозрения във вещерство, спасяване на косъм от разгневени тълпи, бягство на кон по лунна светлина и изоставяне на богатство, събирано с десетилетия. А кой знае какво можеше да каже Джонатан в такова състояние. Но не успях да разубедя Адаир и той ни прати да претърсим сандъците за вечерен костюм. Накрая взе разкошния фрак на Дона (Джонатан бе висок колкото него, но по-широк в раменете) и накара една от слугините да се труди като роб няколко часа, за да го преправи. А в това време ние се пудрехме, парфюмирахме и обличахме, за да сме готови да запознаем новия член на домакинството с града.

Само че той не можеше да ползва собствената си самоличност.

— Запомни, представяй се с друго име — обясни му Адаир, докато слугите ни помагаха да си облечем наметалата и шапките под полилея във фоайето. — Не можем да позволим до малкото ти селце да стигне слух, че Джонатан Сейнт Андрю е видян в Бостън.

Причината беше очевидна: семейството на Джонатан щеше да го търси. Рут Сейнт Андрю нямаше да приеме мистериозното изчезване на сина си. Щеше да накара да претърсят целия град, гората и реката. Когато през пролетта снегът се стопи и въпреки това трупът му не бъде открит, тя ще заключи, че Джонатан е заминал, и ще хвърли дори още по-голяма мрежа, за да го намери. Не можехме да оставяме следи, които биха я довели до нашия праг.

— Защо настояваш да го изведем тази вечер? Защо не го оставим да си почива? — попитах аз Адаир заядливо, докато се качвахме във файтона. Той ме погледна, все едно бях бавноразвиваща се или досадно хлапе.

— Защото не искам да се свие на тъмно в стаята си и да мисли за това, което е оставил зад гърба си. Искам да се радва на света.

Усмихна се на Джонатан, който се взираше мрачно пред прозореца на файтона и не забелязваше дори ръката на Тилде, която провокативно го опипваше по коляното. Нещо в отговора на Адаир не ми се връзваше, а се бях научила да се доверявам на инстинктите си, за да познавам кога ме лъже. Той искаше да покаже Джонатан, но не можех да разбера защо.

Файтонът ни закара във висока величествена къща недалеч от парка Бостън Комън — дома на юрист, чиято съпруга се беше побъркала по Адаир или по-скоро по това, което той олицетворяваше: европейската аристокрация и изисканост (сама ако знаеше, че приема в дома си сина на скитник, чиито ръце бяха изцапани с кръв и имаха кал под ноктите). Съпругът й заминаваше за фермата им на запад от града, когато жена му организираше такива празненства, и по-добре, защото щеше да получи удар, ако разбереше какво се случва в дома му и как тя харчеше парите му.

Освен че висеше на ръката на Адаир през по-голямата част от вечерта, съпругата на юриста се опитваше да събуди интереса му към дъщерите си. Въпреки че Америка наскоро бе извоювала независимостта си и бе предпочела демокрацията пред монархията, някои все още се опияняваха от кралските особи и тази жена вероятно тайно мечтаеше да омъжи една от дъщерите си за някой мъж с титла. Очаквах, когато пристигнем, тя да се спусне върху Адаир в роклята си от тафта и да започне да му прави реверанси, а след това да настани дъщерите си близо до графа, за да може той да им наднича в деколтетата, без да се мъчи.

Когато Джонатан влезе в балната зала, настъпи тишина, а после хората зашушукаха. Няма да е пресилено, ако кажа, че всички очи бяха обърнати към него. Тилде го бе хванала под ръка и го поведе към Адаир, който разговаряше с домакинята.

— Позволете да ви представя — започна Адаир и обяви на жената на юриста фалшивата самоличност на Джонатан: Джейкъб Мур, често срещано и обикновено име. Тя вдигна глава и остана безмълвна. — Той е мой американски братовчед, можете ли да повярвате? — прегърна Адаир приятелски Джонатан през шията. — Майките ни са от един род в Англия. Далечен клон на моето семейство…

Адаир млъкна, защото стана ясно, че за първи път, откакто бе пристигнал в Америка, никой не го слуша.

— Отскоро ли сте в Бостън? — попита домакинята Джонатан, без да откъсва очи от лицето му. — Защото щях да помня, ако съм ви виждала преди.

Стоях до масата с пунша заедно с Алехандро и гледах как Джонатан се мъчи с обясненията и се налага Адаир да го спасява.

— Предполагам, че няма да останем дълго тук тази вечер — казах аз.

— Няма да е толкова лесно, колкото си мислеше Адаир — посочи ги с чашата си Алехандро. — Това лице не може да се скрие. Ще се разчуе, може да стигне даже чак до проклетото ти село.

Но имаше и по-голям проблем. Това си мислех, докато гледах Джонатан и Адаир. Жените не се тълпяха около европейския аристократ, а около високия непознат. Зяпаха го иззад ветрилата си; заставаха с пламнали лица до него и чакаха да ги представят. Бях виждала и преди подобни изражения и осъзнах, че това никога няма да се промени. Където и да отидеше Джонатан, жените се опитваха да го обсебят. Дори да не ги насърчаваше, те пак го преследваха. Състезанието и в Сейнт Андрю беше достатъчно тежко, но от сега нататък Джонатан никога нямаше да бъде само мой. Винаги щях да го деля.

В онази вечер Адаир с радост остави Джонатан да бъде център на внимание и следеше внимателно реакциите на гостите. Но аз се чудех докога щеше да продължи това. Той не беше от хората, които живеят в чужд свят, и досега не бе имал конкурент за мястото си на звезда. Джонатан нямаше избор.

— Боя се, че скоро ще си имаме неприятности — промърмори Алехандро.

— Край Адаир винаги има неприятности. Въпросът винаги е само един колко ще са големи.

Останахме по-дълго, отколкото очаквах. Нощта бе започнала да се предава пред моравите отблясъци на зората, когато се прибрахме в къщата изтощени и смълчани. Забелязах, че Джонатан е успял въпреки всичко да излезе малко от черупката си. Бузите му бяха силно зачервени (прекалено много пиене?) и определено не беше напрегнат като преди.

Изкачихме стълбите мълчаливо, шумът от стъпките ни по мраморните стъпала отекваше в голямата празна къща. Тилде дръпна Джонатан за ръката и се опита да го заведе в стаята си, но той се измъкна от нея и поклати глава. Един по един всички изчезнаха зад богато украсените врати на спалните си и останахме само Джонатан, Адаир и аз. Точно се канех да придружа Джонатан до стаята му, да му кажа няколко ободрителни думи и ако имам късмет, да бъда поканена да го стопля под завивките, когато една ръка се обви около талията ми и ме спря. Адаир ме придърпа към себе си пред очите на другия мъж и прокара свободната си ръка по тялото ми. Изрита вратата на стаята си.

— Ще се присъединиш ли към нас? — попита той и намигна. — Ще направим тази нощ незабравима, за да отпразнуваме пристигането ти. Ланор е напълно способна да задоволи и двама ни. Вършила го е много пъти преди. Трябва да я видиш. Има талант да прави любов с двама мъже едновременно.

Джонатан пребледня и отстъпи назад.

— Не? Е, тогава друг път. Като си починеш. Лека нощ — каза Адаир и ме дръпна след себе си. Посланието му беше напълно ясно — аз бях курва. Така искаше да убие топлите чувства на Джонатан към мен. Осъзнах, че съм била пълна глупачка да подценявам способностите му за това. Зърнах шокираното и наранено лице на Джонатан, преди вратата да се тресне.

Сутринта събрах дрехите си в ръце и само по бельо и боса застанах пред спалнята на Джонатан. Заслушах се за някакви признаци, че се е събудил. Копнеех силно да чуя рутинните звуци на сутрешния му ритуал — шумолене на чаршафите, плискане на вода — като че ли това щеше да ми даде усещането, че всичко е наред.

Нямах представа дали можех да се изправя лице в лице с него. Исках да го видя, като дете, което търси одобрение от родител, след като е било наказано, ала нямах кураж да почукам. Но и нямаше нужда: вътре беше напълно тихо и като се има предвид колко тежък бе за него предния ден, сигурно щеше да спи двайсет и четири часа.

Измих се в стаята си, облякох се с чисти дрехи и слязох долу с надеждата, че въпреки ранния час слугите ще са приготвили кафе. За моя изненада заварих Джонатан да седи в малката трапезария, а на масата пред него имаше димящо мляко и парче хляб. Той вдигна поглед към мен.

— Станал си — казах аз глуповато.

Той се изправи и дръпна стола срещу себе си.

— Цял живот съм ставал, когато стават и фермерите. Сигурно помниш това от Сейнт Андрю. Ако след шест още си в леглото, по пладне целият град вече ще говори за теб. Имаш право да го направиш само ако си на смъртно легло — каза той хладно. Сънен младеж внесе чаша кафе, разля несръчно малко в чинийката, остави я до лявата ми ръка, кимна и излезе.

Макар цяла вечер да бях мислила как да обясня живота си на Джонатан, нищо не ми беше хрумнало. Нямах представа откъде да започна, затова си играех с дръжката на чашата.

— Това, което видя снощи…

Джонатан вдигна ръка, изражението му беше напрегнато, сякаш не му се говореше, но знаеше, че трябва.

— Не знам защо реагирах така снощи… Ти ми обясни ясно всичко още в Сейнт Андрю. Ако съм изглеждал шокиран, то бе, защото… ами… не очаквах този Адаир да ми отправи такова предложение.

Джонатан се покашля.

— Винаги си ми била добра приятелка, Лани…

— Това се промени — казах аз.

— … но ще те излъжа, ако кажа, че думите му не ме шокираха. Той не ми прилича на човек, когото една жена би трябвало да си позволи да обича.

Беше му трудно да ми каже това. Не откъсваше поглед от масата.

— Ти обичаш ли го?

Нима Джонатан си мисли, че бих могла да обичам някого другиго, освен него? Не ми изглеждаше като човек, който ревнува, просто беше притеснен.

— Не става въпрос за любов — казах аз мрачно. — Трябва да го проумееш.

Лицето му се промени, сякаш току-що му бе хрумнало нещо.

— Кажи ми, че не те… принуждава да правиш тези неща.

Аз се изчервих.

— Не точно.

— Тогава значи искаш да си с него?

— Не и след като ти вече си тук — отвърнах аз, а той се дръпна, макар да не ми беше ясно защо. В този момент ми се прииска да го предупредя за вероятните намерения на Адаир към него.

— Виж, трябва да ти кажа за Адаир, макар че може вече да си се досетил, след като се запозна с Дона и Алехандро. Те са…

Поколебах се, не бях сигурна колко още изненади може да поеме Джонатан след всичко, което преживя през последните двайсет и четири часа.

— Те са содомити — каза той просто и вдигна чашата към устните си. — Ако цял живот прекарваш с дървосекачи, които са само мъже, научаваш някои неща.

— Те спят с Адаир. Ще видиш, че той е много странен човек — казах аз. — Побъркан е по разврата във всякаква форма. Но в него няма никаква любов, нито нежност.

Млъкнах, преди да му кажа, че Адаир използва секса и като наказание, за да наложи волята си над нас, да ни накара да му се подчиняваме. Не му го казах, защото се боях, също както Алехандро се бе страхувал да сподели истината с мен.

Джонатан ме погледна в очите. Устните му бяха смръщени.

— В какво ме забърка, Лани?

Посегнах към ръката му.

— Съжалявам, Джонатан, наистина съжалявам. Трябва да ми повярваш. Но… макар да не ти харесва, се чувствам добре, задето си тук с мен. Бях толкова самотна. Имах нужда от теб.

Той стисна ръката ми, макар и неохотно.

— Освен това — продължих аз — какво можех да направя? Колстед те застреля. Кръвта ти изтече и умря в ръцете ми. Ако не бях го направила, щеше да си…

— Мъртъв, знам. Само че… се надявам един ден да не поискам наистина да бях умрял тогава.

Същата сутрин Адаир изпрати да повикат шивача. Джонатан има нужда от нов гардероб, нареди той. Новият му гост не можеше да се появява повече на публични места с дрехи, които не са му по мярка. Тъй като всеки член на това домакинство беше истинска златна кокошка и бе обогатил много шивача, господин Дрейк се втурна още преди съдовете от закуската да са разтребени, и доведе със себе си цяла армия помощници с топове плат в ръце. Най-модните вълнени и кадифени тъкани, коприни и брокати от Европа. Купи със скъпи копчета от перли и седеф, метални токи за нови обувки. Усетих, че Джонатан не одобрява това и не иска да бъде задължен на Адаир за екстравагантния си гардероб, но не казах нищо. Седях на една табуретка край тях и се дивях на красивите платове с надеждата да получа една-две нови рокли от остатъците.

— Знаеш ли, и на мен ще ми дойдат добре някои нови неща — казах на Адаир и приближих парче розов сатен до лицето си, за да видя дали ми отива на тена. — Зарязах си целия гардероб в Сейнт Андрю, когато избягахме. Трябваше да продам и последното си бижу, за да платя за кораба до Бостън.

— Не ми напомняй — каза той хладно.

Господин Дрейк накара Джонатан да се качи върху специалния му постамент пред най-голямото огледало в къщата и започна да му взима мерки и да цъка с език на впечатляващите му пропорции.

— Боже, боже, доста сте висок — каза той и прокара ръце по гърба му, после по бедрата и накрая по вътрешната страна на бедрото му, от което почти щях да припадна. — Господинът си го държи в левия крачол — промърмори той почти любовно на помощника, който записваше данните.

Шивачът получи голяма поръчка: три сака и шест чифта панталони, включително и един от фина еленска кожа за езда; дванайсет ризи, сред които и една украсена с дантели за гала събития: четири жилетки и поне дузина вратовръзки. Чифт нови боти. Копринени и вълнени чорапи и жартиери, по три чифта от всеки вид. И това само на първо време. Щяха да поръчат още, когато пристигнеха новите платове от Лондон и Париж. Господин Дрейк още записваше поръчките, когато Адаир постави огромен рубин на масата пред него. Дрейк не каза и дума, но по усмивката на лицето му си личеше, че е повече от щастлив от заплащането. Той не знаеше, че скъпоценният камък бе един от многото в кутия, която също беше една от много. Богатството на Адаир бе от времето на обсадата на Виена. Скъпоценност с такива размери беше нещо съвсем обикновено за него.

— И наметало за моя приятел. Подплатено с коприна — добави Адаир и завъртя рубина като пумпал.

Камъкът привлече погледите на всички и през това време само аз видях, че Адаир изгледа Джонатан дълго и одобрително — очите му се плъзнаха по гърба му, към елегантния кръст и стегнатия задник. Погледът му бе толкова похотлив и пълен с недвусмислени намерения, че сърцето ми замръзна, като си представих какво очаква Джонатан.

След като шивачът си събра нещата, при Адаир пристигна един непознат. Мрачен мъж с две дебели книги и комплект за писане мастилница и пера. Двамата веднага се затвориха в кабинета, без да кажат и дума на останалите.

— Знаеш ли кой е този човек? — попитах Алехандро, докато гледах как се хлопва вратата на кабинета.

— Адвокат. Адаир си намери адвокат, докато теб те нямаше. Разбираемо, след като живее тук, трябва да решава някои юридически проблеми, засягащи имотите му отвъд океана. Изникват разни неща от време на време. Не е важно — отвърна той, сякаш ставаше въпрос за най-досадната работа на света. И аз не обърнах повече внимание.

— Глупости — каза Джонатан, когато Адаир му съобщи, че в този ден ще дойде художник да му направи скици за маслен портрет.

— Ще бъде престъпление да не те запечатаме на картина възпротиви се Адаир. — Много по-невзрачни мъже са се увековечили за поколенията и жалките им портрети украсяват стените на семейните им палати. Тази къща е пример за това — каза той и посочи картините, които бяха наети заедно със сградата, за да осигурят илюзия за произход. — Освен това госпожа Уорнър ми каза, че художникът е доста талантлив и аз искам да видя дали заслужава похвалите, които валят върху него. Той трябва да благодари на Бога, че такъв човек ще му позира. С твоето лице може да направи кариера.

— Не ми пука кой може да направи кариера от мен — отвърна Джонатан, но знаеше, че е изгубил тази битка. Позира на художника, но не му съдействаше; беше се привел на стола, подпрял главата си с ръка, и се цупеше като ученик, когото са задържали след часовете. Аз седях до прозореца по време на целия сеанс и се взирах като омагьосана в него, като че ли виждах красотата му с нови очи през бързите ескизи с въглен. Художникът през цялото време цъкаше с език, очевидно доволен от късмета си да работи с такъв поразителен модел, а на всичкото отгоре и да му платят за това.

Дона, който някога е бил модел на художник, дойде при мен следобеда, привидно да проучи техниката на твореца. Но забелязах, че наблюдава много повече Джонатан.

— Той ще е новото му протеже — каза в един момент. — Личи си по портрета. Адаир поръчва да рисуват само любимците му. Одалиската например.

— И какво значи да си любимец?

Той ме изгледа хитро.

— О, не се преструвай. Известно време ти беше негова любимка. В известен смисъл още си. Знаеш, че е натоварващо. Той очаква да му обръщаш внимание през цялото време. Много е капризен и лесно се отегчава, особено в сексуалните игри — отвърна Дона и повдигна едното си рамо, сякаш казваше, че се радва, задето вече не му се налага да измисля нови начини да доведе Адаир до оргазъм. Взрях се в него, разгледах чертите му, докато говореше. Беше красив мъж, макар хубостта му да беше завинаги съсипана от тъгата, която носеше в себе си. Прикрита злоба замъгляваше очите и извиваше подигравателно устните му.

— И само на тях двамата ли е поръчвал портрети? — попитах аз и поднових разговора. Само на Узра и Джонатан?

— О, и на още няколко. Само на поразително красивите. Портретите се пазят в родината му като изображения на ангели, заключени в крипта. Но те загубиха благоволението му. Може би някой ден ще ги видиш — наклони глава той и огледа критично Джонатан. — Портретите, имам предвид.

— Портретите… — повторих аз. — А какво се случи със загубилите благоволение го му?

— Някои си тръгнаха. С благословията на Адаир, разбира се. Никой не си тръгва без нея. Но са пръснати като листа на вятъра… Рядко ги виждаме вече.

Млъкна за миг.

— Макар че познаваш Джуд, като се замисля. Заминаването му не беше никаква загуба. Какъв дявол, да се представя за проповедник! Грешник, преструващ се на светец — засмя се Дона, сякаш не можеше да се сети за по-смешно нещо от това някой прокълнат да се прави на проповедник.

— Каза, че само някои са си тръгнали? Ами другите? Има ли такива, които са напуснали Адаир без негово позволение?

Дона ме изгледа с тънка злобна усмивка.

— Не се прави на глупава. Ако беше възможно да си тръгнеш така от Адаир, мислиш ли, че Узра щеше още да е тук? Достатъчно дълго си покрай него, за да си разбрала, че не е нито разсеян, нито сантиментален. Или си тръгваш с негово позволение, или… е, той не е от хората, които биха позволили някой да му отмъсти и да го издаде пред погрешните хора, нали?

И това беше последното, което Дона посмя да каже за тайнствения ни господар. Той ме погледна, изглежда реши, че е по-добре да си премълчи, и излезе, като ме остави да разсъждавам над думите му.

Точно тогава в стаята настъпи смут, Джонатан беше станал от стола си.

— Писнаха ми тези глупости. Не мога да ги понасям повече — каза той и последва Дона, като остави художника да гледа как късметът му излиза през вратата.

Така и нямаше портрет на Джонатан, Адаир беше принуден да се задоволи със скица с въглен, която бе поставена в рамка и под стъкло и окачена в кабинета му. Но не знаеше, че Джонатан щеше да се окаже последният му любимец, обезсмъртен на рисунка, и че на странностите и интригите му щеше да бъде сложен край.

41.

След успеха му първата вечер Адаир водеше Джонатан навсякъде със себе си. Освен обичайните забавления, започна да организира и такива само за тях двамата, като оставяше останалите да правят каквото намерят за добре. Адаир и Джонатан ходеха на конни състезания в провинцията, на вечери и дебати в мъжки клубове и на лекции в колежа Харвард. Дочух, че домакинът ни е завел новия ни гост в най-елитния публичен дом в града, където избрали шест момичета, които да се погрижат за тях. Тази оргия изглеждаше като някакъв ритуал, който трябва да ги сближи, нещо като кръвна клетва. Адаир нямаше търпение да запознае Джонатан с всичките си любими неща: трупаше романи на нощното му шкафче (същите, които накара и мен да прочета, когато ме взе под крилото си), поръчваше да му приготвят специални ястия. Заговори се, че се кани да го заведе и в родината си, за да може Джонатан да види великите градове. Сякаш се опитваше да създаде обща история за двамата. Искаше да стане част от живота на протежето си. Беше плашещо да го гледаш отстрани, но Джонатан се забавляваше. Не говореше вече за семейството и за родния град, макар че със сигурност си мислеше за тях. Може би го правеше от милост към мен, тъй като и двамата не можехме да сторим нищо, за да променим положението си.

Така мина известно време, двамата мъже бяха почти непрекъснато заедно, но един ден Адаир ме дръпна настрани. Обитателите на къщата се излежаваха в зимната градина и останалите трима учеха Джонатан на тънкостите на фаро. С Адаир седяхме на един диван и ги гледахме като доволни родители, които се радват на тихо заигралата се челяд.

— След като прекарах толкова време в компанията на твоя Джонатан, започнах да си съставям мнение за него. Интересува ли те какво е? — попита Адаир тихо, за да не го чуят другите. Докато говореше, не откъсваше очи от Джонатан. — Той не е мъжът, за когото го мислиш.

— Откъде знаеш за какъв го мисля? — опитах се да звуча уверено, но не можах да скрия трепета в гласа си.

— Знам, ти си мислиш, че някой ден ще му дойде умът и ще ти се посвети изцяло — каза той саркастично и показа колко глупава му се струва тази идея. Да зареже всички останали… Нима вече не бе дал дума на една жена? Вероятно не бе останал верен на Еванджелин и един месец, след като се бяха венчали. Усмихнах се кисело, нямаше да доставя на Адаир удоволствието да разбере, че ме е наранил.

Той се размърда и безгрижно преметна крак върху крак.

— Не бива да приемаш лично това, че не може да е верен. Джонатан не е способен на такава любов към никоя жена. Не е способен на емоция, която да е над съвестта, нуждите и желанията му. Каза ми например, че се тревожи, задето те прави нещастна…

Забих ноктите на едната си ръка в другата, но не изпитах болка, която да ме разсее.

— … но не знае какво да направи срещу това. За повечето мъже начинът е ясен: или дават на жената това, което иска, или изцяло се махат от живота й. Но той продължава да копнее за компанията ти и се бои да не го отхвърлиш — въздъхна театрално Адаир. — Не се отчайвай. Има надежда. Може и да настъпи ден, в който ще е способен да обича един човек, и има шанс, колкото и слаб да е той, този човек да си ти.

И се засмя. Исках да го зашлевя. Да се хвърля върху него, да стисна шията му с ръце и да го удуша.

— Ядосана съм ти — отвърнах, — защото ме лъжеш. Опитваш се да убиеш чувствата ми към Джонатан.

— Успях доста да те разстроя, нали? И то като се има предвид, че обикновено познаваш, когато те лъжа, и си единствената, която е способна на това, скъпа моя. Но този път не те лъжа. Дори донякъде ми се ще да те лъжех. Тогава нямаше да си толкова наранена, нали?

Дойде ми в повече — Адаир ме съжаляваше и в същото време се опитваше да ме настрои срещу Джонатан. Погледнах към Джонатан, който надничаше над картите си към масата, погълнат от играта. Бях започнала да чувствам присъствието му като огромна утеха, като непрестанно отекващ звук вътре в мен. Напоследък обаче забелязвах у него някаква меланхолия, която отдавах на тъгата му, че е изоставил Еванджелин и дъщеря си. Ако това, което казваше Адаир, беше наистина вярно, дали тя не се дължеше на мъките, които ми причиняваше? За първи път се зачудих дали пречката пред нашата любов — или нейният недостатък — не се криеше и в двама ни. Защото ми се струваше направо нечовешко да не си способен да се отдадеш на един човек изцяло.

Кръшен женски смях прекъсна мислите ми. Тилде хвърли картите си победоносно. Джонатан я погледна и тогава разбрах, че вече е спал с нея. Беше преспал с нея, макар да не я намираше за кой знае колко привлекателна и да знаеше, че трябва да се пази от нея, и да беше наясно, че ако разбера, ще бъда съсипана. Завладя ме отчаяние, че съм безпомощна и не мога да променя нищо.

— Каква загуба — каза Адаир в ухото ми, като се стрелна към мен като змията в райската градина. — Ти, Ланор, си способна на съвършена любов, на обич, каквато не съм виждал никога. И защо избра да я пилееш по някой толкова недостоен като Джонатан…

Шепотът му се разнесе като парфюм във вечерния въздух.

— Какви ги говориш? Да не би да се предлагаш сам като по-достоен обект на чувствата ми? — попитах аз и се взрях за отговора във вълчите му очи.

— Бих, ако ти можеше да ме обикнеш, Ланор. Ако наистина ме опознаеш, ще видиш, че заслужавам любовта ти. Но някой ден може би ще ме погледнеш така, както гледаш Джонатан, със същата благосклонност. Колкото и невъзможно да ти се струва, като се има предвид отдадеността ти на него. Но кой знае? Виждал съм да се случват невъзможни неща от време на време — каза Адаир лукаво, но когато го помолих да ми обясни, той само сбърчи нос и се засмя. След това стана от дивана и поиска да раздадат и на него карти за следващата игра.

Зарязана от всички, отидох в кабинета да си намеря книга, с която да се разсея. Докато минавах покрай бюрото на Адаир, светлината от свещта падна върху купчина книжа, оставени върху попивателната хартия, и погледът ми като по чудо се спря на името на Джонатан, написано с почерка на Адаир. Защо, по дяволите, ще пише за Джонатан? Писмо до приятел? Съмнявах се, че има и един приятел на този свят. Приближих книжата към свещта.

Инструкции за Пинърли (името на адвоката, както вече бях разбрала). Да се открие сметка на Джейкъб Мур (фалшивото име на Джонатан) в Английската национална банка със сумата от осем хиляди паунда (цяло състояние), които да бъдат преведени от сметката на… (име, което не разпознавах).

Имаше указания да се открият още няколко сметки на фалшивото име на Джонатан и парите за тях да се изтеглят от непознати в Амстердам, Париж и Санкт Петербург. Прочетох написаното още два пъти, но не можех да го проумея. Оставих листите така, както ги намерих на писалището.

Оказваше се, че Адаир е толкова завладян от Джонатан, че предприемаше стъпки да го осигури финансово, сякаш го осиновяваше. Признавам, че леко ревнувах, и се почудих дали и на мен не ми е оставил пари някъде.

И какъв би бил смисълът, щом не ми го бе казал досега? Трябваше да се унижавам и да го моля за джобни също като останалите. Това изглеждаше още един знак за специалния интерес на Адаир към Джонатан.

По всичко личеше, че Джонатан приема добре новия си живот. Поне не се съпротивляваше, когато трябваше да споделя глезотиите и пороците на Адаир, и изобщо не споменаваше Сейнт Андрю. Само един порок Адаир още не бе споделил с новия фаворит, но Джонатан със сигурност нямаше да му откаже, ако му предложеше. Този порок беше Узра.

Джонатан се запозна с нея три седмици след като дойде да живее при нас. Адаир го накара да почака във всекидневната — а аз се навъртах ревниво около него — и след това доведе усмихнат Узра, която бе увита както обикновено в дълго парче плат. Когато пусна ръката й, ефирната материя се свлече на пода и одалиската се показа в цялата си прелест. Адаир дори я накара да танцува за Джонатан, да размърда бедра и да размаха ръце, докато той самият импровизираше някаква песен. След това поръча да донесат наргилето, легнахме на нахвърляните по пода възглавници и започнахме да се редуваме да дърпаме от резбования мундщук от слонова кост.

— Прекрасна е, нали? Толкова е прекрасна, че не мога да се разделя с нея. Не че не ми създава неприятности, тя е истински дявол. Хвърляла се е от прозорци и покриви. Непрекъснато ме ядосва. И изгаря от омраза към мен.

Той прокара пръст по носа й, макар тя да го гледаше така, все едно се канеше да отхапе този пръст, ако й се удаде възможност.

— Предполагам, че това поддържа интереса ми към нея през годините. Нека ви разкажа как Узра се появи при мен.

При споменаването на името й, тя видимо се напрегна.

— Срещнах я по време на едно пътуване в земите на маврите — започна Адаир, без да обръща внимание на тревожността на жената. — Бях в компанията на благородник. Той преговаряше за освобождаването на брат си, който най-глупашки се бе опитал да открадне някакви богатства от един от техните водачи. По това време вече бях натрупал добра репутация като воин. Имах петдесет години опит с меча, което никак не е малко. Платиха ми, за да помогна на благородника, откупиха лоялността ми с монети. Така се озовах на изток и попаднах на Узра.

— Стана на пазара на голям град. Тя вървеше след баща си, увита, както повелява тяхната традиция. Виждах само очите й, но това ми беше достатъчно: разбрах, че трябва да видя и повече. Проследих ги до жилището им в покрайнините на града. Говорих с някои от мъжете, които се грижеха за камилите, и разбрах, че главата на семейството е вожд на номадско племе, отишъл в града, за да даде Узра на някакъв смотан невръстен султан и така да откупи живота си.

Горката Узра вече беше напълно неподвижна. Дори беше спряла да дърпа от наргилето. Адаир уви кичур от огнената й коса около пръста си, подръпна го, сякаш я укоряваше за надменността й, след това го пусна.

— Намерих шатрата й, в която й прислужваха дванайсет жени. Те се бяха наредили в кръг около нея, мислеха си, че така никой не я вижда, и й помагаха да се съблече. Дрехата се плъзна по канелената й кожа, косите й се разпуснаха и ръцете на прислужниците затанцуваха по цялото й тяло… Настана истински хаос, когато влязох в шатрата — каза Адаир и се изсмя гърлено. — Жените се разпищяха, побягнаха и започнаха да се спъват една в друга, докато се опитваха да се спасят от мен. Как можаха да си помислят, че ще се задоволя с някоя от тях, когато това омагьосващо видение стоеше голо пред мен? А Узра разбра, че съм дошъл заради нея, познах по погледа й. Едва успя да се покрие с робата си, когато аз я взех на ръце и я отнесох.

Заведох я в един дворец в пустинята, където знаех, че никой няма да ни намери. В онази нощ я обладавах много пъти, без да обръщам внимание на виковете и сълзите й — каза той, сякаш нямаше от какво да се срамува и има толкова право да я притежава, колкото и да пие вода, когато е жаден. На следващата сутрин слънцето изгря, а аз още не бях излязъл от делириума си и не се бях наситил на красотата й. Между сеансите на удоволствие я попитах защо ще я дават на султана. Защото племето й вярвало в някакво суеверие за джин със зелени очи, който щял да донесе болести и страдания, отговори ми тя. Идиотите се страхували и се обърнали към султана. На баща й било заповядано да я предаде, иначе ще бъде убит. За да развалят проклятието, тя трябвало да умре.

Знаех, че не съм първият мъж, с когото е била, затова я попитах кой е отнел девствеността й. Брат? Роднина, без съмнение, кой друг би могъл да се приближи толкова до нея? Оказа се, че е бил баща й. Можете ли да повярвате? — попита Адаир учуден и изсумтя, сякаш това беше най-невероятното нещо, което бе чувал.

— Той беше вождът, патриарх, свикнал да прави каквото си поиска. Но до петия рожден ден на Узра вече знаел от цвета на кожата й, че тя не е негово дете. Майката му била изневерила и ако се съди по зелените очи на момиченцето, го била направила с чужденец. Той не казал нищо, просто един ден извел майката в пустинята и се върнал без нея. До дванайсетия си рожден ден Узра вече била заела мястото на майка си в леглото му; той й казал, че е дъщеря на курва и няма никаква кръвна връзка с него, затова не било забранено. Но не трябвало да казва на никого. Слугите се умилявали колко била привързана към баща си и как никога не се разделяла с него.

Казах й, че това няма никакво значение. Нямаше да я дам на онзи побъркан суеверен султан. Нито щях да я пратя обратно при баща й, който да я насили още веднъж, преди да я предаде, страхливецът.

Докато Адаир разказваше, аз бях успяла да хвана ръката на Узра и от време на време я стисках, за да й дам да разбере, че й съчувствам, но по безжизнения поглед на зелените й очи ми стана ясно, че тя се бе отнесла на друго място, далеч от жестокостта на сегашния си господар. Джонатан също се чувстваше леко неудобно заради нея. Адаир продължи, без да му пука, че е единственият, който се наслаждава на тази история.

— Реших да спася живота й. Също като на другите. Казах й, че страданията й са свършили. Тя ще започне нов живот и ще остане при мен завинаги.

След като опиумът подейства на Адаир и той заспа, с Джонатан се отдалечихме. Той ме хвана за ръката и ме поведе.

— Мили боже, Лани, как да разбирам тази история? Моля те, кажи ми, че си измисляше, че преувеличаваше…

— Странно… каза, че й е спасил живота „също като на другите“. Но тя не е като другите, поне така ми се струва от историята, която той ни разказа.

— Как така?

— Той ми разказа как другите са се озовали при него — Алехандро, Тилде и Дона. Те са вършели ужасни неща, преди Адаир да ги срещне.

Вмъкнахме се в стаята на Джонатан, която бе до тази на Адаир, но по-малка, макар и с доста просторна гардеробна и изглед към градината. Имаше врата, която водеше право в покоите на домакина.

— Мисля, че затова ги е избрал, защото са способни на зли дела, каквито той изисква от тях. Според мен точно това търси в хората от обкръжението си. Недостатък.

Свалихме част от дрехите си, за да ни е по-удобно, и легнахме един до друг в леглото, а Джонатан покровителствено ме прегърна през талията. Опиумът започваше да действа и на нас и бях пред заспиване.

— Не ми звучи логично… Тогава защо е избрал теб? — попита сънено Джонатан. — Ти през живота си не си наранявала друг човек.

Това беше мигът да спомена как доведох София до самоубийство. Дори поех дъх и се наканих да го направя, но… отново не можах. Джонатан ме смяташе за толкова невинна, че се чудеше какво правя тук. Мислеше, че съм неспособна да извърша зло, и не исках да развалям това впечатление.

Още по-показателно беше, че не попита защо той е бил избран, какво е видял Адаир в него. Познаваше се достатъчно, за да знае, че у него има зло, което заслужава да бъде наказано. Може би и аз го знаех. И двамата бяхме грешни по свой начин и избрани да получим възмездието, което заслужавахме.

— Исках да ти кажа — промълви със затворени очи и почти заспал Джонатан, — че скоро ще замина с Адаир. Той каза, че иска да ме заведе някъде. Забравих къде точно. Може би Филаделфия… но след тази история не бих казал, че изгарям от нетърпение да ходя някъде сам с него…

Придърпах ръката му, която беше върху мен, и през финия плат на ризата му забелязах петно на кожата на ръката му. Призля ми, когато познах очертанията. Дръпнах ръкава и видях татуировката от вътрешната страна на ръката.

— Откъде е това? — попитах и седнах разтревожена в леглото. — Тилде ти го направи, нали? Тя го нарисува с игла?

Джонатан дори не отвори очи.

— Да, да… предната вечер, когато бяхме излезли да пием…

Разгледах татуировката по-внимателно; не беше гербът, а два кръга с дълги огнени сплетени като пръсти опашки. Може и да беше различна от моята, но я бях виждала вече — на гърба на Адаир.

— Същата като на Адаир е — успях да кажа аз.

— Да, знам… Той настоя да ми я направят. За да покаже, че сме братя или някаква такава глупост. Позволих само за да не ми опява повече.

Докоснах татуировката с палец и усетих през мен да преминава студена вълна; Адаир бе белязал Джонатан и това означаваше нещо, но не можех да разбера какво. Искаше ми се да го помоля горещо да не заминава с Адаир, да не му се подчини… но знаех неизбежния край на подобна лудост. Затова не казах нищо. Лежах дълго будна и слушах равномерното дишане на Джонатан. Не можех да се отърва от предчувствието, че времето ни заедно върви към края си.

42.

Квебек Сити, днешно време

Люк се събуди от звука на човешко нещастие. Беше дезориентиран, както винаги, когато се събуждаше след подремване през деня. Първата му мисъл бе, че се е успал за вечерната смяна в болницата. Но чак когато събори будилника, който не беше звънял, след непохватно опипване на нощното шкафче, осъзна, че е в хотел и с него има само един човек, който плаче.

Вратата към банята беше затворена. Люк почука тихо и след като не получи отговор, бутна вратата. Лани седеше във ваната напълно облечена. Погледна го през рамо и той видя, че гримът й е се е стекъл на черни струйки по лицето и тя прилича на страшен клоун от филм.

— Добре ли си? — попита Люк и посегна да я хване за ръката. — Какво правиш тук?

Тя го остави да й помогне да излезе от ваната.

— Не исках да те събудя.

— Нали затова съм тук? — заведе я той до леглото и я остави да се сгуши в прегръдките му като дете.

— Извинявай… но започнах… да осъзнавам… — захлипа Лани.

— Че го няма — довърши Люк вместо нея, а тя продължи да плаче. Логично: досега бе съсредоточила цялото си внимание върху бягството си. След като вече се бе измъкнала, адреналинът бе намалял и тя си бе спомнила как е стигнала дотук и че най-важния човек в живота й вече го няма. Той беше нейният любим, а тя нямаше да го види никога повече.

Люк се замисли за десетките пъти, в които бе минавал покрай някой плачещ в коридора на болницата, някой, на когото току-що са съобщили лошата новина; жена, която крие лицето си в дланите, изпадналият в шок мъж до нея, борещ се да запази самообладание. Дали би могъл да преброи случаите, в които е излизал от операционната, свалял е ръкавиците и маската си, поклащал е глава и е отивал с каменно лице при чакащите добри новини близки. Беше се научил да вдига стена между себе си и пациентите и семействата им. Не можеше да си позволи да съпреживява болката им. Навеждаше глава и почиташе мъката им, но само за миг. Ако се опиташе да поеме товара им, нямаше да изкара и година в болницата.

Мъката на момичето, треперещо в ръцете му, беше безкрайна. Плачеше толкова горко, че можеше да удави света в нещастието си. Щеше дълго да пропада в пропастта на своята скръб, без да има за какво да се хване.

Люк предполагаше, че има някакъв период, след който болката преминава, но той сигурно зависеше от това колко дълго си познавал починалия. Беше виждал вдовици, които, омъжени от петдесет години, тръгват с усмивка към гроба си, защото вярват, че в смъртта ще се съберат отново със съпрузите си. Разбира се, че за нея нямаше утеха. Колко ли време щеше да мине, преди Лани да се научи да понася ежедневната болка от липсата на Джонатан и да живее с мисълта, че го е погубила тя?

Хората се срутват и от по-малко, оставят скръбта да ги погълне. Никой не може да ти гарантира, че ще успееш да преодолееш нещо подобно. Люк щеше да й помогне. Трябваше. Смяташе, че владее всички необходими умения за това. Беше обучен. (Госпожо Паркър? Направихме всичко, което можахме за сина ви, но се боя, че…) Надяваше се, че мъката й няма да полепне и по него.

Лани се поуспокои малко и започна да трие очи с опакото на дланите си.

— По-добре ли си? — попита Люк и вдигна брадичката й. — Искаш ли да излезем да подишаш малко чист въздух?

Тя кимна.

След петнайсет минути вече вървяха ръка за ръка към смрачаващия се хоризонт. Лани си бе измила лицето. Беше се облегнала на рамото на Люк като влюбено момиче, но имаше най-тъжната усмивка на света.

— Какво ще кажеш да пийнем нещо? — попита той. Влязоха в тъмен моден бар и той поръча два скоча.

— Мога да се надпивам с теб, докато паднеш под масата — предупреди го тя с тъжен смях. Чукнаха чаши, все едно празнуваха нещо. След първото питие Люк се изпълни с топлината, с която започваше всяко алкохолно опиянение, но Лани изпи три и нищо й нямаше, само усмивката й стана малко по широка.

— Искам да те питам нещо. За него — каза Люк, сякаш ако не произнесе името, въпросът ще е по-безболезнен. — След всичко, на което те е подложил, как така продължи да го обичаш толкова силно? Струва ми се, че не те е заслужавал…

Тя вдигна чашата за ръба.

— Мога да ти дам всякакви оправдания, като например че тогава времената бяха такива, съпругите очакваха мъжете им да кръшкат. Или че Джонатан просто си беше такъв и трябваше да го приема. Но не това са истинските причини… Не знам как да го обясня. Винаги съм искала да ме обича по начина, по който аз го обичах. Той ме обичаше, сигурна съм. Но не така, както аз исках от него. С много хора е същото. Единият партньор не обича другия достатъчно, за да спре да пие, да играе хазарт или да изневерява. Единият дава, а другият взима. Този, който дава, иска да спре.

— Но никога не го прави — каза Люк, макар че не бе сигурен дали е така.

— Понякога този, който дава, трябва да се откаже, но невинаги го прави. Не може. Аз не бях способна да се откажа от Джонатан. Можех да му простя абсолютно всичко.

Люк видя как очите й се наливат със сълзи и смени темата.

— Ами Адаир? От това, което ми разказа, ми се струва, че е бил влюбен в теб.

— Той обича така, както огънят обича дървото — тъжно се засмя тя. — Отначало ме объркваше, признавам. В един миг прави всичко, за да ме очарова, а в следващия — вече ме унижава. С него всичко беше игрички и номера. Мисля… че просто искаше да види дали може да ме принуди да го обичам. Защото според мен никой никога не го беше обичал.

Тя застина, скръстила ръце в скута си, и от очите й потекоха сълзи.

— Виж какво направи… Сега отново ще започна да плача. Не искам да плача пред други хора. Не искам да те излагам. Да се върнем в хотелската стая. Можем да попушим малко трева.

Люк се оживи, когато си спомни голямото найлоново пликче с марихуана.

— Готов съм да изпуша цялата торбичка с теб, ако това ще те разведри.

— Моят герой — каза тя и го хвана под ръка.

Тръгнаха по улицата към хотела, вятърът брулеше лицата им. На Люк му се искаше да постави на Лани инжекция с морфин, за да намали болката й. Ако можеше, всеки ден щеше да й бие транквиланти. Поклати глава, да избистри мисълта си. Чувстваше се готов на всичко, за да я направи отново щастлива, но не искаше да обслужва мъката й.

Когато легнаха в леглото, тя притисна солените си устни към неговите.

— Толкова пъти съм се питала едно и също… Защо Джонатан не можеше да ме обича? — каза с леко пиянски шепот. — Какво ми има… Ще ми кажеш ли истината? Не заслужавам да бъда обичана?

Въпросът й свари Люк неподготвен.

— Не мога да ти кажа защо Джонатан не е отвръщал на чувствата ти, но смятам, че е направил огромна грешка.

Джонатан беше идиот. Само глупак би отхвърлил такава отдаденост, помисли си Люк.

Тя го погледна недоверчиво, но се усмихна. И след това заспа. Той я придърпа към себе си, обви крехкото й като на нимфа тяло и прибра до него елегантно разперените й ръце. Не помнеше някога да се е чувствал така, може би само в онзи нещастен миг в пицарията с дъщерите си, когато му се прииска да ги качи в колата си под наем и да ги откара обратно в Мейн. Знаеше, че тогава е направил правилния избор, като не се поддаде на тъгата. На момичетата им беше по-добре при майка им. Но винаги щеше да си спомня как си тръгна от тях. Само глупак загърбва такава любов.

А сега Лани. Искаше да направи всичко, за да закриля тази уязвима жена, да я направи отново нормална. Щеше му се да може да издърпа отровата от нея както пиявицата пие кръв — да я погълне, ако се наложи. Но знаеше, че единственото, което може да стори, е просто да бъде до нея.

43.

Бостън, 1819 година

Една вечер слаба светлина погъделичка миглите ми и ме събуди. До леглото ми стоеше Узра с малка маслена лампа в ръка. Трябва да е било доста късно, защото къщата на Адаир беше тиха и пуста като крипта. Очите й ме молеха да стана от леглото и аз така и направих.

Тя излезе от стаята по обичайния си безшумен начин, а аз я последвах все още замаяна от съня. Крачех тихо с пантофите си по килима, но стъпките ми отекваха по коридора. Узра прикри с длан лампата, когато минавахме покрай другите спални, за да не ни издаде светлината, и така успяхме незабелязано да стигнем до стълбите, които водеха към мансардата.

Таванското пространство бе разделено на две части. В едната бяха стаите на прислугата, а другото, по-малкото, беше склад. В него се криеше Узра. Тя ме поведе през лабиринт от сандъци, които служеха като бариера пред нейния свят, а след това през невероятно тесен коридор към мъничка врата. Трябваше да се наведем и да се извием настрани, за да минем през нея, а след това се озовахме в нещо, което приличаше на търбуха на кит — с дъски вместо ребра и тухлен комин вместо дихателна тръба. През откритите прозорци се синееше лунна светлина и осветяваше пътеката към импровизирания дом. Узра бе избрала да живее тук, за да се спаси от Адаир. Беше тъжно място, прекалено топло през лятото, прекалено студено през зимата и самотно като лунната повърхност.

Минахме покрай спалнята й, която бе оградена с пъстри парчета органза, същите като онези, с които се увиваше самата Узра. Те висяха от гредите като пране на въже. Самото легло бе направено от две одеяла, подредени в кръг. Беше като бърлога на диво животно, направена набързо. До леглото имаше купчина принадлежности — бижута с диаманти колкото зърна на грозде, воали със златисти нишки. Виждаха се и съвсем обикновени принадлежности, на които само едно дете би се зарадвало: малка кама, спомен от родното й място, чието острие приличаше на движеща се змия: бронзово огледалце. Узра ми направи знак да я последвам и аз престанах да се взирам в окаяното скривалище, доказателство за съпротивата й срещу Адаир.

Заведе ме до една стена, задънен край, където не видях нищо. Но тя коленичи, отмести две дъски и прел нас се откри дупка, през която можеше да се пропълзи. Взе маслената лампа и се гмурна безстрашно в тъмнината, като плъх, свикнал да преминава през стени. Поех дълбоко дъх и я последвах.

След като пропълзяхме около пет метра, се озовахме в помещение без прозорци. Узра вдигна лампата, за да видя къде се намираме: беше малка стая от слугинското крило с огнище и врата. Натиснах бравата, но тя не помръдваше, очевидно нещо я бе застопорило здраво от външната страна. В стаята имаше голяма маса, покрита с бутилки и буркани от най-различен вид. Имаше и сандък, също пълен със съдове от всякакъв размер и форма, повечето покрити с восъчни парцали и запушени с корк. Под масата бяха пъхнати кошници, в които имаше всичко от шишарки и клони до изсушени части от животински трупове. Няколко стари и опърпани книги бяха пъхнати между бурканите. В края на масата върху чинийки бяха закрепени свещи.

Поех дълбоко дъх. В стаята миришеше на хиляди неща: подправки, горски билки, прах, носеха се и аромати, които не можех да различа. Застанах в средата на помещението и бавно се огледах. Мисля, че веднага се досетих каква е тази стая и какво означава съществуването й, но не исках да си го призная.

Взех една от книгите. Корицата беше подвързана със син плат, върху който на ръка бяха изписани букви и изрисувани символи. Разгърнах внимателно дебелите страници и не видях никъде отпечатан текст. Всичко бе педантично изписано на ръка. Имаше много формули и илюстрации — на точните части на растения, които трябваше да се запазят например, или пък рисунки на вътрешностите на човешкото тяло. А думите бяха на език, който не познавах. Рисунките бяха по-ясни, защото на тях познах символи от детството ми, както и от книгите в библиотеката на Адаир — пентаграми, всевиждащото око, ей такива работи. Книгата беше изключителна, резултат от стотици часове труд и миришеше на старост, тайни и интриги. Без съмнение много хора даваха мило и драго да я притежават, но съдържанието й за мен бе пълна мистерия.

Втората книга бе дори още по-стара и кориците й бяха дървени. Страниците бяха събрани заедно с кожена каишка, не бяха зашити една за друга и тъй като бяха от най-различна хартия, изглеждаха повече като събрани записки, а не като отделно томче. Почеркът по тях приличаше на този на Адаир, но отново на език, който не знаех.

Узра се размърда неспокойно и звънчетата на верижката на глезена й се разклатиха. Не й харесваше да е в тази стая, а и не можех да я виня. Адаир я бе залостил отвън с основание: не искаше някой случайно да попадне в нея. Когато се пресегнах да върна втората книга на мястото й, Узра пристъпи напред и ме хвана за китката. Приближи лампата до ръката ми и като видя татуировката, за която вече почти бях забравила, простена като умираща котка.

Пъхна своята ръка под носа ми, обърната с дланта нагоре. Имаше същата татуировка на същото място, малко по-голяма и по-груба, сякаш ръката, която я бе изрисувала, не е била толкова уверена като на Тилде. Погледна ме обвинително, все едно сама си бях причинила това, но много добре разбрах какво имаше предвид. Адаир беше избрал да ни бележи по един и същ начин. Намеренията му спрямо мен едва ли бяха по-различни от начина, по който се отнасяше с нея.

Докато лампата бе високо вдигната, успях още веднъж да разгледам стаята. Припомних си описание, което бях чула от самия Адаир на стаята на лекаря в къщата затвор от неговата младост. Имаше само една причина да се нуждае от такава стая и да я крие в най-отдалечения край на къщата. Когато осъзнах това, през мен премина тръпка. В съзнанието ми изплува цялата история за отвличането на Адаир и неговата служба при злия лекар. Само че… се чудех с кого от двамата мъже съм била през тези месеци; с кого делях леглото си всъщност и в чии ръце бях предала съдбата на човека, който означаваше най-много за мен в целия свят? Адаир искаше свитата му да вярва, че е изстрадало селско момче, което си бе отмъстило на мъчителя и се радва на наградата си за това, че е погубило жесток и безчовечен тиран. А се оказваше, че във външността на красивия младеж се крие властното чудовище от разказа, което съсипва човешки животи и може да се мести от тяло в тяло. То бе оставило на селяните старата си обвивка, бе затворило в нея селското момче, бе го оставило да изживее последните се минути в ужас и да плати за неговите жестокости. Тази лъжа се вписваше добре в дяволския му план и го бе прикривала идеално стотици години. Вече знаех истината и пред мен изникна въпросът какво да правя?

Подозренията за измамата на Адаир бяха едно на ръка, но имах нужда от доказателства, поне за да мога сама да се убедя в ужасната истина. Узра започна да ме дърпа за ръкава да си ходим. Откъснах страница от една от древните книги, сграбчих шепа изсушени билки от един прашен буркан на масата. Можеше да се наложи да платя зверски за кражбата от самия Адаир знаех как: с увит в одеяло ръжен. Но трябваше да съм сигурна.

Като начало отидох при професор от Харвард, с когото се бях запознала на едно от празненствата на Адаир. Но не на следобеден чай или вечеринка за интелектуалци. Не, бях срещнала този човек на едно от специалните събирания на Адаир. Открих кабинета му в Уестдън Хол, но при него имаше студент. Когато видя, че го чакам в коридора, освободи студента и дойде да ме покани. На хитрото му старческо лице се появи очарователна усмивка. Може би се боеше, че съм дошла да го изнудвам, тъй като последния път, когато го видях, беше яхнал едно момче, по-младо дори от студентите му. Или пък се надяваше, че му нося покана за ново събиране.

— Скъпа моя, какво те води днес тук? — попита той и ме потупа по ръката, докато ме въвеждаше в кабинета си. — Толкова рядко съм ощастливяван от посещенията на красиви дами. Как е общият ни приятел, графът? Надявам се да е в добро здраве.

— Както винаги — отвърнах аз съвсем искрено.

— И на какво дължа приятната визита? Може би покана за ново соаре…?

Очите му светнаха жадно. Апетитът му очевидно бе раздразнен от много следобеди сред тълпи от млади момчета.

— Мислех си да ви помоля за услуга — казах аз и бръкнах в чантичката си за листа, който бях откраднала. Хартията не беше нищо особено, груба и дебела почти като месарска опаковка, и след като беше извадена от дървените корици, бе започнала да се подвива по ъглите.

— Хм? — възкликна той, очевидно изненадан. Но взе листа от ръката ми, приближи го към лицето си и намести очилата, за да го разгледа. — От къде взе това, мила моя?

— От един книжар — излъгах аз. — Твърди, че има много древни книги по тема, от която Адаир се интересува. Мислех си да ги купя от него като подарък за Адаир, но езикът не ми е познат. Щеше ми се да се уверя, че са точно такива, каквито книжарят казва, че са. Не е зле човек да внимава.

— Така е — промърмори той, докато преглеждаше написаното. — Хартията не е произведена тук. Не е избелена. Вероятно е правена на ръка за собствена употреба. Но ти си дошла заради езика, нали?

Той се усмихна скромно над очилата си; беше професор по древни езици, поне това бях запомнила от беглото ни запознанство на онова събиране. Но по какви точно езици нямах представа.

— Мисля, че е пруски. Или поне прилича. Много странно, вероятно е една от архаичните форми на този език, каквато никога не съм виждал преди.

Пресегна се към една полица, свали от нея дебела, тежка книга и започна да прелиства тънките й страници.

— Можете ли да ми кажете за какво става въпрос? Каква е темата?

— А ти какво очакваш? — попита той с любопитство, докато все още прелистваше страниците.

Прочистих си гърлото.

— Магия. Нещо такова.

Той застина и се взря в мен.

— Алхимия? — предположих аз по-плахо този път. — Превръщането на едно нещо в друго?

— О, мила моя, със сигурност е за нещо магическо, вероятно някакво заклинание или преобразяваме. Но какво точно, не мога да ти кажа. Може би ако ми оставиш листа за няколко дни…?

И се усмихна лукаво. Знаех достатъчно за работата на учените, за да се досетя какво би могъл да направи, ако му оставя листа: ще се опита да направи кариера с него, ще го използва като основа за проучване и аз никога повече нямаше да го видя. Или по-лошо — ако Адаир разбереше, че е в ръцете на похотливия професор… меко казано, лошо ми се пишеше. Професорът вдигна очаквателно вежда, но аз се пресегнах през бюрото и грабнах листа.

— Не, не мога, но ви благодаря за любезното предложение. Това, което ми казахте, е достатъчно — отвърнах аз, скочих от стола и отворих вратата. — И моля ви, не казвайте на Адаир за това, ако го видите. Много е трудно да му угодиш с подаръци. Искам да го изненадам с тези книги.

Старият професор изглеждаше леко изненадан, когато изскочих от кабинета му.

След това потърсих акушерка. Не ми беше лесно да намеря. Те ставаха все по-малко в градове като Бостън; лекарите бяха поели израждането на бебета почти изцяло, поне на тези семейства, които можеха да си го позволят. А и аз не търсех обикновена акушерка. Трябваше ми някоя като онези в провинцията, които знаеха как да лекуват с билки. И които преди стотици години в същия този град сигурно са били наричани вещици от съседите си и са срещали смъртта си удавени или обесени.

Уличните проститутки ми казаха къде да намеря акушерката, която им помагаше да се лекуват от трипера или да се отърват от нежелана бременност. Усетих как по гръбначния ми стълб премина ледена тръпка, когато прекрачих прага на малката й стая: в нея миришеше на прах, тичинки и застояло, почти като в тайната заключена стая на Адаир.

— Сядай, скъпа, и ми кажи защо си дошла — каза тя и ми посочи табуретка от другата страна на огнището, в което гореше слаб огън.

Беше възрастна, със суров и прагматичен поглед, но и разбираща физиономия.

— Искам да знам какво е това, госпожо. Виждали ли сте нещо подобно?

Извадих носната си кърпичка от чантичката и я разтворих пред нея. Билките, които бях откраднала, бяха изсушени и се бяха разпаднали на тънки стъбълца и парченца крехки начупени кафяви листенца. Тя вдигна едно листенце, стри го с пръсти и го помириса.

— Това е мелия, скъпа. Използва се срещу много болести. Не се среща много по тези места, а в такова естествено състояние е още по-рядка. Най-често можеш да я видиш в тинктури и отвари, разредена докрай, за да стигне за по-дълго. Откъде я имаш? — попита ме делово, сякаш беше на пазара и искаше да си купи от билката. Може би си мислеше, че точно затова съм дошла при нея. Изтупа си ръцете на огъня и частичките от растението паднаха в него.

— Боя се, че не мога да ви кажа — отвърнах аз и пъхнах една монета в ръката й. Тя сви рамене и пусна парите в джоба си.

— Ето и втората ми молба. Имам нужда от… Искам да ми приготвите нещо, което да предизвиква много дълбок сън. Не е задължително сънят да е спокоен. Трябва да държи човека, който го поеме, възможно най-дълго в безсъзнание.

Акушерката ме изгледа продължително, без да каже нищо. Вероятно се чудеше дали не искам да отровя някого, защото как иначе да тълкува молбата ми? Накрая проговори:

— Но ако властите започнат да разследват случая, не бива да стигнат до мен.

— Имате думата ми.

И сложих още монети в ръката й, които си бяха цяло малко състояние. Тя вдигна поглед от парите към мен, след това стисна златото в шепа.

Във файтона по пътя обратно към къщата отворих отново носната кърпа с това, което акушерката ми бе дала. Вътре имаше твърда буца и макар тогава да не знаех, беше пълна с фосфор, вероятно купен от майстор на кибрит, който на свой ред го беше откраднал от работилницата. Акушерката го бе приготвила набързо, сякаш не й беше приятно да го пипа, след това ми даде указания да го стрия на прах, да го смеся с вино или друг алкохол и да добавя лауданум, за да се пие по-лесно.

— Много е важно да го разредиш. Може да използваш и само лауданум, но тогава ще подейства по-бавно. Фосфорът ще свърши работата бързо, но… ако е в прекалено голямо количество, ще стане много лошо — каза тя с категоричен поглед.

Вече си бях съставила план, доста опасен наистина, и когато тръгнах, не можех да мисля за нищо друго, освен за истинския Адаир. Бях изпълнена със съжаление към нещастното селско момче, които дори нямаше гроб, защото нямаше труп, който да положат в земята. Красивото му тяло сега принадлежеше на човека, който го бе обсебил благодарение на черното си изкуство.

А що се отнася до края на историята с лекаря — нямаше как да знам каква част от нея е истина. Може би той наистина е посетил близките на Адаир и им е оставил пари от чувство за вина или в знак на благодарност, че са му дали сина си, че са му доставили такова хубаво тяло. Или пък това беше част от лъжата, която трябваше да направи разказа достоверен и трагичен, да спечели сърцето на слушателя, да отклони подозрението. А загубата на имението? Изчислен риск… който може би си е струвал все пак заради придобиването на нов съсед, в който да се помещава гнусната му душа. Ако не успеех да спра този ужасен човек, той щеше да ми отнеме най-скъпото — Джонатан.

Красив, силен и способен, с невероятна мъжественост — тялото на селското момче сигурно се бе сторило на лекаря дар божи. Но тук, в Новия свят, то си имаше своите ограничения. Или по-скоро те се отнасяха за лицето: то бе притеснително екзотично, смугло и обградено от непокорна къдрава коса. Видях това в изражението на бостънските нотабили, които се срещаха с Адаир, в сбърчените им чела и недоверието в погледите. Тук, сред потомци на британци, холандци и германци, които никога не бяха виждали турци или араби и според които косата му бе като тази на техните роби, тялото на селското момче беше проблем. Сега разбирах строгия хладен поглед, с който Адаир бе огледал деформираното стъпало на красивия, но несъвършен студент, когото Тилде беше намерила, и жадното му одобрение на безупречната красота на Джонатан. Беше пратил хрътките си по света да му търсят идеалното вместилище; дори беше накарал Джуд да го дири из селата. Но тук, в Бостън, времето на Адаир изтичаше и той имаше нужда от ново тяло, което би се поправило на вкусовете на първенците в новата му среда.

Искаше Джонатан. Искаше да се вмъкне в него като в маскараден костюм. Хората бяха привлечени от Джонатан като мухи от мед, чувстваха се замаяни и безпомощни пред необяснимата му притегателна сила. Мъжете искаха да са му приятели, обикаляха около него като планети около слънцето. Жените бяха готови да му се отдадат изцяло и никой не познаваше това усещане по-добре от мен. Те винаги щяха да се тълпят около него, да му се разкриват и да не осъзнават, че духът в него е зъл и иска да ги използва.

И тъй като никой не знаеше тайната на Адаир, нямаше и кой да го спре. Никой, освен мен.

44.

Пристигнах в къщата и установих, че в нея цари истински хаос. Слугите се оттегляха надолу по стълбите като стичаща се от хълм вода, тичаха към мазето, криеха се в складовете далеч от врявата, разнасяща се от горе. Юмруци думкаха по вратите, резета тракаха. Чух приглушените викове на Тилде, Дона и Алехандро:

— Адаир, какво става? Пусни ни!

Затичах нагоре по стълбите и намерих тримата скупчени безпомощно в подножието на стълбището към мансардата. Не искаха да прекъсват това, което се случва зад затворената врата. А оттам се чуваха ужасни звуци: Узра пищеше, Адаир викаше. Чуваха се глухи удари на плът в плът.

— Какво е това? — обърнах се аз към Алехандро.

— Адаир тръгна да търси Узра, това е всичко, което знам.

Спомних си историята на Адаир, в която се споменаваше за гнева на лекаря, когато установил, че от писалището му е откраднато нещо.

— Трябва да се качим там! Той я наранява — посегнах към бравата, но тя не помръдваше. Той беше заключил вратата. — Донесете брадва, чук, каквото и да е. Трябва да разбием вратата — извиках аз, но те само ме изгледаха, все едно си бях изгубила ума. — Не разбирате на какво е способен…

От другата страна на вратата утихна.

След няколко минути ключът тракна и се появи Адаир, блед като платно. В ръката си държеше извитата кама на Узра, а маншетът му бе изцапан в яркочервено. Пусна ножа на пода, мина покрай нас и тръгна към стаята си. Чак тогава открихме тялото й.

— Имаш нещо общо с това, нали? — каза ми Тилде. — Виждам вината по лицето ти.

Не отговорих. Погледнах трупа на Узра и стомахът ми се обърна. Беше я пробол в гърдите, беше й прерязал гърлото и сигурно това беше последното, което беше направил, защото тя бе паднала на земята с отметната назад глава, а косата й още бе смачкана там, където я бе държал. В главата ми отекнаха думите: „По моя воля и от моята ръка“ — тези, с които даваше вечен живот и които използваше, когато убиваше. Щом си ги спомних, потръпнах цялата. Същото се случи и когато видях татуировката на ръката на Узра, отметната настрани. Краят беше настъпил и неговият знак върху тялото й вече не означаваше нищо. Оттегляше благоволението си, когато му хрумнеше.

Караницата може да е била за всичко, никога нямаше да науча със сигурност, но тъй като се случи точно тогава, едва ли бе за нещо друго, освен за тайната стая. Адаир някак си беше разбрал, че негови вещи са изчезнали, и бе обвинил нея. И тя не го беше разубедила, че няма вина. Или е искала да ме защити, или — което бе много по-вероятно — с радост беше приела шанса да се освободи от него чрез смъртта.

Вях откраднала с ясното съзнание какво би могло да е наказанието. Просто не вярвах, че Узра ще загази. Нито пък бях предполагала, че той ще убие някого от нас, най-малко нея. Много по-типично за него беше да налага жестоки физически наказания, да държи жертвата в лапите си, а тя да трепери и да се чуди кога ще реши да повтори всичко това. И през ум не ми беше минало, че може наистина да убие Узра, защото вярвах, че по някакъв свой начин я обича.

Свлякох се на пода до нея и хванах ръката й, но тя вече беше изстинала. Може би в нашия случай душата напуска много по-бързо тялото, няма търпение да се освободи. А най-ужасното беше, че планирах бягство за мен и Джонатан, но изобщо не ми бе хрумнало да взема и Узра с нас. Макар да знаех колко отчаяно иска да се махне, дори не се сетих да помогна на бедното момиче, което търпеше извратените страсти на Адаир толкова много години и беше толкова мило с мен и ми помогна да се ориентирам в този дом, населен с вълци. Бях я приела за даденост и осъзнаването на собствената ми себичност ме накара да се почудя дали наистина не съм сродна душа на Адаир.

Джонатан беше чул бъркотията и дойде при нас. Когато видя тялото на Узра на пода, реши да отиде в покоите на Адаир и да му поиска обяснения. С Дона едва го удържахме.

— И какво ще постигнеш? — изкрещях му аз. — С Адаир можете да се биете от тук до края на света и никога да не си уредите сметките. Колкото и да искате да се убиете един друг това не е по силите на нито един от вас.

Толкова много исках да му призная истината, че Адаир не е този, за когото го мисли, че е много по-силен, опасен и безчовечен, отколкото всички ние предполагахме. Но не можех да рискувам. И без това се боях, че Адаир ще усети страха ми.

Освен това не можех да споделя с Джонатан подозренията си. Сега вече разбирам защо, Адаир се държеше мило с моя любим мъж не защото искаше да го вкара в леглото си. Неговата жажда беше много по-дълбока. Искаше да докосне, да гали и да си поиграе с това тяло, за да опознае всяка негова извивка, но не от сексуално желание, а защото искаше да го притежава. Да го обсеби, да се представя със съвършеното му лице. Той беше готов да се всели в тяло, на което никой не можеше да устои.

Адаир изпрати указания: трябваше да разчистим огнището в кухнята и да подготвим ковчег. Миячката и готвачът избягаха, когато ние превзехме територията им. С Дона и Алехандро изнесохме съдовете от огромното огнище. Изтъркахме почернелите му стени и изметохме пепелта. Ковчегът представляваше дъски върху дървени подпори. Направихме клада под подпорите — сухи клонки и шишарки, полети с говежда мазнина, за подпалки, бали слама и дърва за гориво. Тялото, увито в бял покров, бе поставено върху дъските.

Подпалките пламнаха бързо, след като към тях бе поднесена факла. На дървата им трябваше известно време да се разгорят и мина час, докато огънят лумне силно. Жегата в кухнята беше огромна. Накрая и тялото се подпали, покровът бързо се възпламени, огънят плъзна по него и платът се нагърчи като кожа. Черният пушек пое през комина, дърпан от течението. Миризмата бе непозната и инстинктивно плашеща, направи всички в къщата неспокойни. Само Адаир я понасяше. Седна на креслото, придърпано до огнището и загледа как огънят поглъща Узра малко по малко: косата, дрехите, кожата, плътта. Накрая влагата в тялото зацвърча, а къщата се изпълни с миризма на печено месо.

— Представи си каква воня се разнася навън по улицата. Да не би да си мисли, че съседите няма да я усетят? — попита язвително Тилде с насълзени очи. Бяхме се скупчили на вратата и наблюдавахме Адаир, но накрая Дона и Тилде се оттеглиха в стаите си, мърморейки мрачно под нос, а ние с Алехандро седнахме на пода пред прага и продължихме да гледаме Адаир.

Когато небето навън започна да просветлява, огънят беше изтлял. Къщата се бе изпълнила с рядък сив дим, който висеше във въздуха и миришеше силно. Чак когато огнището изстина, Адаир стана от креслото. Докосна Алехандро по рамото, когато минаваше покрай него.

— Накарайте да изметат пепелта и да я пуснат във вода — нареди той с глух глас.

Алехандро настоя сам да го направи и клекна пред огнището с малка метличка от върбови клонки и лопатка.

— Колко много пепел — промърмори той, без да забелязва присъствието ми. — Сигурно от дървата. От Узра вероятно не е останало повече от една шепа.

В този миг метличката докосна нещо твърдо и той бръкна в саждите. Намери парче обгоряла кост.

— Дали да го запазя? За Адаир? Някой ден може да се зарадва, че я има. От такива неща стават силни талисмани — разсъждаваше той и го въртеше из ръцете си като огромна ценност. Но после го хвърли в кофата.

— Може би не все пак.

След тази случка Адаир се отдръпна от всички нас. Прекарваше дните в стаята си и единственият посетител, когото приемаше, беше адвокатът, господин Пинърли, който дойде още на следващия ден с купища хартия, преливаща от претъпканата му чанта. Излезе след час, лицето му бе зачервено, все едно беше тичал. Пресрещнах го, изразих загриженост от вида му и му предложих нещо разхладително за пиене.

— Много мило — каза той, докато изгълтваше лимонадата и попиваше челото си. — Боя се, че не мога да остана дълго. Вашият господар има доста високи очаквания за това какво може да свърши един-единствен адвокат. А не съм способен да командвам времето и да го карам да се разтяга, както на мен ми е удобно — мърмореше той. Забеляза, че книжата заплашват да изпаднат от чантата му, и се погрижи да ги прибере.

— Нали? Той е доста взискателен, но бих казала, че сте от хората, способни да изпълнят всяка задача, която Адаир им постави — ласкаех го аз безсрамно. — Кажете ми, какви чудеса очаква той от вас?

— Поредица от сложни парични преводи в европейски банки, а някои се намират в градове, за които дори не съм чувал — каза той, но после размисли и реши да не споделя повече с хора от домакинството на клиента си. — Нищо особено, не ми обръщайте внимание. Просто съм изтощен. Всичко ще бъде свършено така, както е поискал. Не си блъскайте хубавата главица с такива неща.

Потупа ме по ръката толкова надменно, че ми се прииска да го перна през дланта. Но така нямаше да разбера това, което исках да знам.

— Така ли? Значи мести пари насам-натам? Сигурна съм, че умен мъж като вас би го направил само с едно мръдване на малкото си пръстче.

Придружих думите си с неприличен жест с кутрето и устата си, жест, който бях виждала да правят мъжките проститутки и който със сигурност привличаше вниманието на мъжете. Точно така стана и сега. Дискретността излетя през ушите му като пълнеж на скъсана детска играчка и той ме погледна с увиснала долна челюст. Ако дотогава не бе заподозрял, че в тази къща живеят пълни развратници, вече беше сигурен.

— Да не би току-що…

— Какво още поиска от вас Адаир? Сигурна съм, че нищо, което да ви държи зает и през нощта. Което да ви попречи, да речем, да обърнете внимание на гостенка…

— Билети за утрешния дилижанс за Филаделфия — каза той веднага, но му казах, че е напълно невъзможно. Затова трябва да му наема частна каляска…

— За утре! — възкликнах аз. — Заминава толкова скоро!

— И няма да те вземе със себе си. Не. Била ли си някога във Филаделфия? Невероятен град, много по-оживен от Бостън, и не е от онези места, на които госпожа Пинърли би отишла. Може да ти го покажа…

— Чакайте! Откъде знаете, че няма да пътувам с него? Той ли ви каза?

Адвокатът ми се ухили мазно.

— Е, по-спокойно де. Няма да бяга с друга жена. Отива с мъж, с щастливия получател на всички тези парични преводи. Ако господарят ти бе поискал мнението ми, щях да го посъветвам просто да го осинови, така щеше да е много по-лесно…

— Джонатан? — попитах аз, като ми се искаше да раздрусам адвоката и да го накарам да спре да дрънка, за да измъкна името от устата му като срамежлив охлюв от черупката му. — Джейкъб, имам предвид. Джейкъб Мур?

— Да, това му е името. Познаваш ли го? Той ще стане много богат човек, уверявам те. Ако ми позволиш, бих те посъветвал да се ориентираш към този господин Мур, преди да се разчуе… хм…

Като предположи намеренията ми, Пинърли сам се вкара в ъгъла и на мен ми беше забавно да гледам как се опитва да се измъкне оттам. Той се покашля.

— Не че и за секунда съм си помислил, че ти… и протежето на графа… Извинявай. Мисля, че си позволих прекалено много…

Плеснах сърдито с ръце.

— И аз така мисля.

Той ми подаде чашата и вдигна чантата си.

— Моля да ми повярвате, че съм се пошегувал, госпожице. Надявам се, че няма да кажете на графа за…

— За вашата недискретност? Не, господин Пинърли, аз съм много дискретна.

Той се поколеба.

— И предполагам, че нощната визита…?

Аз поклатих глава.

— … е напълно изключена.

Той ме погледна неуверено, разкъсван от съжаление и желание, след това си тръгна бързо от странната къща на своя най-необичаен клиент. Сигурна съм, че беше щастлив да се махне от там.

По всичко личеше, че на името на Джонатан се превеждаха умопомрачителни суми, а съдбоносното пътуване до Филаделфия бе насрочено за следващия ден. Адаир бе готов да действа, което означаваше, че нямам време. Джонатан също. Трябваше да предприема нещо или да прекарам вечността в разкаяния.

Отидох при главния иконом Едгар, който ръководеше прислугата и следеше всичко в къщата да е наред. Той бе подозрителен и крадлив като всички, намерили подслон под този покрив, не си вършеше работата много добре, правеше само минималното, което се изискваше от него. Ужасно качество у слуга, ако искаш добре функциониращо домакинство, но идеално отношение към живота на място, в което всички скрупули и традиционни ценности са излетели през вратата.

— Едгар — казах аз, кършейки свенливо ръце като истинска господарка на къщата. — Адаир иска да се поправи нещо във винарната, докато го няма. Моля те, изпрати някого при зидаря и поръчай количка камъни и количка тухли този следобед. Кажи, че всичко трябва да е готово и работата да започне веднага, щом графът замине. Ще му платим двойно, ако изпълнява всичко, както му е поръчано.

Едгар ме погледна лукаво. Във винарната винаги беше огромна бъркотия, за какво се бях разбързала сега? Затова добавих:

— И не искам да безпокоя Адаир за това. Той се приготвя за пътуването си. Довери ми се да се погрижа за това, докато го няма, и очаквам всичко да бъде свършено.

Можех да бъда много строга със слугите и Едгар предпочиташе да не ме ядосва. След това се обърнах и величествено се оттеглих, за да се заема със следващата стъпка в плана си.

45.

На следващия ден всички в къщата бяха въвлечени в приготовленията за пътуването на Адаир. Той цяла сутрин си избира дрехи, които да вземе със себе си, а след това прати слугите да съберат багажа му и да го натоварят в каляската под наем. Джонатан се бе затворил в стаята си, където се предполагаше, че също се приготвя за пътуването, но аз усещах, че не му се тръгва и се задава спор.

Скрих се в килера с рендето на готвача и методично настъргах фосфора на прах. Докато приготвях това, което ми трябваше, бях по-нервна от всякога, сигурна бях, че Адаир ще усети чувствата ми и ще бъде предупреден. Истината беше, че не знаех докъде се простират възможностите му и дали наистина има специални умения. Но бях стигнала вече твърде далеч и нямах избор, освен да заложа моя живот и този на Джонатан и да извървя пътя до края.

Къщата се успокои и може би си въобразявах, но из нея се носеше неизказано напрежение: чувство на изоставеност, омраза и гняв заради това, което Адаир бе направил с Узра, несигурност за бъдещето ни. Взех поднос с отворената напитка и застанах пред стаята на Адаир, която бе утихнала, след като слугите бяха изнесли куфарите. Почуках веднъж и без да дочакам отговор, бутнах вратата с гърба си и влязох.

Адаир седеше на едно кресло, което бе придърпал към огъня. Това беше необичайно, обикновено си почиваше върху възглавници. Може би беше променил навиците си, защото бе напълно облечен за пътуването, като истински джентълмен, а не с голи гърди, както обикновено се разхождаше из къщата. Чувстваше се малко неловко с панталони, боти, жилетка, риза с висока яка и копринена вратовръзка. Сакото му бе преметнато на облегалката на друго кресло. Костюмът му бе изработен от тъмносив вълнен плат със съвсем малко бродерии по краищата, много по-строг от обичайното му облекло. Не носеше перука, косата му беше сресана и вързана отзад. На лицето му беше изписана тъга, сякаш тръгваше по принуда, а не по собствено желание. Вдигна ръка и чак тогава забелязах наргилето до него и усетих, че стаята мирише на много силен опиум. Дръпна от мундщука, бузите му хлътнаха, а очите му се притвориха.

Оставих подноса на масата до вратата и клекнах на пода до Адаир. Пригладих с пръсти немирните къдрици на челото му.

— Помислих си, че можем да прекараме малко време заедно, преди да тръгнеш. Донесох ти нещо за пиене.

Той бавно отвори очи.

— Радвам се, че си тук. Исках да ти обясня за пътуването. Сигурно се чудиш защо тръгвам с Джонатан, а не с теб.

Потиснах порива си да му кажа, че вече знам, и зачаках да продължи.

— Наясно съм, че ще ти е трудно да си далеч от Джонатан, но го взимам само за няколко дни — каза той подигравателно. — Той ще се върне, но аз ще продължа да пътувам сам. Може да ме няма известно време… Имам нужда да остана сам. Чувствам се така от време на време… искам да остана насаме с мислите и спомените си.

— Как можеш да ме изоставиш? Няма ли да ти липсвам? — попитах кокетно аз. Той кимна.

— Да, ще ми липсваш, но нищо не мога да направя. Затова Джонатан ще дойде с мен, за да му обясня някои неща. Той ще ръководи домакинството, докато ме няма. Разказа ми как се е грижил за семейството си, за дълговете на съгражданите си, как е правил всичко възможно, за да не фалира градът. За него ще е лесно да се оправи с една къща. Прехвърлил съм всички пари на негово име. Той ще бъде човекът с власт и ти и останалите нямате друг избор, освен да се подчинявате на заповедите му.

Всичко звучеше толкова достоверно и за част от секундата се почудих дали не съм преценила грешно ситуацията. Но познавах Адаир прекалено добре, за да повярвам, че всичко е толкова просто, колкото той го представяше.

— Нека ти донеса питие — казах аз и се изправих. Бях избрала силно бренди, което да маскира вкуса на фосфор. В килера внимателно сипах праха в бутилката през хартиена фуния, добавих и шишенце лауданум, сложих коркова тапа и разклатих течността. От праха излязоха няколко искри и аз се молех това да не се случи пак с утайката, която се виждаше в чашата на Адаир.

Докато наливах, забелязах на тоалетката няколко неща, приготвени най-вероятно за пътуването. Свитък, вързан с панделка. Хартията беше стара и груба и бях сигурна, че е от книгата с дървените корици в тайната стая. До свитъка бяха поставени кутия за емфие и малък флакон за парфюм, в който имаше черно-кафява течност.

— Ето — подадох пълна чаша на Адаир. Бях наляла и на себе си, макар да нямах намерение да изпия цялото количество. Просто щях да опитам, за да се уверя, че всичко е наред. Той изглеждаше доста замаян от опиума, макар да знаех, че не е достатъчен, за да го приспи.

Върнах се на мястото си в краката му и погледнах нагоре, опитвайки се да имитирам обожание и загриженост.

— От дни ми изглеждаш разстроен. Сигурно е заради проблемите с Узра. Не ми противоречи. Нормално е да си разстроен, държал си я при себе си стотици години. Няма как да не е означавала нещо за теб.

Той въздъхна и ме остави да му поднеса наргилето. Да, искаше забрава. Изглеждаше болен, бавен и подпухнал. Може би страдаше, задето бе убил одалиската, а може би се боеше да напусне това тяло и да отиде в следващото. Все пак отдавна него беше правил. Вероятно процесът беше болезнен. Или пък се страхуваше от последствията на друго зло, което бе извършил и което щеше да се прибави към дългия списък с грехове, сторени от него. Някой ден щеше да се наложи да отговаря за тях.

След две дръпвания той ме погледна през присвитите си очи.

— Страхуваш ли се от мен?

— Задето уби Узра? Имал си причини. Не ми е работа да ги подлагам на съмнение. Тук е така. Ти си господарят.

Той затвори очи и подпря пак глава на високата облегалка на креслото.

— Ти винаги си била най-разумната, Ланор. Съжителството с останалите е направо невъзможно. Обвиняват ме с погледи. Хладни са, крият се от мен. Би трябвало да ги избия всичките и да започна отначало.

По тона му разбирах, че това не е напразна заплаха. Преди време бе сторил същото с друга група свои подчинени. Беше ги изтрил от лицето на земята в пристъп на гняв. Вечният живот беше доста несигурен. Трябваше да се постарая ръката ми, която го милваше по челото, да не затрепери.

— С какво заслужи наказанието ти тя? Искаш ли да ми кажеш?

Той бутна ръката ми и пак дръпна от наргилето. Взех бутилката и му налях още една чаша. Оставих го да гали непохватно лицето ми с ръцете си на убиец и продължих да успокоявам съвестта му, че е имал право да убие одалиската.

В един миг той взе ръката ми, отдели я от слепоочието си и започна да проследява с пръст вените по китката ми.

— Искаш ли да заемеш мястото на Узра? — попита ме тревожно.

Тази възможност ме разтърси из основи, но аз се опитах да го скрия от него.

— Аз? Не те заслужавам… Не съм красива като Узра. Никога не бих могла да ти дам това, което тя ти даваше.

— Но можеш да ми дадеш нещо, което тя не искаше. Тя никога не ми се отдаде напълно. Никога. Презираше ме през цялото време, докато бяхме заедно. А при теб усещам… Имали сме и щастливи мигове, нали? Дори бих казал, че на моменти ме обичаше — и той прилепи устни към китката ми, горещият му дъх се сля с пулса ми. — Ако се съгласиш, ще направя всичко възможно, за да ти е по-лесно да ме обичаш. Ще си само моя. Няма да те деля с никого. Какво ще кажеш?

Продължи да целува китката ми, а аз се опитвах да измисля отговор, който да не звучи фалшиво. Накрая той продължи вместо мен:

— Заради Джонатан е, нали? Усещам го. Искаш да си свободна за Джонатан, ако той те пожелае. Аз искам теб, а ти искаш Джонатан. Е… може и да има начин да се получи, Ланор. Може да има начин и двамата да получим това, което искаме.

Беше като признание за всичките ми подозрения и от него кръвта ми се смрази.

Способността на Адаир да колекционира изгубени души щеше да бъде неговият провал. И мен ме беше подбрал добре. Беше ме взел, защото знаеше, че съм способна да му наливам отровни напитки, докато той ми се обяснява в любов. Кой знае, може би ако бях сама, ако трябваше да се погрижа само за собственото си бъдеще, щях да направя друг избор. Но Адаир беше включил и Джонатан в плана си. Може би си мислеше, че така ще ме направи щастлива, че съм достатъчно повърхностна, за да бъда с него и да го обичам, щом се всели в красивата външност на Джонатан. Но неговата душа на убиец щеше да се крие зад любимото ми познато лице и щеше да отеква във всяка негова дума, а при тази мисъл какво друго бих могла да направя?

Той пусна ръката ми и остави наргилето да се изтърколи от дланта му. Движенията му се забавяха като на механична играчка, чиято пружина се е развила. Повече не можех да чакам. Заради това, което се канех да направя с него, трябваше да знам. Да съм абсолютно сигурна. Наведох се напред и попитах:

— Ти си лекарят, нали? Онзи, за когото ми разказа?

Трябваше му малко време, за да проумее думите ми, но не реагира с гняв. Устните му бавно се разтегнаха в усмивка.

— Колко е умна моята Ланор. Винаги си била най-умната от всички, разбрах го още от първия миг. Ти си единствената, която познава, когато лъжа… Ти намери еликсира. Ти намери и печата… О, да, знам. Усетих миризмата ти по кадифето… През всичките ми години на тази земя, ти си единствената, която разгада мистерията ми, която прочете правилно фактите. Ти ме разкри и аз знаех, че ще го направиш.

Вече губеше съзнание и сякаш не забелязваше, че съм там. Наведох се над него и го сграбчих за реверите на жилетката, за да върна вниманието му върху себе си.

— Адаир, кажи ми какво смяташе да направиш с Джонатан? Щеше да обсебиш тялото му, нали? Както си направил със селското момче, което ти е било прислужник. Сега искаш да го сториш и с Джонатан, нали? Това ли е планът ти?

Очите му се изцъклиха, смразяващият му поглед се впи в мен и за малко да разклати самообладанието ми.

— Ако това беше възможно… ако подобно нещо можеше да се случи… ти щеше да ме намразиш, нали, Ланор? А аз нямаше да съм по-различен от мъжа, когото познаваш и когото обичаш. Ти ме обичаше, Ланор. Чувствах го.

— Така е — казах му аз.

— Щеше да ме имаш и в същото време да имаш и Джонатан. Но без неговата нерешителност. Без пренебрежението му към твоите чувства, без болката, която ти причиняваше, без егоизма му. Аз щях да те обичам, Ланор, и ти щеше да си сигурна в чувствата ми. Това не би могла да имаш с Джонатан. И никога няма да го получиш от него.

Думите му ме разтърсиха, защото знаех, че са верни. Щеше да се окаже, че са и пророчески. Сякаш ме прокълна и ме обрече на вечно нещастие.

— Знам, че няма да го получа. И въпреки това… — промълвих аз, като продължавах да милвам лицето му и се опитвах да преценя доколко е в съзнание. Струваше ми се невъзможно някой да погълне толкова отрова и да е все още буден. — Въпреки това избирам Джонатан — произнесох накрая.

При тези думи очите на Адаир просветнаха, сякаш осъзна какво му казвам. Осъзна, че с него се случва нещо ужасно и че не може да помръдне. Тялото му се изключваше въпреки съпротивата му. Приличаше на човек, получил удар, трепереше неконтролируемо и по устата му изби пяна. Скочих на крака и се отдръпнах назад, за да избегна ръцете му, които той размахваше пред себе си. Не успя да ме хване, после замръзна неподвижен и накрая се отпусна. Изведнъж притихна като мъртъв, посивя като буреносен облак и се изтърколи от креслото на пода.

Беше време за последната ми стъпка. Всичко бе приготвено от по-рано, но от тук нататък не можех да се справя сама. Имах нужда от Джонатан. Изскочих от стаята и затичах по коридора към спалнята му. Втурнах се при него, без да почукам. Той крачеше напред-назад, но изглеждаше готов за тръгване. Наметалото му бе преметнато върху едната ръка, а в другата държеше шапката си.

— Джонатан — казах задъхано и затиснах вратата с гърба си.

— Къде беше? — попита той с гневен тон. — Търсих те, но не можах да те намеря… Чаках и се надявах ти да дойдеш при мен, но вече не издържах. Ще му кажа, че нямам никакво намерение да заминавам с него. Ще му кажа, го напускам, и след това ще си тръгна.

— Чакай, имам нужда от теб, Джонатан. Трябва да ми помогнеш.

Колкото и да бе ядосан, видя, че съм разстроена, остави си нещата и ме изслуша.

Излях му всичко на един дъх, знаех, че звуча като побъркана, защото нямах време да обмисля как да му съобщя какво е станало, без да ме помисли за луда. Измъчвах се, защото знаех, че сега вече ще види истинската ми същност, че съм способна на лукавство и зло, че мога да причинявам ужасни страдания. Аз бях подтикнала София да се самоубие, бях жестока и непреклонна въпреки мъките, през които бях преминала. Със сигурност тогава щеше да се отрече от мен. Очаквах да ме зареже и да го загубя завинаги.

Разказах как Адаир е планирал да убие душата му и да узурпира тялото му, млъкнах и затаих дъх. Чаках го да избухне, да ме нарече луда, да метне наметалото си и да затръшне вратата зад себе си. Но Джонатан не го направи. Хвана ме за ръката и аз усетих между нас връзката, която бях забравила, че съществува.

— Ти ме спаси, Лани. Отново — каза той с разтреперан глас.

Като видя Адаир да лежи на пода неподвижен като труп, Джонатан се дръпна назад. След този миг колебание ми помогна да го обездвижим. Вързахме ръцете на чудовището зад гърба му и глезените му един за друг пъхнахме парцал в устата му. А когато Джонатан събра ръцете и краката му отзад и постави пленника ни в напълно уязвима поза, си спомних за ужасния хамут. Отново ме обзе чувство за пълна безпомощност и не бях способна да причиня същото на Адаир, макар той да бе моят мъчител. Кой знае колко дълго щеше да остане така вързан, преди да го намерят и да го освободят? Наказанието ми изглеждаше прекалено жестоко дори и за него.

Увихме го в любимата му самурена завивка, поне това удоволствие му позволихме. Аз се измъкнах първа, за да може, ако някой срещне Джонатан и го попита какво носи, да каже, че човекът в ръцете му съм аз. Уговорихме се да се срещнем в подземието и там да изпълним плана ми докрай.

Втурнах се по слугинското стълбище към мазето. Докато чаках облегната на студената каменна стена, не спирах да се тревожа за Джонатан. Оставих го да поеме целия риск, като изнесе Адаир от стаята. Макар че останалите се бяха оттеглили по спалните си, потресени от смъртта на Узра и объркани от заминаването на Адаир, не беше никак сигурно, че той няма да се засече с някого от тях. Чаках така напрегната, докато той не се появи с вързопа в ръцете си.

— Някой видя ли те? — попитах аз, а Джонатан поклати глава.

Поведох го през лабиринта на подземието към едно помещение, прилично на пещера. Там бе складирано виното. Винарната бе като затвор, отделена от останалата част на къщата с дебели каменни стени и пръст, за да поддържа постоянна температура. Бях намерила ниша в дъното, малко пространство без прозорци в основата. Приличаше на недовършено разширение, по пода му бяха разхвърляни тухли и дъски. Доставените предния ден камъни и тухли бяха струпани до кофа с хоросан, покрита с влажна кърпа, вече почти изсъхнала. Джонатан погледна към материалите, после към мен и се досети веднага за какво са предназначени. Хвърли Адаир върху студения мръсен под. Без да каже и дума, свали сакото си и нави ръкави.

Правих му компания, докато зазида отвора към нишата. Първо с тухли, след това с редове камъни, за да не си личи къде е била дупката. Вършеше всичко в пълно мълчание, поставяше камъка, почукваше го с дръжката на мистрията, както се бе научил още от детството. А аз наблюдавах тъмната купчина, в която се бе превърнал Адаир, стоварен върху пода на нишата.

В часа, в който Адаир трябваше да отпътува, аз се качих горе и отпратих каляската. Казах на кочияша, че пътниците са се отказали, но искат багажа им да се откара предварително там, където смятат да отседнат. След това споменах небрежно пред Едгар, че господарят е заминал малко по-рано, за да избегне шумотевицата по изпращането. Празните стаи на Адаир и Джонатан потвърдиха думите ми и Едгар просто сви рамене и отиде да си върши работата. Ако го попитаха, щеше да каже и на останалите.

Джонатан продължи да работи. Спираше винаги щом чуеше някакъв подозрителен шум. Но почти през цялото време в дълбокото подземие беше невероятно тихо, а и горе рядко долитаха звуци, както се очакваше, след като между винарната и приземния етаж се намираха складовете. Но въпреки това бях нервна, защото си мислех, че някой може да тръгне да ме търси. Исках целият този ужас да свърши. „Този човек в нишата е чудовище — повтарях си непрекъснато, за да потисна надигащото се чувство за вина. Това не е мъжът, когото познавам“.

— Побързай, моля те — казах тихо от мястото си върху една стара касета.

— Не мога по-бързо, Лани — отвърна Джонатан през рамо, без да спира да работи. — Твоите отрови…

— Не са мои! Не са само мои — извиках аз и скочих ядосано от касетата.

— Отровата ще спре да действа все някога. Възлите може да се разхлабят и парцалът да изпадне от устата му, но тази стена трябва да издържи. Трябва да е възможно най-здрава.

— Добре — казах аз, закърших ръце и закрачих напред-назад. Знаех, че това, което му бях дала, не може да убие Адаир, дори и да е отрова, но се надявах, че ще го приспи за много дълго или ще причини увреждане на мозъка му и той няма да знае какво се е случило с него. Той не беше свръхестествено същество — ангел или демон. Не можеше да накара въжетата да се развържат с поглед или да мине през стени като призрак. Което значеше, че все някога щеше да се събуди в тъмното и да не може да извади парцала от устата си и да извика за помощ. И кой знае колко дълго щеше да остане там жив погребан.

Изчаках малко, за да видя усещам ли познатото електричество от присъствието на Адаир. Но не чувствах нищо. Беше изчезнало. Или пък бе спряло временно, защото той беше много силно упоен. Може би щях да го усетя пак, когато дойде в съзнание. И кой знае какво ужасно мъчение щеше да е да чувствам агонията му в себе си ден след ден и да не мога да направя нищо. Не мога да ти опиша колко нощи съм мислила за това, което сторих с Адаир, на моменти дори ми се е искало да поправя това, ако е възможно. Но тогава не можех да си позволя такива разсъждения. Беше прекалено късно за съжаление и угризения.

Същата вечер Джонатан се измъкна, докато другите бяха на едно обичайните си забавления. Получих представа за битките, които ми предстояха с него, когато, след като излезе, той се обърна към мен и попита:

— И сега можем да се върнем в Сейнт Андрю, нали?

Поех дълбоко дъх.

— Сейнт Андрю е последното място, където можем да отидем, защото там най-бързо ще ни разкрият. Ние никога няма да остареем, никога няма да се разболеем. Всички тези хора, заради което би се върнал, ще те гледат ужасени. Ще се страхуват от теб. Това ли искаш? Как ще обясниш случващото се с нас? Не можем, пастор Гилбърт със сигурност ще поиска да ни съди като вещери.

Лицето му помръкна, докато ме слушаше, но той не каза нищо.

— Трябва да изчезнем. Да отидем някъде, където никой не ни познава, и да сме готови да си тръгнем и оттам във всеки момент. Довери ми се, Джонатан. Трябва да разчиташ на мен. Вече сме съвсем сами на този свят.

Той не спори с мен, целуна ме по бузата и тръгна към кръчмата, където бяхме решили да се срещнем по-късно.

На следващата сутрин казах на останалите, че тръгвам при Адаир и Джонатан във Филаделфия. Когато Тилде повдигна подозрително вежда, си спомних думите на Адаир и й казах, че той не може да понася повече обвинителните им погледи за това, което бе направил с Узра, и ако те не могат да му простят, то аз вече съм го направила. След това отидох да се видя с Пинърли и да взема списъка с банковите сметки на името на Джонатан. Адвокатът не беше много склонен да ми даде поверителните книжа на Адаир, но един сеанс на колене за не повече от десет минути в задната му стая беше достатъчен, за да си промени решението. Какво са десет минути проституция в замяна на сигурно финансово бъдеше? Джонатан със сигурност би ми простил, но пък той никога нямаше да научи.

Другите не ми казаха нищо направо, но очевидно бяха скептични и разтревожени. Събираха се по ъглите и по тъмните стълбищни площадки и си шептяха. Накрая се оттеглиха по стаите си или отидоха да вършат някакви свои си работи и така ми разчистиха терена, за да мога да вляза в кабинета. На нас с Джонатан ни трябваха пари, за да избягаме и да живеем, докато получим достъп до средствата, които Адаир бе отделил за себе си.

За моя изненада намерих Алехандро зад писалището, подпрял главата си с ръце. Гледаше безучастно, докато взимах монети от сандъчето на Адаир и ги прибирах в кесията си; беше съвсем естествено той да ме е накарал да му занеса още пари за пътуването. Но наклони любопитно глава, когато взех рисунката с въглен на Джонатан от стената. Това беше единственото, което сърце не ми даваше да оставя. Извадих я от рамката, сложих хартия върху предната страна и кожа върху задната, навих я на плътен цилиндър и я завързах с копринена панделка.

— Защо взимаш рисунката? — попита той.

— Имало някакъв художник във Филаделфия. Адаир иска да го запознае с Джонатан. Но Джонатан никога няма да се съгласи пак да позира за портрет, затова художникът ще рисува от скицата. Изглежда трудно, съгласна съм, но знаеш какъв е Адаир, като си науми нещо… — казах небрежно аз.

— Никога не е нравил нещо подобно — отбеляза Алехандро и спря да ме разпитва. Приличаше на човек, потънал в отчаяние, след като е приел неизбежното. — Много е… неочаквано. И странно. Не знам какво да правя.

— Всяко нещо си има край — казах аз, преди да изляза спокойно от кабинета. Изчаках във файтона, докато слугите донесат куфарите ми и ги закрепят отзад. След това потеглихме и аз се изгубих напълно в тълпите по улиците на Бостън.

Част 4

46.

Квебек Сити, днешно време

Люк и Лани седяха край масата в хотелската стая, пред тях имаше сервиз за кафе от елегантен бял порцелан и недокосната чиния с кроасани. Четирите пакета цигари, които бяха поръчали заедно с останалото, бяха поставени в сребърна купа.

Люк отпи отново от кафето, в което бе сложил много сметана. Предната нощ беше тежка, пиха много и пушиха трева. Умората се бе отпечатала на лицето му, но кожата на Лани беше свежа, гладка и мека. Но пък тя самата бе тъжна.

— Предполагам, че си се опитала да разбереш повече за тази магия — каза Люк накрая. Въпросът му я накара да се замисли.

— Разбира се, че се опитах. Не е лесно да се намери алхимик, и то истински. Във всеки град, в който отивах, търсех тъмните хора, онези с нечестиви занимания. Такива има във всеки град, някои живеят съвсем открито, други са принудени да се крият — поклати глава тя. — В Цюрих намерих магазинче на тясна скътана уличка, далеч от градския център. В него се продаваха редки предмети, стари черепи с издълбани в тях надписи, ръкописи, подвързани с човешка кожа и пълни с думи, които никой не разбираше вече. Реших, че няма как собствениците да не владеят магии, бяха посветили живота си на издирването на такива странни неща. Но всичко се оказа само клюка. Нищо не излезе от това.

Чак през този век, преди около петдесет години, най-накрая чух нещо, което ми прозвуча достоверно. Беше в Рим, на официална вечеря. Запознах се с професор историк. Специалист по Ренесанса, но интересуващ се от алхимия. Когато го попитах дали е чувал за отвара, която дава безсмъртие, той ми обясни, че на един истински алхимик не му трябва подобно нещо, защото истинската цел на тази наука била да преобрази човека, да го издигне на по-високо ниво на съществуване. Също като опитите за превръщане на обикновени метали в злато. Каза, че това е алегория, че те се опитвали да превърнат обикновения човек в по-чисто същество.

Тя се наведе и побутна чашата си няколко сантиметра по-далеч от себе си.

— Вях объркана, както можеш да си представиш. Но после той продължи и каза, че е чувал за рядка отвара с подобен ефект. Тя можела да превръща предмети в живи същества и те ставали слуги на алхимика. Също така можела да съживява мъртвите. Според професора духът, който изпълвал мъртвеца или предмета, идвал от света на демоните — каза тя и се засмя самоиронично. — Бил демон, който трябвало да изпълнява нечии заповеди. Това беше всичко, което можех да понеса. Оттогава не съм търсила обяснение.

Те седяха мълчаливо и гледаха движението дванайсет етажа под тях. Колите се движеха дисциплинирано по улицата пол прозореца им. Утринното слънце се показа иззад; облаците и сребърните прибори светнаха. Всичко наоколо беше бяло, сребърно или стъклено, чисто и стерилно. А те говореха само са мрак и смърт, които нямаха място в тази стая.

Люк взе цигара, повъртя я из пръстите си и я остави настрани, без да я пали.

— Значи оставихте Адаир зазидан в къщата. И никога не се върнахте, за да видите… дали не е излязъл?

— Разбира се, че се тревожех да не се измъкне — каза тя и кимна съвсем леко. — Но пък усещането, че сме свързани, бе изчезнало напълно. Връщах се няколко пъти. Боях се какво ще намеря, дали къщата още е цяла. Беше… Най-дълго е ползвана за дом. Обикалях квартала и се опитвах да усетя присъствието на Адаир. Нищо. Веднъж се върнах и видях, че е превърната в погребална агенция. Можеш ли да си представиш? Бяха настанали тежки времена за местните… Представях си стаите, в които обработват труповете, подземието, в което бе зазидан Адаир. Тази несигурност ми идваше прекалено много…

Лапи загаси изпушената цигара и веднага запали нова.

— Затова накарах адвоката ми да се свърже с погребалната агенция с предложение за покупка. Както вече казах, имаше рецесия. Собствениците дори не се бяха надявали на такава цена… И приеха.

Веднага щом се изнесоха, аз влязох вътре сама. Трудно ми беше да повярвам, че е същата къща, толкова много се бе променила. Мазето под предните стълби беше преустроено. Циментов под, пещ, бойлери. Но задната половина не бе пипана, беше оставена да гние. Там дори нямаше електричество. Беше тъмно и влажно.

Отидох до мястото, където бяхме оставили Адаир. Не можеше да се познае къде свършва стената и къде започва онази част, която Джонатан бе построил. Всичко беше много остаряло. И пак — никакво усещане зад камъните. Никакво присъствие. Не знаех какво да мисля. Бях почти изкушена — повтарям, почти да накарам да съборят стената. Това е като онзи извратен глас в главата ти, който ти казва да скочиш от балкона, когато се приближиш прекалено много до парапета.

Тя се усмихна тъжно.

— Не го направих, разбира се. Дори накарах да подсилят стената с желязо и цимент. Трябваше да внимавам, не исках нещо да се пропука при ремонта. Но стана много здраво. Вече спя по-спокойно.

Но не достатъчно добре. Поне това Люк бе успял да научи за краткото време, в което бяха заедно.

Трябваше да я накара да спре да мисли за това тъмно и влажно място и мъжа, когото бе погребала там. Люк се пресегна през масата и хвана ръката й.

— Историята ти остана недовършена. Какво стана, след като с Джонатан напуснахте къщата на Адаир?

Лапи помълча известно време, разглеждаше фаса в ръката си.

— Останахме заедно няколко години. Отначало — защото това беше най-разумното нещо, което можехме да направим. Грижехме се един за друг, пазехме се. Бяха славни времена. Пътувахме непрекъснато, защото се налагаше, не знаехме как да оцеляваме по друг начин. Научихме се да си създаваме нови идентичности, как да бъдем анонимни, макар че бе трудно Джонатан да остане незабелязан. Всички бяха привлечени от огромната му красота. Но после взе да става все по-очевидно, че сме заедно, защото аз така исках. Като във фиктивен брак, без интимност. Бяхме като възрастна двойка, живееща в договор без любов, а аз бях тласнала Джонатан да се превърне в кръшкащия съпруг.

— Можело е и да не ти изневерява — противопостави се Люк.

— Беше му в природата. А и толкова жени се интересуваха от него, беше истинска лудост.

Тя изсумтя леко и тръсна пепел в чинийката, която ползваха за пепелник.

— И двамата бяхме нещастни. Стигна се дотам, че съжителството ни стана непоносимо. Наранявахме се, казвахме си обидни думи. На моменти толкова го мразех, че исках просто да си тръгне. Знаех, че той ще си тръгне, защото аз нямах сили да го напусна. И един ден се събудих и намерих бележка на възглавницата.

Тя се усмихна иронично, сякаш наблюдаваше мъката си отстрани.

— Беше написал: „Прости ми. Така е по-добре. Обещай, че няма да ме търсиш. Ако променя решението си, ще те намеря. Моля те, уважи желанието ми. Твой Д.“

Млъкна и смачка фаса в чинийката. Взря се през високите прозорци със спокойно и леко развеселено изражение.

— Най-накрая беше събрал кураж да си тръгне. Сякаш бе прочел мислите ми. Разбира се, че го преживях много тежко. Исках да умра, бях сигурна, че никога повече няма да го видя. Все пак животът продължава, нали така? Пък и нямах избор. Но е хубаво да си мислиш, че имаш и други възможности.

Люк знаеше какво е да се чувстваш изтощен от напрежение, припомни си дните, когато с Триша не можеха да понасят да са в една и съща стая едновременно. Когато седеше в тъмното и се опитваше да си представи какъв ли би бил животът му, ако се разделят, и колко спокоен ще се чувства тогава. Нямаше и съмнение, че тя ще то напусне, той не можеше да си тръгне от децата и от родния си дом. Но когато всички други си отидоха и в старата къща остана само той, не се почувства самотен. А му се струваше, че нещо му е било отнето насилствено, че са отрязали част от него.

Той й даде време да сгъне болката си и да я прибере на мястото й.

— Но с това не се свърши, нали? Очевидно после сте се видели отново.

Изражението й бе непроницаемо, нито мрачно, нито светло.

— Да, видяхме се.

47.

Париж, един месец по-рано

Беше мрачен ден. Надникнах иззад пердетата към тънката ивица небе, която се виждаше от третия етаж на дома ми, една от многото стари къщи в Пети арондисман. В Париж започваше зимата, което означаваше, че от тук нататък почти всеки ден щеше да е мрачен.

Включих компютъра, после застанах до бюрото и сипах сметана в кафето си, докато машината зареди. Писукането и стърженето на хард диска ми се струваха успокоителни като чуруликането на птици или някакъв друг признак на живот извън мен. Обожавах нормалността и копнеех за колкото се може повече рутинни дейности, които да вкарам в иначе напълно свободното си съществувание.

Отпих от кафето. Макар че нямам нужда от него по същия начин като другите хора, го пия по навик. Почти не бях спала, по-скоро бях подремнала. Бях стояла до късно и прилежно бях правила проучване за книгата, която имах договор да напиша, но която вече ме отегчаваше и нямах търпение да приключа. След като се бях уморила от това, започнах да правя каталог на колекцията си от керамика, а после гледах повторения на американски филми по телевизията. Бях решила да изпратя сбирката в някой университет или музей, където да я видят повече хора. Беше ми писнало от цялата тази бъркотия, която се протягаше към мен като ръце от гробове. Имах нужда да се отърва от някои неща.

Силното топло кафе направи чудо с мен онази сутрин, накара ме да се почувствам стабилна и съсредоточена, а не както обикновено разсеяна и неспособна да стоя на едно място. Усещането беше толкова непознато и тъй като не държах календари в дома си, за миг не можах да си спомня коя година сме.

Отворих си електронната поща и погледнах списъка с изпращачите. Повечето съобщения бяха по работа: от адвоката ми, от редактора ми в малкото и нестабилно издателство, което бе публикувало безценната ми монография за древната азиатска керамика, покана за някакво парти. През последните години се представях за експерт по китайски чаени чаши. Фалшивата ми идентичност бе изградена върху колекция от много скъпи съдове, които китайският ми работодател ми беше пъхнал в ръцете, когато се качвах на британския кораб, за да избягам от разбеснелите се националисти. Още един живот, още една история, която никой не знаеше. Но такава бях избрала да бъда тогава и не се замислях много върху това, стига да минаваше пред другите.

Но един имейл адрес ми беше непознат. От Заир, сега се нарича Демократична република Конго. Спомням си и когато беше Белгийско Конго. Намръщих се. Познавах ли някого в Заир? Сигурно беше молба за благотворителност или някаква измама — самозванец твърди, че е африкански принц, който има нужда от помощ, защото е изпаднал във временно парично затруднение. За малко да изтрия съобщението, преди да съм го прочела, но в последния момент промених решението си.

„Скъпа Лани — започваше писмото. — Поздрави от човек, за когото си била сигурна, че никога повече няма да научиш някаква вест. Първо, искам да ти благодаря, че уважи последната ми молба и никога не се опита да ме намериш, след като се разделихме…“

Проклети невинни думи, написани с потрепващи пиксели на екрана. Печатай, мислех си, докато щраках с мишката. Печатай, дявол да те вземе, имам нужда да държа тези думи в ръцете си.

„… Надявам се, че ще ми простиш, задето ти се натрапвам така. Колкото и да е удобна електронната поща, винаги съм смятал, че кореспонденцията през нея е по-малко учтива и редна от писането на писма. По някаква причина ми е трудно да използвам телефон. Но времето ме притиска и затова се задоволих с имейла. След няколко дни ще бъда в Париж и много искам да те видя. Надявам се графикът ти да го позволява. Моля те, пиши ми дали си съгласна да се видим… С обич, Джонатан“.

Веднага седнах пред монитора и сложих пръсти в готовност над клавишите. Какво да му пиша? Толкова много чувства бях потиснала в себе си след десетилетия мълчание. Да му пиша как искам да поговоря с някого, а няма с кого. Че разговарям със стените, с небето, с гълъбите, с гаргойлите на катедралата „Света Богородица“. Слава богу. Мислех, че никога повече няма да чуя нищо за теб. Съжалявам. Съжалявам. Това означава ли, че си ми простил? Очаквах те. Не можеш да си представиш как се почувствах, когато видях името ти на екрана. Прости ли ми?

Поколебах се, стиснах здраво юмруци, разклатих ги, разперих пръсти, пак разклатих ръце. Дланите ми висяха над клавиатурата. Накрая написах: „Да“.

Двата дни, през които го чаках да пристигне, бяха мъчителни. Опитах се да не се изпълвам с очаквания, но беше невъзможно да не помечтая, след като изненадващо бях получила вест от Джонатан. Знаех, че не бива да храня излишна надежда, но в малка част от мен все още живееха диви, невероятни романтични мечти за него. Нямаше как да не им се отдам, да не изпитам пак тази радост. Толкова отдавна не ми се бе случвало да очаквам нещо с нетърпение.

Джонатан ми разказа за живота си във втория имейл. Получил медицинско образование през 30-те години на XX век и Германия и започнал да пътува в далечни страни, за да лекува хората там. Когато документите ти са фалшиви, е по-лесно да заблудиш властите в изолирани райони, където имат нужда от лекари и бързат да задвижат назначението ти. Работил с прокажени в Тихоокеанска Азия, с болни от едра шарка в Индия. Епидемия от хеморагична треска го отвела в Централна Африка и той бе останал там като шеф на клиника в бежански лагер близо до границата с Руанда. „Не правя сърдечни операции — беше написал. — Занимавам се с простреляни рани, дизентерия, ваксинации против шарка. Каквото е необходимо“.

Какво можех да му отговоря, освен да потвърдя времето и мястото, в което да се срещнем? Бях развълнувана и объркана, че Джонатан е станал лекар, ангел на милостта. Но той сигурно очакваше и аз да му разкажа за живота си след раздялата, а аз седях пред компютъра и не знаех какво да напиша. Какво можех да споделя, което да не е срамно за мен? Животът ми беше труден, след като той си тръгна. През повечето време се носех по течението. Повечето от нещата, които бях правила, бяха глупави и незначителни, но си мислех, че само така мога да оцелея. А сега най-накрая животът ми бе станал спокоен, почти монашески, и то не изцяло по мой избор. Но се налагаше да се примиря с него.

Джонатан щеше да забележи, че премълчавам нещо, но аз убеждавах сама себе си, че ме познава и не храни илюзии, че съм се променила през времето, в което не сме били заедно — поне не така драматично като него. Имейлът ми до него бе пълен с любезности: как нямам търпение да го видя и да наваксаме лице в лице пропуснатото време.

Когато този час наближи, се поддадох на глупави капризи, изпълнени с надежда. Джонатан можеше да поиска да види дома ми, затова помолих чистачката да дойде, поръчах скъп букет цветя като за кралска сватба. Заредих хладилника с шампанско и купих хубаво старо каберне.

В нощта преди пристигането му изобщо не спах, а се оглеждах в огледалото. Дали ще му се сторя променена? Педантично проучвах отражението си. Беше невротично да се притеснявам, че съм се променила, да си фантазирам, че съм като другите жени, като героините на телевизионните реклами, които се тревожат за бръчки около устата и пачи крак. Бях си все същата, знаех го. Все още приличах на ученичка с вечно гневно изражение. Имах същото гладко лице, което Джонатан беше виждал и което бе напуснал. Симпатично, но не красиво — проклятието и благословията на живота ми. Достатъчно хубавичка, за да направя впечатление, но не достатъчно красива, за да ме желаят силно. Все още имах обаянието на млада жена, която не може да се насити на секса, макар че всъщност бях преситена. Не исках да изглеждам отчаяна, когато ме види, но нямаше как да го избегна, осъзнах аз, докато се гледах в огледалото. Винаги щях отчаяно да го искам.

Докато се взирах в отражение то си, се почудих дали ще се почувствам странно, когато зърна на другия ден това познато лице сред тълпата от наскоро родени. Дали, когато погледите ни се срещнат, няма да ми се стори, че времето е спряло. Колко време бе минало, откакто Джонатан ме напусна? Сто и шейсет години? Дори не можех да се спомня в коя година бе станало. С изненада установих, че вече не ме боли така силно и разтърсващо, както тогава, че след всичките десетилетия болката бе станала тъпа и пулсираща и нетърпението ми да го видя я заглушаваше с лекота.

Оставих огледалото. Време беше за питие. Отворих изстудената бутилка с шампанско. Защо да го пазя за утре, за нещо, което със сигурност няма да се случи? Не беше ли достатъчен повод за празнуване това, че Джонатан се бе свързал с мен след цяла вечност мълчание? Реших да убия в зародиш надеждата, преди да съм сменила чаршафите или да съм сложила допълнителни кърпи в банята. Той идваше просто да ме види, нищо повече.

„Чакай ме във фоайето на хотела по обед“, беше ми писал в имейла си. Нямах търпение, исках да застана отпред по-рано или направо да се кача в стаята му. Но нямаше ли да изглеждам жалка? По-добре да се преструвам на горда и да покажа някакъв самоконтрол. Затова видях как стрелката на часовника в кабинета ми изпълзя до единайсет часа, преди да изляза, да спра такси и да помоля да ме откара в хотел „Сен Жермен“. Бях сдържана, почти можех да мина за небрежна. През задния прозорец на таксито гледах как малката ми тиха уличка потъва в далечината и заприличва на рисунка на панаирджийска въртележка.

Бях чувала за „Сея Жермен“, но никога не бях ходила там. Беше тих стар хотел на демодирана улица на левия бряг на Сена, много подходящ за лекар на благотворителна мисия, дошъл за няколко дни в Париж. Въздухът във фоайето беше застоял и ако имаше цвят, щеше да е кафяв. На рецепцията стоеше служител с професионално кисело изражение. Проследи ме с поглед, докато седнах на един от кожените столове, наредени на групи във входното помещение. Всички хотелски фоайета ли изглеждат като стая, която е затаила дъх? Столът, който си бях избрала, бе обърнат към пътеката между вратата и рецепцията. Над входа висеше стар часовник с орнаменти, който показваше 11,48.

Като младеж Джонатан винаги караше другите да го чакат. Предполагах, че като лекар се е научил да бъде по-точен. Не се възползвах от вестника, оставен на масичката. Никога не се бях интересувала особено от световните дела и напоследък рядко си правех труда да си купувам вестници. Събитията ме объркваха, бяха все едни и съши. Докато гледах новините, винаги получавах неприятно усещане за дежа вю. Кръвопролития в Африка? Може би в Руанда? Не, чакай, това беше през 1993 година. Или пък в Белгийско Конго, в Либерия? Застрелян държавен глава? Сринат борсов пазар? Чума, полиомиелит, едра шарка, тиф, СПИН? Бях преживяла всичко на безопасна дистанция и наблюдавах от страни как подобни събития измъчват и унищожават човечеството. Беше ужасно да виждаш страдание, а да не можеш да направиш нищо. Бях призрак и винаги седях във фона.

Разбирах защо Джонатан е решил да учи медицина, да се образова, за да може да направи нещо срещу ужасите, случващи се по света. Да запретне ръкави и да бъде полезен, макар да знае, че е невъзможно да се изкоренят болестите дори само в едно малко село, но въпреки това да опитва. Без да се усетя, през цялото време, докато си мислех това, бях забила поглед във вестника.

Вдигнах рязко глава, предусещах, че Джонатан ще влезе всеки миг.

Входната врата се отвори и аз се наведох нетърпеливо напред към силуета, който ми се стори познат, но после пак се облегнах. Мъжът носеше смачкани спортни панталони и вехто туидено сако. Около врата му бе завит шал с някакви етнически шарки, беше със слънчеви очила. Имаше поне тридневна брада, лицето му изглеждаше мърляво.

Той тръгна право към мен с ръце в джобовете. Усмихваше се. Тогава го познах.

— Такова ли посрещане ще получа? Не помниш ли как изглеждам? Може би трябваше да ти пратя скорошна снимка — каза Джонатан.

Излязохме навън по негово предложение, защото му се струвало, че съм пребледняла. Хвана ме за ръка и ме държа здраво, докато ме извеждаше на тротоара. Намерихме тихо ъгълче в парка — цялото асфалтирано, с пейки и едно самотно дърво, обградено отвсякъде с бетон, но все пак създаваше илюзия, че сме сред природата.

— Радвам се да те видя.

Не можех да отговоря, а и не беше нужно. Изглеждаше ми абсурдно, че бе отсъствал от живота ми толкова дълго, и когато го видях отново, ми се стори, че няма причина на света, която да ни държи разделени.

Исках да го докосна, да го целуна, да прокарам ръка по тялото му и да се уверя, че е тук, от плът и кръв, пред мен. Но колкото и добре да се познавахме, между нас стояха повече от сто години раздяла. И нещо в поведението му ми подсказваше да не бързам.

След като цветът се върна на лицето ми, намерихме едно кафене и останахме там часове. Пихме кафе и вино, пушихме цигари (по-точно аз, защото Джонатан като лекар не одобряваше тютюна). Седяхме в едно сепаре и си наваксвахме с информация за няколко живота. Историите от пътуванията му като лекар бяха невероятни и аз се учудих, че той може да се чувства толкова щастлив в сухо и пустинно място, напълно противоположно на Мейн, където бе хладно и пълно с буйна растителност. Че е способен да прекарва часове в палатка и да пълни спринцовки, без да обръща внимание на комарите, летящи наоколо. Малария, нилска треска — какво значение имаха за него? Доброволно бе ходил в долина, в която имало епидемия от тропическа треска. Носил беше лекарства на гръб, когато джипът му не можел да прекоси реката. И колкото и да се възхищавах на това, което беше правил, историите му как се е излагал на риск ме накараха да се почувствам зле.

— Как ме намери след толкова време? — попитах го аз накрая. Умирах да разбера. Той се усмихна загадъчно и отпи от виното.

— Интересна история. Краткият отговор е: благодарение на технологиите и късмета. Отдавна се канех да те потърся, но не можех да си отговоря на въпроса как да го направя. Започнах да се досещам, когато случайно видях една детска книжка в дома на колега.

— „Нефритената пагода“ — предположих аз.

— „Нефритената пагода“ — каза той и кимна. — Четях книжката на детето на колегата и те познах на рисунката. С малко проучване открих кой е моделът на художника, Берил Фаулс, британка, живееща в Шанхай…

— Винаги много съм харесвала това име. Сама си го измислих.

— … и наех човек да проучи всичко за Берил. Но се оказа, че Берил Фаулс е починала преди десетилетия.

— И въпреки това ме намери.

— Наех частен детектив, който да разбере кой е наследил парите на Берил и така нататък и така нататък, но накрая следата се губеше.

— Но ти не се отказа?

Джонатан отново ми се усмихна.

— И тогава на помощ дойдоха технологиите. Знаеш за програмите за разпознаване на снимки в интернет, с които можеш да търсиш твои снимки или на някой познат по сайтовете? Е, опитах с една от рисунките в книгата и проработи. Не беше лесно, трябваше да съм упорит. Накрая открих едно съвпадение — мъничка снимка на авторката на монография за древните китайски чаени чаши, представи си… Никога не бих предположил, че си станала експерт по китайски порцелан. Както и да е, издателят ти ми каза как да се свържа с теб.

Китайските чаши, които ми даде работодателят ми в Шанхай, където бях отишла да работя, след като позирах за детската книжка. Ето как последното ми голямо приключение в Китай бе довело Джонатан обратно при мен.

В късния следобед отидохме в дома ми. Шампанското беше изпито, както и три четвърти от кабернето. Ядохме гъши дроб върху препечени филийки. По настояване на Джонатан го разведох из къщата, но след всяка следваща стая се чувствах все по-засрамена. Дори самата аз се учудих колко неща бях натрупала през годините. Сигурно с тях се опитвах да се предпазя от несигурното си бъдеще. Джонатан ми каза мили думи, похвали прозорливостта ми да събирам редки и красиви вещи за бъдещите поколения, но просто искаше да успокои чувството ми за вина. Един лекар не пътува по света с цял камион боклуци. Никъде не го чака склад със сувенири. Попаднах на кутия, която не бях виждала от две десетилетия. Беше пълна със скъпи бижута, подарявани ми от обожатели: пръстен с огромен рубин; брошка с рядък син диамант. Догади ми се, като видях това разточителство, и бутнах обратно кутията в старата библиотека, където бе мухлясвала досега.

Натъкнахме се и на по-лошо: вещи, които бях донесла от далечни страни през най-бурните си години. Джонатан със сигурност ги позна: красиви статуетки на Буда, ръчно тъкани килими в десетки цветове, церемониални доспехи. Съкровища, които бях придобила в замяна на пушки, под дулото на пистолет или в някои случаи — от мъртъвци. Заклех се, че ще се отърва от тях, и затворих вратите на стаите, в които се намираха. Ще изпратя всичко в музеи или обратно в страните, от които ги бях донесла. Как съм могла толкова дълго да ги държа в дома си, без дори да си спомня за тях?

Последната стая, в която влязохме, беше спалнята ми на последния етаж. В нея цареше тъга — вече не се използваше по предназначение. Леглото се намираше под редица от високи тесни прозорци. Пердетата и чаршафите бяха от бял памучен плат, кувертюрата — от светлосиня коприна. Върху френско писалище от XVIII век със струговани крака бе поставен компютърът. Пред него имаше стол в стил „Бидермайер“. Писалището бе заринато с книжа и боклуци, на стола бе метнат сив копринен халат. Приличаше на стая, в която от мебелите току-що са били свалени покривалата срещу прах, беше пълна с очакване.

Джонатан застана пред картината, която висеше срещу леглото. Името на художника отдавна беше забравено, но помнех деня, в който бе направена тази рисунка. Джонатан не искаше да позира за портрет, но Адаир бе настоял и той седна на един стол намръщен, но все така умопомрачително красив. Надяваше се така да развали картината, но тя беше станала дори още по-добра. И докато седяхме пред нея, и двамата се пренесохме почти два века назад.

— Сред всичките съкровища, които си натрупала в къщата… не мога да повярвам, че си запазила тази глупава рисунка — каза тихо Джонатан. Когато видя тъжното ми изражение, омекна и ме хвана за ръката. — Но разбира се, че ще я запазиш… Радвам се, че си го направила.

Погледнахме я за последен път и излязохме от стаята.

Когато се стъмни. Джонатан полегна на дивана във всекидневната, а аз седнах на пода и се подпрях на страничната облегалка.

Часове наред си разказвахме истории. Дори и някои от тези, от които се срамувах: как бях тръгнала да търся приключения с един побъркан, който бе заел мястото на Джонатан, след като той ме напусна. Казваше се Сава и беше един от нас, някогашен компаньон на Адаир, единствения, когото срещнах през всичките години. Сава имал нещастието да бъде открит от Адаир преди векове край Санкт Петербург в една буря. Не разказваше подробности как се е сближил с Адаир, но аз се досещах: беше избухлив и имаше остър и припрян език.

Не можеше да стои дълго на едно място, затова бродеше из континентите. Макар да бе роден сред сняг и лед, беше необяснимо привлечен от топлината и слънцето, което означаваше, че прекарвахме по-голямата част от времето си в Северна Африка и Централна Азия. Пътувахме с помади през пустини, прекарвахме оръжия през Хайберския проход. Учехме бедуините да стрелят с пушки, дори поживяхме малко при монголите (те бяха впечатлени от невероятните ездачески умения на Сава, които той показа, докато ги преследваше). Останахме заедно до края на XIX век. Но веднъж бяхме принудени да останем в един хотел в Кайро по-дълго заради пясъчна буря. Не сме се карали. Нямаше грозен повод, който да отключи омраза, трупана с години. Просто осъзнахме, че няма повече какво да си кажем. Вероятно е трябвало да се разделим десетилетия по-рано, но ни беше удобно да сме с някого, на кого то няма нужда нищо да обясняваш. През двайсетина години се чувахме — някое пиянско телефонно обаждане или картичка за празник, кой то не си честитяхме редовно, като стара разведена двойка.

— Ами ти? — възползвах се от възможността да сменя темата, изтощена от този спомен. — Със сигурност не си бил сам през всичкото това време. Ожени ли се пак?

Джонатан сви устни, но не каза нищо.

— Не ми казвай, че си бил самотен през пялото време. Би било прекалено тъжно.

— Е, не бих казал, че съм бил самотен. Рядко си самотен, когато си лекар в онези села, всички имат огромна нужда от внимание и са щастливи, че си там… Все ме канеха на вечери, на празници. Бях част от живота им.

Очите му се затваряха за все по-дълго и лицето му се отпусна. Взех одеяло и го хвърлих върху него. Той отвори за кратко очи.

— Връщам се в Мейн. Искам да го видя пак. Затова те потърсих, Лани. Искам да дойдеш с мен. Ще го направиш ли?

Едва се сдържах да не се разплача.

— Разбира се, че ще дойда.

48.

Качихме се ма един от огромните еърбъси и отлетяхме за Америка. Самолетът току-що бе излетял от „Орли“ и Джонатан заспа. От Ню Йорк хванахме влак до Бангор, а след това наехме джип и продължихме на север. Не бях виждала тези земи от два века и колкото и да звучи странно, някои места почти не се бяха променили. Навсякъде другаде имаше асфалтови пътища, ферми, огромни полета с грижливо отглеждани растения, въртящи се пръскачки. Иззад предното стъкло на голямата кола ми беше лесно да се заблудя, че никога не съм идвала тук. Но после пътят се отклоняваше от полетата и влизаше в гората. Потъвахме в тъмния лес, обградени от редици огромни дървета, небето изчезваше зад зелените листа. Колата се спускаше и издигаше, следвайки релефа на земята и заобикаляше огромни камъни, покрити с лишеи и мъх. Това вече го помнех. Видях дърветата и се върнах двеста години назад, у мен нахлуха спомени от първия ми живот, истинския живот, който ми бе отнет. Сигурно и за Джонатан е било същото. Усетихме, че се приближаваме до дома си. Колко бързо изминахме пътя с автомобил! За последно бяхме пропътували това разстояние за седмици с каляска. Тогава Джонатан беше в шок от това, което бях сторила с него, и почти не ми говореше.

Когато приближихме града, останахме безмълвни. Всичко се бе променило. Дори не бяхме сигурни, че шосето, което влизаше в него, е съшият онзи тесен прашен път, който водеше към наскоро основания Сейнт Андрю преди двеста години. Къде бяха църквата и гробището? Дали щяхме да видим залата, в която се събирахме? Подкарах колата възможно най-бавно, за да се опитам да наложа града, който познавах, върху този, който виждах в момента.

Поне Сейнт Андрю не бе станал като повечето американски градове, в които всеки магазин, ресторант или хотел бяха част от мултинационална верига, какви то имаше навсякъде по света. Поне бе запазил някаква индивидуалност, макар да беше изгубил някогашното си предназначение. Вече не беше град на трудолюбиви стопани. Фермите бяха изчезнали и нямаше никакви признаци на дървосекаческа дейност на петнайсет километра от него. Бизнесът на удоволствията го бе превзел. По главната улица се виждаха фирми за екстремен туризъм. Спретнати бели мъже в груби дрехи придружаваха други мъже и жени на походи в гората или ги учеха да карат кану по Олагаш. Или пък ги вкарваха с високи ботуши в реката и хвърляха обратно рибата, която са уловили, след като получеха аплодисменти. На мястото на някогашните ферми и хамбари имаше занаятчийски работилници и хотели. Ковачницата на Тинки Талбът и универсалният магазин на Уотфорд. Накрая с почуда установихме, че залата, в която се срещаше паството, е разрушена и в центъра на града има железарски магазин, павилион за сладолед и поща. Поне гробището не беше пипано.

На новото поколение обитатели със сигурност всичко това се струваше много приятно и ако не знаех какъв е бил животът тук преди два века, не бих им се противопоставила. Но сега градът се изхранваше, като слугуваше на непознати, и изглеждаше унизен. Беше все едно да се завърнеш в родното си място и да откриеш, че домът, в който си израснал, е превърнат в публичен дом или по-лошо — в бакалия. Сейнт Андрю бе продал душата си за по-лесен живот, но коя бях аз да съдя?

Отседнахме в хотел извън града. „При Дънрати“ беше стар запуснат мотел, за който не се полагаха почти никакви грижи. Обслужваше ловци и риболовци, търсеше мъжкото одобрение, така че известна суровост се очакваше. Имаше пристройка към рецепцията с десетина стаи. Поискахме бунгало в най-отдалечения край, в гората. Служителят не каза нищо, само ни огледа дискретно за пушки или въдици и като не откри такива, се върна бавно и примирено към задълженията си. Попита ни дали сме женени, сякаш му пукаше, че мрачното бунгало ще бъде използвано за любовна квартира. Нямало никого другиго, освен нас, поне така ни каза той. Щяло да бъде много тихо. Ако сме имали нужда от нещо, той щял да бъде в къщата, и посочи в някаква неизвестна посока. Но иначе сме щели да бъдем оставени на спокойствие.

Беше потискащо. И четирите стени бяха покрити с евтина ламперия, а покривът бе от един пласт шперплат. В стаята имаше две легла с метални рамки от времето на Голямата депресия, малко по-големи от единични, но не колкото двойни. Вяха разделени с малка тоалетка, която служеше и за нощно шкафче и на нея бе поставена настолна лампа. Две кресла с протрита тапицерия бяха обърнати към трийсетгодишен телевизор. В единия край имаше малка кръгла маса с три прости дървени кухненски стола. През една арка се влизаше в малка удобна кухня, а през друга в леко мухлясала баня. Засмях се, когато Джонатан хвърли куфарите върху едното легло.

— Оставаме ли? — попитах невярващо. — Сигурно има по-хубави места. Може би в града…

Той не каза нищо, а застана пред плъзгащите се френски прозорци. Отвъд дървената веранда започваше гората. Над нас се издигаха огромни дървета с дебели дънери, които леко пукаха от вятъра. Отворихме прозорците и излязохме в гората, обгърна ни свеж въздух. Застанахме на скромната четвъртита веранда и се загледахме в безкрайния лес. Не знам колко време сме стояли така. Това бе домът, който познавахме. Той ни беше намерил.

— Оставаме — отвърна Джонатан.

Около пет следобед напуснахме бунгалото, нямахме търпение да разгледаме наоколо преди залез-слънце. Трудно се ориентирахме. Пътища, които очаквахме да ни отведат в една посока, завиваха в съвсем друга, тъй като теренът бе изцяло преустроен през годините. Сегашната пътна мрежа бе построена от съвременните дърводобивни компании, влизаше на мили в гората без очевидна причина и извеждаше на магистрала, а тя на свой ред водеше към мястото, където се вливаха реките Олагаш и Сейнт Джон. След два фалстарта намерихме път, който ми напомняше за коловоза, водещ към къщата на Джонатан. Той кимна мълчаливо и продължихме нататък. Минахме под тунел от високи дървета и излязохме на полянката, която някога се намираше пред дома на семейство Сейнт Андрю.

Пътят беше преместен, вече не минаваше през дерето край зимника и после към голямата къща, но аз познах релефа. Сега отдясно на къщата, която още стоеше на хълма, имаше черен път. Ускорихме колата, бяхме нетърпеливи да я видим отново. Но когато приближихме, аз вдигнах крак от педала. Къщата наистина още беше там, но само някой, живял в нея, бе в състояние да я разпознае.

Някогашната импозантна постройка сега бе изоставена и се рушеше. Беше като труп, зарязан на произвола на стихиите, скелет, в който все още се познаваше починалият. Покривът беше хлътнал, боята се лющеше, липсваха керемиди и тухли. Дори боровете отпред, които служеха за щит срещу вятъра, бяха паднали обрулени и изоставени като дърветата по гробищата.

— Запустяла е — каза Джонатан.

— Кой да помисли — обадих се аз, защото не знаех какво друго да кажа. — Е, Джонатан… поне си е още на мястото. Видя, че на мястото на моята родна къща сега има кръстовище. Светът върви напред, нали така?

Джонатан не реагира на опита ми да го разведря. Обърнахме колата и тръгнахме към града.

Влязохме в малък ресторант в центъра, за да вечеряме. Можеше да се нарече и ресторант, защото там продаваха храна, но не приличаше на заведенията, в които бях свикнала да ходя. Беше по-скоро закусвалня с десетина маси с пластмасови плотове, обградени от метални столове. Вместо покривки имаше мушами, а салфетките бяха хартиени. Менютата бяха ламинирани и със сигурност съдържанието им не бе променяно от двайсет години. С нас двамата с Джонатан клиентите бяха общо пет. Другите трима мъже носеха джинси, спортни блузи и някакъв вид спортни шапки. Всеки седеше сам на маса. Сервитьорката вероятно беше и готвачка. Изгледа ни критично, докато ни подаваше менютата, сякаш обмисляше дали да ни сервира или не. От радиоапарата се носеше кънтри музика.

Поръчахме храна, каквато никой от нас двамата не бе виждал отдавна, откакто живеехме в чужбина: пържени филета от сом, пилешко с кнедли — жива екзотика. Пихме бира от бутилка, но не говорихме много, защото ни се струваше, че останалите клиенти ни наблюдават. Сервитьорката имаше коса като метални стружки и торбички под очите. Погледна изпитателно към наполовина изядената от нас храна и ни попита дали ще искаме десерт.

— Паят е добър — добави с непроницаема физиономия, сякаш отбелязва нещо съвсем тривиално.

— Разочарова ли те посещението на родната къща? — попитах аз, след като сервитьорката ни донесе още две бири. Джонатан поклати глава.

— Очаквах го. И въпреки това не бях подготвен.

— Толкова е различно, но в някои отношения нищо не се с променило. Чувствам се объркана. Ако ти не беше с мен, щях да си тръгна.

Излязохме от закусвалнята и тръгнахме надолу по улицата. Всичко беше затворено, освен един малък бар, „Синята луна“ — така пишеше на нелепия неонов знак, съвсем предвидимо оформен като полумесец. Звучеше романтично, но през витрината видях, че е пълен само с мъже — шофьори на камиони и дървосекачи, които гледаха спорт по телевизията. Излязохме от търговската част на града и пред нас се изпречи гробището. Луната светеше достатъчно силно, за да се помотаем между надгробните плочи.

Теренът беше буренясал и неподдържан. Диви храсти и коприва растяха край каменната стена, обвиваха колоните от двете страни на входа и покриваха пътеките. Ледовете бяха изтръгнали част от паметниците от местата им; други бяха ерозирали с времето или изпочупени от вандали. Вървях бавно през гробовете, не изгарях от желание да се срещна с някогашните си съседи по този начин. Джонатан обикаляше от плоча на плоча, опитваше се да чете имената и датите и скубеше тревата, която му пречеше да го прави. Изглеждаше толкова тъжен и наранен, че едва се удържах да не го хвана за ръката и да не го отведа.

— Виж, това е гробът на Исая Гилбърт — извика Джонатан. — Умрял е през… 1842 година.

— Добре си е поживял. Имал е дълъг живот — отвърнах от мястото, на което бях застанала, замаяна от спомени.

Джонатан вече беше приклекнал край друга надгробна плоча. Огледа се.

— Чудя се дали всички, които познавахме, са тук.

— Няма как някои от тях да не са се преместили. Намери ли някого от моите роднини?

— Те не би ли трябвало да са в католическото гробище в другия край на града? — попита той и тръгна по пътеката, като продължаваше да чете надписите. — Може после да отидем и там, ако искаш.

— Не, благодаря. Не ми остана вече любопитство.

Знаех, че Джонатан е намерил някой важен за него, защото коленичи до голяма двойна надгробна плоча. Беше от груб камък и проядена от времето, обърната с гръб към мен, така че не можех да прочета надписа.

— На кого е? — попитах, докато отивах натам.

— На брат ми — прокара той ръка по гравираните букви. — Бенджамин.

— И на Еванджелин.

Докоснах другата страна на плочата. Еванджелин Сейнт Андрю, любяща съпруга. Майка на Рут.

— Значи са се оженили.

— Заради честта на семейството? — попитах аз и също погладих буквите с пръсти. — Май не е живяла дълго.

— А Бенджамин е погребан до нея, тоест не се е оженил повторно.

През следващия час намерихме повечето от роднините на Джонатан — майка му, дъщеря му Рут, последната от рода Сейнт Андрю, живяла в града. Сестрите му ги нямаше обаче, което го изпълни с надежда, че са се омъжили, напуснали са града, създали са щастливи семейства някъде другаде и са погребани до съпрузите си в по-ведра обстановка.

Заведох Джонатан обратно в бунгалото, за да избягаме от меланхолията на Сейнт Андрю. Бях донесла две бутилки превъзходно каберне чак от Франция. Отворихме едната и я оставихме да подиша на масата, а през това време легнахме един до друг на леглото. Притиснах Джонатан към себе си, докато се стопли, а след това го съблякох. Лежахме в старите меки бели памучни чаршафи, пиехме вино от водни чаши и си говорехме за детството, за братята и сестрите си, приятелите и градските идиоти; за мъртвите ни близки, които се бяха разложили в земята, докато ние оставахме необяснимо живи. Все още нямах сили да му кажа истината за София. Говорихме си за любими хора, докато Джонатан не се умълча и заспа. А пък тогава аз се разплаках за първи път от много години.

49.

Нямаше повече разходки по следите на спомените: никакви посещения в гробищата, търсене на стари пътеки в гората, които някога познавахме като петте си пръста, но сега едва различавахме. Разхождахме се покрай Олагаш, гледахме притичващите наоколо лосове и елени и се радвахме на силното слънце на Мейн, което хвърляше искри в течащата вода, но не се връщахме към старите случки, за които ни напомняха тези места. Останалото време прекарахме кротко само двамата.

Дните, в които бяхме заедно, бяха като алкохол, на който не можех да се наситя, и се замислих дали да не останем тук, откъдето бяхме тръгнали. Може би Джонатан ще е доволен да се засели на познато място. Не се налагаше да живеем в Сейнт Андрю. Градът толкова се бе променил, че сигурно щеше да ни е неприятно да останем в него. Можехме да намерим място в гората и да си построим усамотена къща, където да сме далеч от всичко и всички. Без вестници и часовници, без неспиращото време да ни потупва непрекъснато по рамото, да отеква в ушите ни. Да спрем да бягаме от миналото на всеки петдесет или шейсет години, да се прераждаме в други личности на други места, а просто да се преструваме, че сме други хора, като току-що родени, но вътрешно да си останем такива, каквито сме били, тези личности, от които не можехме да избягаме.

Една вечер излязохме на верандата зад порутеното бунгало, увити в палтата си. Седнахме на два шезлонга, пихме вино и гледахме луната. Джонатан насочи разговора ни към миналото и аз се почувствах неспокойна. Той се чудеше дали Еванджелин е живяла труден и нещастен живот, след като е изчезнал, и дали той не е причината за ранната смърт на майка си. Повтарях му, че съжалявам, но той не искаше и да чуе, клатеше глава и казваше, че той е виновен за всичко, той се е държал ужасно с мен, възползвал се е от очевидната ми любов към него. Тогава аз на свой ред поклатих глава и поставих длан на рамото му.

— Но аз те желаех толкова много — казах. — Така че вината не е изцяло твоя.

— Да отидем пак там предложи той. — На онова място в гората, където обикновено се срещахме, под младите брезички. Често се сещам за тях. Това е най-красивото място на земята. Мислиш ли, че дърветата са още там? Никак няма да ми е приятно, ако някой ги е отсякъл.

Замаяни и затоплени от виното, ние се качихме на джипа, а преди това взех одеяло и фенерче от бунгалото. Притисках отворената бутилка към гърдите си, докато Джонатан маневрираше с колата през гората. Трябваше да оставим автомобила край пътя и да изминем последния километър пеша. Брезичките бяха израснали, но не много. Най-високите им клони се докосваха и образуваха свод, който хвърляше сянка върху всичко, което се опитваше да ги настигне. Спомних си тази полянка, където се виждахме като деца, където се смеехме и си разказвахме истории от самотните си дни. Но времето бе заличило уникалната й красота. Тя вече не беше благословена и изящна, просто място като всяко друго.

Разперих одеялото на земята и легнахме по гръб на него. Опитвахме се да пробием с погледи свода от листа над нас и да видим нощното небе, но само на няколко места звездите успяваха да пробият. Опитвахме се да си представим, че това е същото място, където се срещахме, но и двамата знаехме, че може да е било на пет стъпки на запад или на сто метра вляво; накратко, просто най-обикновена полянка в гората, на която можехме да лежим по гръб и да се опитваме да надничаме между клоните на дърветата към звездите.

Като се замислих за детството си, спомних си за товара, който носех през цялото време със себе си. Бе настъпил мигът да кажа на Джонатан истината за София. Старите тайни обаче имат страшна сила и аз се ужасявах от реакцията му. Срещата ни можеше да приключи още тази вечер; той можеше завинаги да ме изхвърли от живота си. Този страх за малко да ме накара отново да премълча, но повече не издържах. Трябваше да говоря.

— Джонатан, трябва да ти кажа нещо. Става въпрос за София.

— Мм? — размърда се той до мен.

— Моя беше вината, че тя се самоуби. Моя. Излъгах те, когато ме попита дали съм ходила при нея. Аз я заплаших. Казах й, че ще бъде съсипана, ако роди детето. Че ги никога няма да се ожениш за нея и че си приключил връзката ви.

Винаги си бях мислила, че ще избухна в сълзи, когато правя това признание, ала не го направих. Зъбите ми загракаха. Той се обърна към мен, но не можех да видя изражението му в тъмното. Минаха няколко безкрайни секунди, преди да отговори:

— И чака толкова дълго, за да ми го кажеш?

— Моля те, моля те, прости ми…

— Всичко е наред. Наистина. Мислил съм за това през годините. Странно как виждаш нещата различно от мен. Тогава си мислех, че майка ми и баща ми никога няма да ми позволят да се оженя за София. Но какво биха могли да направят, за да ме спрат? Ако ги бях заплашил, че ще напусна семейството, за да съм със София и детето, те нямаше да се откажат от мен. Щяха да се предадат. Аз бях единствената им надежда да продължа семейния бизнес, да се грижа за Бенджамин и момичетата, след като те умрат. Но тогава просто не го разбирах. Не знаех какво да правя и се обърнах към теб. Не беше честно да го правя, вече знам. Но… никой не е виновен, че София се самоуби.

— И ти би се оженил за нея? — попитах аз.

— Не знам… може би заради детето.

— Обичаше ли я?

— Беше толкова отдавна, вече не помня какви бяха чувствата ми.

Може и да казваше истината, но не осъзнаваше, че този отговор ме побърква. Бях сигурна, че жените в живота му са подредени в някаква йерархия, и умирах да науча къде е моето място, коя беше над мен и коя под мен. Исках нашата сложна история да бъде опростена. След толкова години всичко трябваше да се подреди най-накрая. Джонатан не можеше да не знае какво е чувствал.

Седнах. Изобщо не се докосвахме и това ме изнерви. Имах нужда от допира му, за да се уверя, че не ме мрази. Дори да не ме винеше за смъртта на София, може би бе отвратен от другите ужасни неща, които съм вършила.

— Студено ли ти е? — помитах го аз.

— Малко. А на теб?

— Не. Но може ли да легна до теб?

Свалих си палтото и завих и двама ни с него. Парата от дъха ни се разпадаше във всички цветове на дъгата под нощното небе.

— Ръката ти е студена.

Вдигнах дланта му и започнах да я топля с дъх, после целунах всеки пръст. Сложих ръка на бузата му.

— И лицето ти е студено.

Той не протестира и носът ми се плъзна по наболата му брада, по красивия му прав нос и изящните му клепачи. Не ме спря и когато разтворих дрехите му и прокарах длан по гърди те към слабините му. След това се съблякох и се качих върху него, подплатата на палтото ми се триеше в голите ми задни части. Правихме любов на одеялото под звездите. Само че нещо се бе променило между нас. Сексуалният акт беше бавен и нежен, почти церемониален. Но как можех да не се оплаквам? Бурната страст от младини беше изчезнала и на нейно място се бе настанила обич, която ме натъжаваше. Беше като сбогуване.

Когато свършихме, останах да лежа върху него, а той въздъхна в ухото ми и придърпа панталоните си нагоре. Аз бръкнах в джоба на палтото си за цигарите. Издишах дима в студения въздух, топлината, която той остави в белите ми дробове, преди да ги напусне, ми се стори успокояваща. Продължих да дърпам от цигарата, докато Джонатан ме галеше по главата.

Зачудих се какво ли ще стане в края на пътуването ни. Джонатан така и не ми каза кога трябва да тръгнем. Билетите бяха с неуточнена дата на връщане, той не ми бе съобщил кога трябва да се върне в бежанския лагер. Не можехме да останем още много дълго; завръщането ни се оказа пълно разочарование (примесено понякога с копнеж да заживеем щастливо заедно). Всичко наоколо ни припомняше загубите. Само дърветата и прекрасното небе като че ли ни посрещнаха благосклонно.

Не можех да се отърва от гризящата съзнанието ми мисъл, че аз съм причина за меланхолията на Джонатан. Дали го бях разочаровала? Или още не ми беше простил? Не бяхме говорили защо ме беше напуснал, но си мислех, че знам причината: след като години наред ме бе наранявал, просто се бе уморил да ме разочарова.

Но не се беше върнал, за да остане завинаги с мен. Беше нещо друго. Просто не бях сигурна какво. Искаше да е с мен, това ми беше ясно, иначе нямаше да ме помоли да тръгна на това пътешествие с него. Ако все още ми беше ядосан, нямаше да ме намери, да ми прати имейл, да пие шампанско с мен, да ме целува, да ме остави да лежа до него в леглото. Но както винаги, се чувствах несигурна край него, любовта ми бе като камък, вързан за шията ми.

— Какво искаш да правим утре? — попитах аз привидно небрежно и угасих фаса в пръстта. Джонатан вирна брадичка към звездите и затвори очи. — Добре тогава — продължих аз, след като той не отговори, — колко дълго смяташ да останем? Не те притискам, ще остана колкото кажеш.

Той леко ми се усмихна, но пак не отговори. Аз се изтърколих до него и подпрях главата си с ръка.

— Мислил ли си някога какво следва? Мислил ли си за нас?

Най-накрая той отвори очи и примигна към небето.

— Лани, помолих те да дойдеш с мен тук по определена причина. Ти не се ли досети?

Поклатих глава.

Джонатан се пресегна към бутилката вино, надигна се на лакът и отпи, след това ми я подаде. На дъното й беше останала един пръст течност.

— Знаеш ли защо ти предложих да се върнем тук?

Пак поклатих глава.

— Заради теб.

— Заради мен?

— Надявах се, че ще си щастлива да се върнем тук заедно, че така по някакъв начин ще изкупя вината си, задето те напуснах. Това пътуване не е заради мен, то ми се стори истински ад. И знаех, че ще е така. Как ми се иска да имаше някакъв начин да се реванширам на семейството си, на жена си и дъщеря си, които са си мислили, че съм ги зарязал. Бих дал всичко, за да мога да си върна всичко това.

Как можеше всичко да се сменя така бързо, да става толкова лошо? Сякаш между нас се спусна хладна невидима бариера.

— Вината не беше твоя — казах аз, сякаш не знаехме чия е. Не ми се пиеше повече вино и върнах бутилката на Джонатан. — Какъв е смисълът да го предъвкваме, Джонатан? Нищо не можем да направим, за да върнем времето назад. Миналото си е минало.

— Миналото си е минало — повтори той, преди да пресуши бутилката. Взря се в мрака, избягваше да ме погледне. — Толкова съм уморен от това, Лани. Повече не мога да продължавам това мъчение, тази безкрайна поредица от дни… Опитах всичко, за което се сетих, за да издържа.

— Моля те, Джонатан, пиян си. И уморен…

Бутилката падна на меката земя, когато той се наведе напред.

— Знам какво говоря. Затова те помолих да дойдеш с мен. Ти си единствената, която може да ми помогне.

Знаех накъде бие: животът има склонността да прави пълни кръгове и най-лошите му моменти със сигурност се връщат и те ухапват отзад. Бяхме водили този спор с месеци, а може би и години, преди Джонатан най-накрая да си тръгне. Той ме убеждаваше, умоляваше, заплашваше. Това беше истинската причина да си тръгне, а не защото се бе уморил да ме разочарова. Напусна ме, защото не му давах единственото, което искаше. Това негово желание висеше във въздуха между нас и само с неговото изпълнение той можеше да избяга от всичко, което искаше да забрави: зарязаните отговорности, мъртвото дете, предателството от човека, който го обичаше най-много. Нямаше друго средство.

— Не можеш да ме молиш за това. Разбрахме се, че е ужасно да го искаш от мен. Ти не можеш да ме оставиш сама в… това.

— Не мислиш ли, че заслужавам покой, Лани? Трябва да ми помогнеш.

— Не. Не мога.

— Искаш ли да чуеш, че ми го дължиш?

Заболя ме, защото никога преди не ми го беше казвал. Някак си бе успял да се въздържи да запрати тези думи в лицето ми, макар напълно да ги заслужавах. Дължиш ми го, защото ти ми причини това. Това е твоето проклятие.

— Как можа да го кажеш… — простенах аз, решена да му върна удара и да го накарам да се чувства толкова ужасно, колкото ме бе накарал да се почувствам аз — … след като ти си тръгна и ме остави да се чудя толкова много години?

— Но ти не си била сама. В известен смисъл пак бях с теб. Знаела си, че аз съм някъде там, по света.

Джонатан се изправи на крака, беше уморен, главата му се поклащаше при всяко вдишване.

— Някои неща се промениха за мен. И аз трябва да ти кажа нещо. Не искам да го правя, Лани. Не искам да те наранявам, но ти трябва да разбереш защо те моля отново. Защо е толкова важно за мен сега.

Пое дълбоко дъх.

— Влюбих се.

Помълча, очакваше да реагирам зле на новината за най-хубавото нещо в живота му. Отворих уста, за да го поздравя, разбира се, но от нея не излезе нито дума.

— Една жена от Чехия, медицинска сестра. Срещнахме се в лагерите. Тя работеше за друга благотворителна организация. Един ден от централата й я повикаха в Найроби на среща. Научих от новините, че е загинала в катастрофа в града, дойде ми като гръм от ясно небе. Откараха ме с хеликоптер да взема трупа й. Бяхме заедно само няколко години. Не можех да повярвам колко е несправедливо. Чаках толкова дълго да намеря жената, която ми е отредена, а толкова малко време успяхме да прекараме заедно.

Говореше тихо, без да показва мъката си, за да ме пощади. Въпреки това, докато го слушах, вътре в мен всичко се бе свило на кълбо.

— Сега разбираш ли? Повече не мога да продължавам да живея.

Поклатих глава, решена да бъда твърда докрай пред лицето на болката му.

— Не искам да те нараня — каза той. — И знам, че разбираш какво преживявам. Искаш ли да ги разкажа колко прекрасна беше тя? Как бях безсилен пред любовта си към нея? Как ми е невъзможно да живея без нея?

— Това се случва непрекъснато — успях да кажа аз. — Времето минава, забравя се. Става по-леко.

— Недей. Не на мен тия. Аз знам какво изпитвам. Както и ти.

Може би в този миг малко ме мразеше.

— Не мога повече. Не съм способен да понеса загубата й. Не приемам, че не мога да направя абсолютно нищо, за да спра болката. Ще полудея и ще остана за вечни времена побъркан в капана на това тяло. Не можеш да ме осъдиш на това. Съпротивлявах се колкото можех, защото знам, че е ужасно да те моля за това. Не смятах да го поискам от теб по този начин, не исках да ти разказвам за нея така направо. Но ти ме принуди и сега вече знаеш… няма връщане назад. Ето, вече си наясно какво желая от теб. Трябва да ми помогнеш.

Той замахна и разби бутилката в един камък. Острите стъклени парчета се разлетяха край нас. Джонатан сграбчи гърлото на шишето, назъбените му ръбове приличаха на зловещ букет. Това бе единственото оръжие, което имахме; беше грубо и жестоко и той искаше да го използвам срещу него. Искаше кръвта му да изтече и той да умре.

Не можеш да ме оставиш съвсем сама, без теб.

Исках да му го кажа, но не можех. Изтъкнал беше необорим аргумент: изгубил бе любовта на живота си и не можеше да продължи да живее. Настъпил беше мигът да го освободя.

Не бях способна да говоря. Разбрах, че плача, когато усетих студения вятър по бузите си, който ги опари като огън. Джонатан се пресегна да избърше сълзите ми.

— Прости ми, Лани. Прости ми, че се стигна дотук. Съжалявам, че не можах да ти дам това, което искаше. Опитах, нямаш представа колко отчаяно исках да те направя щастлива, но не се получаваше. Ти заслужаваш да бъдеш обичана така, както винаги си се надявала. Моля се да намериш тази любов.

Бавно взех счупената бутилка от него. Той свали ризата си и се изложи беззащитен пред мен. Преместих поглед от ръката си към бледата му гръд, която изглеждаше синкава под лунната светлина.

Трябваше да изживеем живота си заедно и той да е изпълнен с огромна любов.

Коленичихме един срещу друг. Треперехме, защото бяхме стигнали до неизбежното. Не можех да го погледна. Просто се притиснах в него, знаех, че острото стъкло ще свърши останалото. Зелените зъби се забиха в плътта му и изрязаха идеален кръг в нея. Счупената бутилка потъна дълбоко и кръвта на Джонатан потече по пръстите ми. Той въздъхна съвсем тихо.

Преместих ръката си и по бледата му кожа се появиха три червени ивици. Раната се затвори и кръвта потече още по-силно. Джонатан се преви и падна по очи, след това се обърна по гръб и леко притисна раната. Кръвта му шуртеше. Това, което ме порази, бе, че плътта му поддаде толкова лесно. Очаквах срезът да се затвори, но не стана така. Колко много кръв! Събуди се, чух собствения си глас да казва от много далеч. Трябва да се събудиш.

И се събудих. Бях в гората с човека, когото обичам. Той се търкаляше и гърчеше в пръстта пред мен, давеше се, кашляше, но се усмихваше. Гърдите му се повдигаха и отпускаха. Тогава си спомних, че вече съм виждала тази сцена в конюшнята на Дотъри. След миг вече бях до него, притисках ризата му към раната, опитвах се като пълна глупачка да спра кръвта. Но Джонатан поклати глава и бутна ръцете ми. Накрая не ми оставаше нищо друго, освен да го прегърна.

Разбрах, че съм загубила. Той винаги е бил край мен. Дори в годините, в които бяхме разделени, усещах в дъното на съзнанието си неговото присъствие и това ме успокояваше. А сега пред мен зейна огромна бездна, която ме засмука. Бях изгубила единственото най-важно нето в живота си. И вече нямах нищо, бях сама. Тежестта на тази дума ме смазваше и нямаше кой да ми помогне. Бях направила грешка. Исках Джонатан обратно. По-добре да съм егоистка. По-добре той да ме презира до края на живота си, вместо да се чувствам така и да няма никакъв начин да поправя случилото се, нито да спра болката.

Дълго прегръщах тялото му, докато то не изстина и аз не се покрих цялата с кръв. Не помня как съм го пуснала. Не помня как съм го оставила и съм тръгнала да бягам из гората, да крещя към небесата да се смилят над мен и да ми позволят да умра. Нека всичко свърши и за мен. Не можех да продължа да живея без него. Не помня как съм се озовала на шосето, как шерифът и заместникът му са ме намерили. Осъзнах се чак когато ме прибраха в колата и ми сложиха белезниците. Единственото, което исках, бе да се върна в гората при Джонатан и да умра с него, за да бъдем пак заедно.

50.

Париж, днешно време

Тесният коридор на градската къща беше пълен с касети. Дървото бе прясно отрязано и настръхнало от трески. Чук, пирони и две ръкавици бяха поставени на масичката до купчината неотворена поща. Люк носеше мраморен бюст надолу по стълбището и лицето му бе зачервено от усилието. От стената го наблюдаваше единственото произведение на изкуството, което никога нямаше да напусне този дом — скицата на Джонатан, която Лани бе взела от дома на Адаир. Портретът беше преместен в коридора от първоначалното си място край леглото на Лани, макар Люк да нямаше нищо против да си стои и там. Ревнуваше от човека, нарисуван на него, колкото от златния залез над катедралата „Света Богородица“.

Лани излезе от кабинета със запечатан плик в ръка. В него имаше писмо с извинение, че е отнела произведението от законния му собственик, който и да бе той след толкова много години. Подобна бележка придружаваше всички предмети, изпратени досега. Тя беше пълна с разкаяние, но не твърде ясна, в нея нямаше факти, посочващи как, кога и от кого е бил присвоен предметът. Лани работи по нея дни наред, прочете на глас няколко версии на Люк, преди двамата да изберат окончателната. Пренасяха и опаковаха всичко с ръкавици, за да не оставят отпечатъци от пръсти. Тя бе уредила транспорта, анонимното дарение бе направено чрез парижки адвокат, който беше избрала специално заради лоялността му към клиентите и гъвкавото му отношение към буквата на закона. Нямаше притеснения, че доставките ще се свържат с нея, колкото и настоятелни да бъдат музеите и другите получатели.

Люк малко съжаляваше, че всичките тези чудеса си тръгваха толкова скоро след пристигането му. Щеше му се да има повече време да разгледа може би най-скъпата частна колекция на произведения на изкуството в света. Лани не бе преувеличила, когато му каза, че къщата й е като музей. Горните етажи бяха пълни със съкровища, нахвърляни безразборно. Щом вдигнеше едно, откриваше още десет. И то не само картини и скулптури. Имаше планини от книги, без съмнение много от тях бяха първи издания; ориенталски килими, изработени от толкова фина коприна, че минаваха през дамска гривна; японски кимона и турски бродирани кафтани; всякакви видове мечове и огнестрелни оръжия. Гръцки вази, руски самовари, съдове от нефрит, злато и камък. Няколко сандъка с коприна, кадифе и бижута. Имаше и големи изненади: като например бележка от лорд Байрон до Лани, която тя откри в една кутия за ветрило. Люк не можеше да разчете повечето думи, но видя, че между тях бе и „Джонатан“. Лани твърдеше, че не си спомня за какво е, но как бе могла да забрави, че има бележка от един от най-великите поети на света? Това беше къща на луд колекционер, който се опитваше да компенсира неизказана липса в живота си, роб на импулса да трупа около себе си красота. Тя щедро избра някои предмети за дъщерите на Люк. Те щяха да им стигнат, за да платят обучението си в добри колежи.

Люк откри, че освен колекцията от древни китайски порцелан, нищо друго не бе описано. Затова накара Лани да си води бележки за всеки заминаващ предмет: описание, предположение къде го е придобила, името на човека и мястото, където отиваше. Смяташе, че това щеше да я разсее поне за ден; да й даде възможност да си спомни далечни приключения.

Според Люк щеше да й се отрази добре да се откъсне от тревогите си. Да спре да мисли за Джонатан, или поне не непрекъснато. Улавяше я да плаче — в банята или в кухнята, докато чакаше да кипне водата за чая. Но сълзите бяха намалели напоследък и това, с което се занимаваха в момента — изпращането на произведенията на изкуството, я бе направило видимо по-щастлива. Казваше, че се чувства по-спокойна; че изкупва част от вината си. Даже веднъж заяви, че ако много се постарае, може дори да развали магията. Ще може да остарее с Люк, да напусне заедно с него тази земя. Да не бъде вече толкова самотна. Тези разговори за магическа намеса изнервяха Люк. Въпреки очевидните доказателства, той не вярваше в тях.

Лани пъхна бележката под бюста и Люк закова дървената касета. Куриерът пристигаше в два часа, за да отнесе доставките, а Люк бе опаковал само две статуетки. Беше се надявал да приключи поне с пет-шест. Трябваше да работи по-бързо. Когато остави чука, за да избърше челото си, забеляза купчината неотворена поща. Най-отгоре лежеше дебел плик от Америка и той, без да иска, прочете адреса. Беше от адвоката в Бостън, който се грижеше за къщата на Адаир — или по-скоро за неговата гробница. Люк прегледа останалите набързо: седем писма от същия адрес, най-старото бе отпреди година. Отвори уста да каже нещо на Лани, когато тя мина покрай него, преметнала чантата си на рамо и оглеждаща се за ключовете.

— Имам час при фризьора, но няма да успея да се върна, преди куриерът да пристигне. Да взема ли обяд за двамата, докато съм навън? Какво ти се яде?

— Изненадай ме — каза той.

Люк се радваше, че тя се бе върнала към ежедневния живот, това беше знак, че не е парализирана от депресия. Беше доволен и колко бързо бе успяла да го направи част от живота си. Двамата се чувстваха толкова удобно заедно и това много му харесваше. Беше се отказала от пушенето, след като той я помоли не можеше да я гледа как го прави, макар да знаеше, че не крие никакви рискове за нея. Тя му показа всичко: любимата си пекарна, любимия си маршрут за разходки, старците, с които си говореше в парка. Той с удоволствие се грижеше за нея и тя му бе благодарна за това. Дали я обичаше? Беше скептичен, много скептичен, че любовта може да пламне толкова бързо, особено като се има предвид коя беше тя и какво му бе разказала. Но въпреки това се чувстваше леко замаян, не бе изпитвал нищо подобно, откакто дъщерите му се родиха.

След като Лани излезе, той се качи по стълбите, за да търси следващия предмет, който да опакова. Щеше да остави Лани да се оправя с куриера, защото имаше ангажимент следобеда.

Щеше да се срещне с ръководството на благотворителната организация „Мърси Интернешънъл“, която изпращаше лекари във военни зони, бежански лагери и клиники за бездомници. Това бяха последните работодатели на Джонатан. Някой от тях се бе свързал с Лани малко след като с Люк пристигнаха от Квебек, за да търси Джонатан. Той им бе оставил нейния адрес за връзка по време на отпуска, от който не се беше върнал, и те питаха дали Лани знае нещо. В първия миг тя не можа да реши какво да каже, после се овладя и заяви, че познава друг лекар, който може да работи за тях в Париж. Люк бе доволен, задето му насрочи това интервю, задето разбира, че той не би бил щастлив, ако няма възможност да използва медицинските си умения. Надяваше се ръждясалият му френски да му е достатъчен, за да лекува имигранти от Хаити и Мароко.

Люк взе един огромен гоблен, който щеше да замине за музея на текстила в Брюксел. Беше навит като килим и облегнат на библиотека, пълна с боклуци. Половината й стъклени вратички бяха отворени и от една от тях изпадна нещо, докато той се опитваше да задържи гоблена изправен. Люк се наведе и го взе. Беше малко кожено вързопче и по странния начин, по който Лани го бе сгънала, разбра, че вътре има нещо.

Разтвори го внимателно кой знае дари съдържанието му не беше чупливо. Намери малък метален предмет. Мускал, ако трябва да сме точни, колкото детско кутре. Макар да бе прашен и потъмнял от времето, си личеше, че е истинско бижу. С треперещи пръсти Люк махна тапата и я извади.

Помириса празното флаконче. Мислите му препускаха: може и да е празен, но имаше начин да се анализира утайката. Можеше да я изпрати в лаборатория и да разбере съставките и пропорциите на еликсира. Можеха да се опитат направят още и след известен изпитателен период на проби и грешки да успеят. Възстановяването на тази отвара означаваше, че ще може да остане завинаги с Лани. Тя нямаше да бъде сама. И разбира се, и други хора щяха да се интересуват от безсмъртието.

Можеха да я продават за умопомрачителни суми пари, да я капят върху езиците на клиентите си като нафора. Или пък да правят всичко напълно благотворително — колко ли пари му трябват на един човек? — и да я дават на велики умове. Кой знае какъв ефект би имало това върху науката и медицината. Еликсир, който възстановява наранени тъкани, ще е истинска революция в лечението на травми и болести.

Всичко можеше да се промени. Лани можеше да се разкрие пред света.

И все пак… Люк подозираше, че анализът на утайката няма да разкрие нищо. Някои неща не се поддават на изследване, не могат да бъдат разгледани на дневна светлина. Малък процент от действителността не може да се обясни и възпроизведе. Докато учеше медицина, за такива случаи им бе разказал мъдър стар професор в края на една лекция, за тях си шептяха другиго студенти, докато излизаха от операционната след дисекция. Някои лекари и учени не им обръщат внимание и вярват, че тялото е механичен сбор от системи, като една къща. Че си жив, докато ядеш това, пиеш това, следваш тези правила — сякаш имаше рецепта за живот; оправяме канализацията и затягаме конструкцията, ако се развалят, защото тялото ни е само съсед на съзнанието.

Но Люк знаеше, че не е толкова просто. Дори хирург да потърси вътре в Лани — а какъв кошмар би било това, след като тъканите й се затварят непрекъснато от само себе си — нямаше да успее да разбере какво в нея се бе променило, за да стане безсмъртна. Нито кръвните изследвания, биопсиите или рентгеновите снимки щяха да помогнат. Така че може да анализират отварата, да стигнат до рецептата, да я дадат на хиляда фармацевти, но Люк смяташе, че никой от тях няма да може да повтори резултата. У Лани действаше някаква свръхестествена сила, усещаше го. Но нямаше представа дали е духовна, магическа, химическа или енергийна. Знаеше само, че тя, също като вярата и молитвата, действаше по-добре в самота, далеч от скептицизма и грубата сила на разума. Ако състоянието на Лани се оповестеше, тя можеше да стане на прах или да се изпари като роса под слънчевите лъчи. Може би затова и никой от останалите, за които му бе разказала — Алехандро, Дона и диаболичната Тилде — не беше излязъл на светло, мислеше си Люк.

Повъртя мускала в ръце като цигара, която се кани да запали, после бързо го постави под тока на обувката си и го натисна с цялата си тежест. Лесно се смачка, сякаш беше от хартия. Люк отиде до прозореца, отвори го и запрати сплесканото метално парченце надалеч, над покривите на съседите, като нарочно не проследи траекторията му. И веднага почувства облекчение. Може би трябваше да говори с Лани, преди да унищожи мускала. Не, знаеше какво би казала тя. Всичко вече е свършено.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6780

Издание:

Алма Катцу. Обладателят — Този, който взема

Американска. Първо издание

ИК „Бард“, София, 2012

ISBN: 978-954-655-305-8

1

Франкоакадийците са наследници на френските колонисти, заселили се през XVII в. в т.нар. Акадия в Източна Канада и част от днешния американски щат Мейн. — Б.ред.

Content

Алма Катцу
Обладателят — този, който взема

Уводни думи от автора

Част 1

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

Част 2

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

Част 3

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

Част 4

46.

47.

48.

49.

50.

Информация за текста

1