Крис Картър

Скулптора

1.

— Боже мой, закъснявам! — възкликна Мелинда Уолис и скочи от леглото, когато уморените й очи се взряха в дигиталния часовник на нощното шкафче. Беше стояла до три и половина сутринта, за да учи за изпита по клинична фармакология, който беше след три дни.

Все още леко зашеметена от съня, тя непохватно обиколи стаята, докато мислеше какво да направи първо. Забърза към банята и видя отражението си в огледалото.

— Мамка му!

Протегна ръка към чантичката с гримовете и започна да пудри лицето си.

Мелинда беше на двайсет и три години и според статия, която беше прочела в лъскаво списание преди няколко дни, възпълничка за ръста си — само метър и шейсет. Дългата й кестенява коса винаги беше завързана на опашка, дори когато спеше, и никога не излизаше, без да си сложи пудра, за да скрие акнето на лицето си. Вместо да измие зъбите си, тя бързо пръсна малко вода за уста, за да прогони лошия дъх.

Върна се в стаята и намери дрехите си спретнато сгънати на стола до бюрото — бяла блуза, дълга до коленете бяла пола, чорапи и ниски бели обувки. Облече се за рекордно време, излезе от малката къща за гости и хукна към главната сграда.

Мелинда учеше трета година за бакалавърска степен за медицинска сестра и болногледачка и за да изпълни стажантската си програма, всяка събота и неделя работеше като домашна болногледачка. От четиринайсет уикенда се грижеше за господин Дерек Никълсън в Шевиот Хилс, Западен Лос Анджелис.

Две седмици преди да бъде наета, на господин Никълсън бяха поставили диагноза рак на белите дробове в напреднал стадий. Туморът вече беше колкото костилка на слива и бързо го разяждаше. Да се движи за него беше твърде болезнено и понякога той се нуждаеше от кислороден апарат и говореше с глас, който едва се чуваше. Въпреки молбите на дъщерите му господин Никълсън отказа да се подложи на химиотерапия. Не пожела да прекара останалите си дни затворен в болнична стая и предпочете да си остане у дома.

Мелинда отключи предната врата, влезе в просторното фоайе и се втурна в голямата, но оскъдно обзаведена всекидневна. Стаята на господин Никълсън се намираше на първия етаж. Както обикновено сутрин, къщата беше загадъчно тиха.

Дерек Никълсън живееше сам. Съпругата му беше починала преди две години и въпреки че ги посещаваха всеки ден, дъщерите му си имаха свой живот.

— Съжалявам, че закъснях — извика Мелинда и отново погледна часовника си. Беше закъсняла точно четирийсет и три минути. — Мамка му! — измърмори тя. — Дерек, буден ли си? — попита и хукна нагоре по стълбите, като прескачаше по две стъпала наведнъж.

Още когато се запознаха, Дерек я помоли да се обръща към него на малкото му име. Не харесваше официалното „господин Никълсън“.

Докато се приближаваше до вратата на стаята му, Мелинда долови силна, противна миризма, която се разнасяше отвътре.

„По дяволите!“ — помисли си тя.

— Е, добре, първо ще те измием… — каза Мелинда и отвори вратата, — а после ще ти донеса закус…

Тя се вцепени, очите й се разшириха от ужас и въздухът излезе от дробовете й, сякаш изведнъж я бяха изстреляли в космоса. Съдържанието на стомаха й се надигна към устата й и тя повърна до вратата.

— Мили Боже! — Това бяха думите, които възнамеряваше да изрече, докато мърдаше треперещите си устни, но от тях не излезе звук. Коленете й се подкосиха и светът се завъртя пред очите й. Мелинда се подпря на рамката на вратата, за да не се свлече на пода. И в същия миг ужасените й зелени очи съзряха отсрещната стена. Едва след момент осъзна какво вижда и в сърцето й като гръмотевична буря се надигнаха първичен страх и паника.

2.

Лятото едва беше започнало в Града на ангелите, а температурата вече достигаше трийсет градуса. Детектив Робърт Хънтър стигна до жилищната сграда с апартамента си в Хънтингдън Парк в югоизточната част на центъра на града и спря хронометъра на ръчния си часовник. Единайсет километра за трийсет и осем минути. Не беше зле, но той се обливаше в пот като пуйка в Деня на благодарността и краката и коленете адски го боляха. Може би трябваше да се поразкърши. Всъщност знаеше, че трябва да се раздвижи преди и след гимнастиката, особено след дълго бягане, но все не го правеше.

Хънтър се качи по стълбите на третия етаж. Не обичаше асансьорите, пък и ненапразно бяха кръстили „сарделената консерва“ този в сградата.

Той отключи вратата на едностайния си апартамент и влезе. Жилището му беше малко, но чисто и удобно, въпреки че би простил на хората, които си мислеха, че мебелите са дарени от благотворителната организация „Гудуил“ — черен диван от изкуствена кожа, различни столове, разтегателна маса, която му служеше и като бюро за компютъра, и стара библиотека с такъв вид, сякаш всеки момент щеше да рухне под тежестта на претрупаните лавици.

Хънтър съблече ризата си и избърса с нея потта от челото, врата и мускулестото си тяло. Вече беше нормализирал дишането си. Отиде в кухнята, извади кана студен чай от хладилника и си напълни голяма чаша. С нетърпение очакваше да изкара един спокоен ден извън сградата на полицията и щаба на отдел „Обири и убийства“. Нямаше много свободни дни. Може би щеше да отиде на плажа Венис и да поиграе волейбол. Или да гледа мач на „Лейкърс“. Беше сигурен, че те ще играят довечера. Първо обаче се нуждаеше от душ и бързо посещение в обществената пералня.

Той изпи студения чай, влезе в банята и погледна отражението си в огледалото. Трябваше и да се избръсне. Посегна към гела за бръснене и самобръсначката и в същия миг мобилният му телефон в спалнята започна да звъни.

Хънтър го взе от нощното шкафче и погледна екранчето. Търсеше го Карлос Гарсия, партньорът му. Едва тогава забеляза малката червена стрелка в горната част на дисплея, която показваше, че има десет пропуснати обаждания.

— Страхотно! — промълви той и отговори на обаждането. Отлично знаеше какво означават десет пропуснати обаждания и повикванията на партньора му толкова рано през деня. — Карлос. — Хънтър допря телефона до ухото си. — Какво става?

— Господи! Къде беше? От половин час се опитвам да се свържа с теб.

„По едно позвъняване на всеки три минути“ — помисли си Хънтър. Явно беше нещо важно.

— Излязох да потичам — спокойно обясни той. — Не погледнах телефона си, когато се върнах. Едва сега видях, че имам пропуснати обаждания. Е, какво се е случило?

— Адска касапница. По-добре бързо ела тук, Робърт. Не съм виждал такова чудо. — Гарсия млъкна, сякаш се колебаеше. — Мисля, че никой на този свят не е виждал такова нещо.

3.

Дори в неделя сутринта на Хънтър му отне почти час, за да измине двайсет и четирите километра между Хънтингдън Парк и Шевиот Хилс.

Гарсия не му беше съобщил много подробности по телефона, но очевидният му шок и леко треперещият глас определено не бяха характерни за него.

Робърт Хънтър и Карлос Гарсия бяха членове на малък специализиран екип в отдел „Обири и убийства“ — специалната секция „Убийства“. Екипът беше създаден да се занимава само със серийни убийци и сензационни случаи, които изискваха много време за разследване, знания и богат опит. Знанията на Хънтър в областта на психологията на престъпното поведение го поставяше в още по-специализирана група. Всички убийства, извършени с изумителна жестокост или садизъм, се определяха като „ултранасилие“. Всъщност екип „Ултра насилие“ се състоеше от Робърт Хънтър и Карлос Гарсия и те не се стряскаха лесно. Бяха виждали неща, каквито никой друг в света не беше виждал.

Робърт спря до едната от няколкото черно-бели полицейски коли, паркирани пред двуетажната къща в Западен Лос Анджелис. Репортерите вече бяха там, струпали се на малката улица, но това не беше изненада. Те обикновено отиваха на местопрестъпленията преди детективите.

Хънтър слезе от стария си буик „Ле Сабре“ и веднага го блъсна вълна топъл въздух. Той разкопча якето си, сложи значката си на колана и бавно се огледа. Въпреки че къщата се намираше на частна улица, в тих квартал, тълпата от любопитни, събрали се извън полицейския периметър, беше значителна и бързо нарастваше.

Робърт се обърна и застана с лице към къщата — хубава двуетажна сграда от червени тухли и боядисани в тъмносиньо рамки на прозорците и нисък покрив. Предният двор беше голям и добре поддържан. Вдясно от къщата имаше гараж за две коли, но на алеята нямаше автомобили, с изключение на още полицейски коли. Микробусът на криминалистите беше паркиран няколко метра по-нататък. Хънтър забеляза Карлос, който излезе от къщата. Беше облечен в класически бял гащеризон от тайвек с качулка. Гарсия беше метър осемдесет и пет, пет сантиметра по-висок от Робърт.

Карлос спря до каменните стъпала пред верандата и свали качулката. Дългата му черна коса беше завързана на опашка. И той веднага видя партньора си.

Без да обръща внимание на тълпата оживени репортери, Робърт показа значката си на полицая, който стоеше в края на периметъра, наведе се и мина под жълтата лента, опасваща местопрестъплението.

В град като Лос Анджелис, колкото по-жестоки и страшни са убийствата, толкова повече се вълнуваха журналистите. Повечето познаваха Хънтър и знаеха какви случаи му възлагат. Те започнаха да го обстрелват с въпроси.

— Лошите новини пристигат бързо — отбеляза Гарсия и кимна към тълпата, когато партньорът му се приближи до него. — А евентуално добрата новина пристига още по-бързо. — Даде на партньора си запечатан найлонов плик с нов гащеризон от тайвек.

— Какво искаш да кажеш? — Робърт взе плика, отвори го и започна да се облича.

— Жертвата е била адвокат — обясни Карлос. — Някой си Дерек Никълсън, прокурор от Главната прокуратура на щата Калифорния.

— Страхотно.

— Но вече не работел.

Хънтър вдигна ципа на гащеризона си.

— Поставили му диагноза рак на белите дробове — продължи Гарсия.

Робърт го погледна с любопитство.

— Никълсън е бил пътник. Кислородна маска, краката му не държали… Лекарите му давали не повече от шест месеца. Това било преди четири месеца.

— На колко години е бил?

— Петдесет. Не е било тайна, че умира. Защо са го убили?

Хънтър се замисли.

— Няма съмнение, че е убит, така ли?

— Абсолютно никакви съмнение.

Карлос поведе Робърт към къщата. До вратата имаше аларма. Хънтър погледна партньора си.

— Алармата не се е задействала — поясни Гарсия. — Очевидно не са я включвали често.

Робърт направи гримаса.

— Да. Какъв е смисълът да имаш аларма, нали? — съгласи се Карлос.

Детективите отидоха във всекидневната. Двама криминалисти снемаха отпечатъци от стълбището до задната стена.

— Кой е открил трупа? — попита Хънтър.

— Частната болногледачка на жертвата — отвърна Гарсия и насочи вниманието му към отворената врата в източната стена. На старинен кожен диван „Честърфийлд“ седеше млада жена, цялата облечена в черно. Косата й беше завързана на опашка. Очите й бяха зачервени и подпухнали от плач. На коленете й имаше чаша кафе, която тя държеше с две ръце. Погледът й беше объркан и унесен. Робърт забеляза, че жената леко поклаща тяло. Очевидно беше в шок. В стаята с нея имаше униформен полицай.

— Някой разговарял ли е с нея?

— Аз — кимна Карлос. — Успях да получа основната информация от нея, но тя се затваря психически и не се изненадвам. Може да я разпиташ по-късно. Ти си по-добър от мен в тези неща.

— Била ли е тук в неделя?

— Идвала е само през почивните дни. Казва се Мелинда Уолис. Учи в Университета на Лос Анджелис. Завършва бакалавърска степен за медицинска сестра и болногледачка. Това е част от стажа й. Получила работата, след като поставили диагнозата на господин Никълсън.

— Ами през останалите дни от седмицата?

— Господин Никълсън е имал друга болногледачка. — Гарсия смъкна ципа на гащеризона си, бръкна във вътрешния си джоб и извади тефтерчето си. — Ейми Даусън. За разлика от Мелинда Ейми не е студентка, а професионална медицинска сестра и се е грижила за господин Никълсън през седмицата. Освен това двете му дъщери са го посещавали всеки ден.

Хънтър повдигна вежди.

— Още не са се свързали с тях.

— Никълсън е живял тук сам, така ли?

— Да. Съпругата му, с която са живели двайсет и осем години, е загинала в автомобилна катастрофа преди две години. — Карлос прибра тефтерчето в джоба си. — Трупът е на горния етаж.

Докато се качваше по стълбите, Робърт внимаваше да не попречи на работата на криминалистите. Площадката на първия етаж приличаше на чакалня — два стола, две кожени кресла, лавица с книги, поставка за списания и шкаф, отрупан със снимки в стилни рамки. Вървяха по слабо осветен коридор, който водеше към четири спални и две бани. Гарсия заведе партньора си до последната врата вдясно и спря.

— Знам, че си виждал страшно извратени неща, Робърт. Аз също. — Той сложи ръката си в ръкавица на дръжката на вратата. — Но това… няма да го видиш дори в кошмар. — Карлос бутна вратата.

4.

Хънтър застана до отворената врата на голямата спалня. Видя сцената, но логичната му мисъл я възприе трудно.

До северната стена имаше регулируемо двойно легло, а вдясно — дървено нощно шкафче с малка кислородна маска. Инвалидна количка заемаше пространството между леглото и ъгъла. До стената срещу леглото имаше старинен шкаф, махагоново писалище и няколко големи лавици с книги. В средата беше монтиран телевизор с плосък екран.

Робърт изпусна затаения си дъх, но не помръдна, не мигна и не пророни нито дума.

— Откъде да започнем? — прошепна Гарсия.

Всичко беше обляно в кръв — леглото, подът, килимът, стените, таванът, завесите и повечето мебели. Дерек Никълсън лежеше в леглото. Или поне онова, което беше останало от него. Беше разчленен. Краката и ръцете му бяха отрязани от торса. Едната му ръка беше насечена в ставите на по-малки парчета. Стъпалата бяха отделени от краката.

Но онова, което озадачаваше всеки, който влезеше в стаята, беше скулптурата.

Отрязаните части от тялото на жертвата бяха завързани и наредени в кървава, изкривена и неразбираема форма върху малка масичка за кафе до прозореца.

— Боже — промълви Хънтър.

— Няма дори да питам, защото знам, че не си виждал такова нещо, Робърт — каза доктор Каролин Хоув от отсрещния ъгъл на стаята. — Никой от нас не е виждал.

Доктор Хоув беше главният съдебен лекар на Лос Анджелис Каунти, висока и слаба жена с интелигентни, проницателни зелени очи. Дългата й кестенява коса беше прибрана под качулката на белия гащеризон, а пълните й устни и малък нос — скрити под хирургична маска.

Хънтър насочи вниманието си към нея за няколко секунди, а после отново се втренчи в големите локви кръв на пода. Той се поколеба за миг. Нямаше как да влезе в стаята, без да стъпи в тях.

— Всичко е наред — каза патоанатомът и направи знак на детективите да влязат. — Целият под е сниман.

И все пак Хънтър направи всичко възможно да заобиколи кръвта. Приближи се до леглото и остатъците от тялото на Дерек Никълсън. Лицето на мъртвеца беше покрито със засъхнала кръв, а очите и устата бяха широко отворени, сякаш последният му ужасен писък бе застинал. Завивките, възглавниците и дюшекът бяха разкъсани на няколко места.

— Бил е убит в това легло — каза доктор Хоув и се приближи до Робърт, който беше приковал вниманието си в трупа. — Съдейки по пръските и количеството кръв, убиецът е причинил възможно най-силна болка, колкото е могла да издържи жертвата, преди да го остави да умре.

— Първо го е нарязал?

Съдебният лекар кимна.

— Пръстите на краката му са отрязани. Езикът също.

— Погледът й се отмести към отблъскващата скулптура от човешки части. — Според мен първо е направил това, а после е разчленил тялото.

— Сам ли е бил в къщата?

— Да — отговори Гарсия. — Мелинда, студентката, която видя долу, прекарва почивните дни тук, но спи в къщата за гости над гаража. Тя каза, че дъщерите на господин Никълсън идвали всеки ден и стояли по два часа с него, понякога повече. Снощи си тръгнали около девет. След като го сложила да си легне и приключила работата си, Мелинда оставила господин Никълсън около единайсет. Прибрала се в къщата за гости и останала там до три и половина сутринта. Учила за изпит.

За Хънтър не беше трудно да разбере защо медицинската сестра не е чула нищо. Гаражът беше чак отпред и на двайсетина метра встрани от главната сграда. Стаята, в която бяха, се намираше в задната част на къщата, последната вдясно в коридора. Прозорците й гледаха към задния двор. Дори да е имало шумна веселба, тя пак нямаше да чуе нищо.

— Няма ли паникбутон вътре? — попита Робърт.

Карлос посочи единия плик с веществени доказателства в ъгъла на стаята. Вътре имаше част от електрическа жица с бутон в края.

— Жицата е била отрязана.

Хънтър се съсредоточи върху пръските кръв на леглото, мебелите и стената до него.

— Намерено ли е оръжието?

— Още не — отвърна Гарсия.

— Капките кръв, разпръснати като слюнка, и назъбените краища на раните показват, че убиецът е използвал някакъв електрически инструмент за рязане — каза доктор Хоув.

— Верижен трион? — попита Карлос.

— Вероятно.

Робърт поклати глава.

— Верижният трион е много шумен. Твърде рисковано е. Последното, което убиецът би искал, е някой да го чуе, преди да е приключил. Освен това верижният трион се контролира трудно, особено когато се стремиш към прецизност. — Той огледа трупа и леглото и после се приближи до масичката за кафе и зловещата скулптура.

Ръцете на Дерек Никълсън бяха извити и прегънати в китките и образуваха две ясно очертани, но безсмислени фигури. Стъпалата му бяха отрязани и завързани по особен начин с ръцете. Всички части бяха пристегнати с тънка, но яка тел. Някои от отрязаните пръсти на краката му също бяха закрепени с тел към краищата на двете фигури. Краката му бяха сложени един до друг в основата на скулптурата. Всичко беше обляно в кръв.

Хънтър бавно я обиколи, опитвайки се да запомни всеки детайл.

— Каквото и да е това, не може да се сътвори за няколко минути — отбеляза доктор Хоув. — Изисква време.

— И щом убиецът е отделил време да го направи, сигурно означава нещо — добави Гарсия и се приближи.

Робърт отстъпи няколко крачки назад и се вгледа от разстояние в ужасяващата творба. Произведението не му говореше нищо.

— Мислиш ли, че във вашата лаборатория ще могат да възпроизведат това нещо в естествена големина? — обърна се той към съдебния лекар.

Тя сви устни.

— Не виждам защо не. Вече го снимаха, но ще повикам пак фотографа и ще го помоля да го заснеме от всички ъгли. Сигурна съм, че в лабораторията ще го възпроизведат.

— Добре. Няма да го проумеем тук и сега. — Хънтър се обърна към отсрещната стена и се вцепени. Беше обляна в толкова много кръв, че едва не го пропусна. — Какво е това, по дяволите?

Погледът на Карлос се отмести към партньора му и после отново към стената. Той тежко въздъхна.

— Това… е най-лошият кошмар на всеки.

5.

Доктор Хоув свали хирургичната си маска и се обърна към Гарсия:

— Той не знае ли?

Робърт повдигна вежди.

Карлос смъкна ципа на гащеризона си, бръкна във вътрешния си джоб и отново извади тефтерчето си.

— Ще ти обясня какво знаем, но за да го разбереш напълно, ще трябва да те върна вчера следобед.

— Добре. — Хънтър беше заинтригуван.

Партньорът му започна да чете от записките си:

— Оливия, по-голямата дъщеря на господин Никълсън, дошла около седемнайсет часа. По-малката дъщеря Алисън пристигнала половин час след нея. Вечеряли с баща си и му правили компания до девет часа, когато и двете си тръгнали. След това Мелинда, болногледачката, помогнала на господин Никълсън да отиде в банята и го сложила да си легне, както правела всяка вечер в събота и неделя. Той заспал след трийсетина минути. Тя седяла до него. — Карлос посочи другата страна на леглото. — Ей там. Носела си учебници. — Детективът прелисти страница в тефтерчето си. — После Мелинда угасила лампите, изпразнила съдомиялната машина долу и около единайсет се прибрала в стаята си в къщата за гости.

Хънтър кимна и отново насочи вниманието си към стената.

— Ще стигна и дотам — рече Гарсия. — Мелинда си спомня, че заключила всички врати, включително задната врата в кухнята, но не може да каже същото за прозорците. Когато дойдох тук сутринта, два прозореца долу бяха отворени — един в кабинета и друг в кухнята. Първи са реагирали полицаите, които казаха, че не са пипали нищо.

— Тогава прозорците вероятно са били отворени цяла нощ — отбеляза Робърт.

— По всяка вероятност.

Хънтър погледна плъзгащите се врати на балкона.

— Тези са били открехнати — обясни Карлос. — Очевидно в стаята става задушно, особено през лятото. Господин Никълсън не обичал климатиците. Балконът гледа към задния двор и басейна. Проблемът е, че цялата стена отвън е обрасла с грамофончета, както вероятно знаеш, най-разпространеното увивно растение в Калифорния. Дървената решетка, по която расте, може да издържи човек, който да се покатери по нея. Влизането в тази стая откъм задния двор не е трудно.

— Криминалистите ще огледат задния двор и балкона веднага щом приключат с вътрешността на къщата — вметна доктор Хоув.

— Около полунощ Мелинда осъзнала, че е забравила единия си учебник тук — продължи Гарсия, като четеше от тефтерчето си. — Върнала се в къщата, отворила предната врата и се качила по стълбите. — Той предугади следващите въпроси на партньора си и преди да бъдат зададени, рече: — Да, предната врата била заключена. Мелинда си спомня, че използвала ключа, за да я отключи. И не забелязала нищо странно, когато се върнала в къщата. И не чула никакъв шум.

Робърт кимна.

— Мелинда се качила горе и тъй като не искала да безпокои господин Никълсън, а знаела точно къде е оставила учебника си… — Карлос посочи махагоновото писалище до стената, — не запалила лампите. Влязла на пръсти в спалнята, взела учебника и излязла.

Очите на Хънтър се отместиха към окървавената стена до леглото и сърцето му се сви, когато започна да проумява разказа на Гарсия за случилото се.

— Сутринта Мелинда не чула будилника — продължи Карлос. — Станала, приготвила се набързо и дотича тук. Отворила предната врата в осем и четирийсет и три. Погледнала часовника си. — Гарсия затвори тефтерчето и го прибра в джоба си. — Качила се направо горе и когато влязла в стаята, била поздравена не само от тази гледка, но и от съобщение. — Той отново посочи стената.

Сред пръските с големи кървави букви беше написано:

ДОБРЕ, ЧЕ НЕ ЗАПАЛИ ЛАМПИТЕ.

6.

В стаята настъпи неловко мълчание. Хънтър пристъпи към стената и се вгледа в думите и отделните букви.

— С какво го е написал убиецът? — попита той. — Късче плат, потопено в кръв?

— И аз така предполагам — съгласи се доктор Хоув. — Но лаборантите ще имат по-ясна представа след ден-два. — Тя се извърна от стената и отново погледна леглото. Гласът й потрепери от безпокойство: — Това надхвърля границите на въображението, Робърт. Надминава всеки друг случай, по който съм работила. Убиецът е стоял часове тук. Първо е изтезавал, а после е разчленил жертвата. И не само това, но после е сътворил онова нещо.

— Тя посочи кървавата скулптура. — И дори е намерил време да напише съобщението. — Погледна Гарсия. — На колко години е болногледачката? Студентката?

— Двайсет и три.

— Робърт, ти най-добре знаеш, че ще са необходими месеци, може би години на психично лечение, за да преодолее ужаса си, ако изобщо успее. Убиецът е бил тук, когато тя е влязла да вземе учебника си. Ако беше включила осветлението, сега щеше да има два трупа и вероятно частите на тялото й щяха да бъдат включени в гротескната скулптура. Кариерата й на медицинска сестра е приключила още преди да започне и психичната й стабилност е разклатена завинаги. А кошмарите и безсънните нощи още не са започнали. От личен опит знаеш колко пагубно е това.

Безсънието на Хънтър не беше тайна. Беше започнало през седмата му година, когато майка му почина от рак.

Той беше единственото дете на много бедни родители от работническата класа в Комптън, беден квартал в Южен Лос Анджелис. Нямаше други роднини, освен баща си и справянето със смъртта на майка му се оказа много трудна и самотна задача. Тя му липсваше толкова много, че болката беше физически осезаема.

След погребението той започна да се страхува от сънищата си. Всеки път, когато затваряше очи, виждаше изкривеното от болка лице на майка си, която плаче, умолява за помощ и се моли да умре. Виждаше как някога жизненото й, здраво тяло е толкова лишено от живот, крехко и немощно, че тя няма сили да стане. Виждаше как красивото й лице с лъчезарна усмивка за няколко месеца се преобрази, но въпреки това не престана да го обича.

Сънят се превърна в затвор, от който би дал всичко, за да избяга. Безсънието беше логичната реакция на организма му да се справи със страха и ужасяващите кошмари нощем, обикновен защитен механизъм.

Хънтър нямаше отговор за доктор Хоув.

— Кой е способен да извърши такова нещо? — Тя възмутено поклати глава.

— Някой, насъбрал много омраза в душата си — тихо отвърна той.

Вниманието на всички беше привлечено от силните викове, които се разнесоха от долния етаж. Женски глас, който бързо ставаше истеричен. Робърт погледна загрижено Гарсия.

— Едната дъщеря — каза той и бързо се отправи към вратата. — Не отваряйте.

Хънтър излезе от стаята, тръгна по коридора и стигна до стълбището, водещо надолу. На площадката, възпряна от двама полицаи, стоеше жена на трийсет и няколко години. Чупливата й коса беше дълга и разпусната и се спускаше по гърба. Имаше сърцевидно лице със светлозелени очи, изпъкнали скули и малък, заострен нос. На лицето й беше изписано отчаяние. Робърт стигна до нея, преди тя да успее да се отскубне от полицаите.

— Всичко е наред — каза той и вдигна ръка. — Аз ще поема оттук.

Полицаите я пуснаха.

— Какво става? Къде е баща ми? — Гласът й беше дрезгав от страх и безпокойство.

— Аз съм детектив Робърт Хънтър от лосанджелиската полиция — доколкото можа спокойно каза Хънтър.

— Не ме интересува кой сте. Къде е баща ми? — попита жената и се опита да мине покрай него.

Той ловко отстъпи назад и препречи пътя й. Очите им се срещнаха и Робърт нежно стисна ръката й.

— Съжалявам.

Тя затвори пълните си със сълзи очи и закри с ръка устата си.

— О, Боже! Татко…

Той й даде време.

Жената млъкна и се втренчи в него, сякаш изведнъж прозря нещо.

— Защо сте дошли? Защо е тук полицията? Защо навсякъде има ленти за местопрестъпление?

Откакто преди четири месеца лекарите бяха поставили диагнозата на Дерек Никълсън, семейството му в известен смисъл се подготвяше за кончината му. Смъртта му беше очаквана и не изненада много дъщеря му. Стъписа я нещо друго.

— Извинете, не чух името ви — каза Робърт.

— Оливия Никълсън.

Хънтър вече беше забелязал по-светлата ивица кожа на безименния й пръст. Тя наскоро се беше развела или овдовяла. Повечето вдовици в Америка не желаят да се разделят с венчалните си пръстени и бързо се отказват от фамилното име на съпруга си. Оливия изглеждаше млада за вдовица, освен ако не се беше случила някаква трагедия, затова Хънтър предположи, че е разведена.

— Може ли да поговорим на някое по-уединено място, госпожице Никълсън? — попита той и посочи всекидневната.

— Какво пречи да говорим тук? — предизвикателно отвърна тя. — Какво става? Защо е всичко това?

Робърт погледна двамата полицаи до стълбището, които слушаха внимателно. Те веднага схванаха намека му и тръгнаха към предната врата. Хънтър отново насочи вниманието си към Оливия.

— Болестта на баща ви не сложи край на живота му. — Той изчака тя напълно да проумее думите му и после продължи: — Той е бил убит.

— Какво? Но това е… нелепо.

— Моля ви, седнете — настоя Робърт.

Оливия въздъхна и очите й отново се напълниха със сълзи. Най-после отстъпи и последва детектива във всекидневната. Хънтър не искаше тя да влиза в стаята, където беше младата болногледачка.

Оливия седна на светлокафявото кресло до прозореца. Робърт се настани на канапето срещу нея.

— Искате ли вода? — предложи той.

— Да, моля.

Хънтър изчака до вратата, докато полицаят донесе две чаши вода, и даде едната на Оливия, която я изпи на големи глътки.

Той отново седна на мястото си и със спокоен тон обясни, че в ранните часове на утрото някой е влязъл в къщата и в стаята на господин Никълсън.

Оливия не престана да трепери и да плаче, и естествено, питаше за всичко.

— Не знаем защо е бил убит баща ви, нито как извършителят е проникнал в къщата. Засега имаме купища въпроси и никакви отговори. Но ще направим всичко възможно да го открием.

— С други думи, нямате представа какво се е случило тук — ядосано избухна тя.

Хънтър не отговори.

Оливия стана и започна да крачи из стаята.

— Не разбирам. Кой би искал да убие баща ми? Той беше болен от рак. И без това умираше. — Очите й отново се насълзиха.

Робърт пак не каза нищо.

— Как? — попита тя.

Той я погледна.

— Как е бил убит?

— Трябва да изчакаме аутопсията, за да бъдем сигурни за причината за смъртта.

Оливия се намръщи.

— Тогава откъде знаете, че е бил убит? Застрелян ли е? Наръган с нож? Удушен?

— Не.

Тя изглеждаше озадачена.

— Тогава откъде знаете?

Хънтър стана и се приближи до нея.

— Знаем.

Погледът й се отмести към стълбището.

— Искам да се кача в стаята му.

Той внимателно сложи ръка на лявото й рамо.

— Моля ви, повярвайте ми, госпожице Никълсън. Влизането в стаята няма да отговори на въпросите ви, нито да облекчи болката ви.

— Защо? Искам да знам какво се е случило с него. Защо не ми казвате?

Хънтър се поколеба за миг. Съзнаваше, че тя има право да знае.

— Тялото му е осакатено.

— Боже мой! — Оливия сложи ръце на устата си.

— Знаем, че вие и сестра ви сте били тук снощи. Вечеряхте с баща си, нали?

Оливия трепереше толкова силно, че едва кимна.

— Моля ви — каза Робърт. — Нека това да бъде последният спомен за баща ви.

Тя избухна в отчаяни ридания.

7.

Следобед Хънтър и Гарсия се върнаха в кабинета си на петия етаж в сградата на полицейската администрация на Западна първа улица. Там беше настанен новият оперативен щаб на лосанджелиската полиция, след като почти шейсет години се беше помещавал в Паркър Сентър.

След като чу новината, капитан Барбара Блейк също прекъсна почивния си ден и сега чакаше двамата детективи с куп въпроси.

— Вярно ли е онова, което чух? — попита тя и затвори вратата. — Някой е разчленил жертвата?

Робърт кимна, а Карлос й даде няколко снимки.

Барбара Блейк беше шеф на отдел „Обири и убийства“ от три години. Избрана от бившия шеф Уилям Болтър и одобрена от кмета на Лос Анджелис, тя бързо си спечели име на сериозен човек с железен юмрук. Блейк беше интересна жена — стилна, привлекателна, с дълга черна коса и студени черни очи, които караха повечето хора да треперят. Не се плашеше лесно, не се оставяше да я будалкат и нямаше нищо против да ядосва високопоставени политици и правителствени служители, ако това означаваше да си свърши работата.

Капитан Блейк прелисти снимките. Лицето й ставаше все по-разтревожено. Когато стигна до последната, спря и затаи дъх.

— Какво е това, по дяволите?

— Някаква… скулптура — отвърна Гарсия.

— Направена от… части на тялото на жертвата?

— Точно така.

В стаята настъпи мълчание.

— Означава ли нещо? — попита Барбара.

— Да, но още не знаем какво — отговори Хънтър.

— Откъде сте сигурни, че означава нещо?

— Ако искаш някого мъртъв, отиваш при него и го застрелваш. Не рискуваш да отделиш време да сътвориш такова нещо, освен ако целият акт няма някакво значение. И обикновено когато извършителят остави нещо толкова важно, това е защото иска да предаде послание.

— На нас?

Робърт повдигна рамене.

— На всички. Първо трябва да разберем какво означава и после ще установим към кого е отправено.

Капитанът отново насочи вниманието си към снимката.

— В такъв случай творението не е без причина. Извършителят не е сътворил скулптурата в изблик на садистично вдъхновение.

Хънтър поклати глава.

— Едва ли. Според мен, преди да го убие, е знаел точно какво ще направи с частите на тялото на Дерек Никълсън. Знаел е точно кои части от тялото ще му трябват и точно как ще изглежда ужасяващото му произведение, когато е завършено.

— Страхотно. А какво означава това? — Блейк им показа снимка на написаното с кръв съобщение на стената.

Гарсия й разказа цялата история. Щом той приключи, Барбара не знаеше какво да каже — нещо, което не й беше присъщо.

— С какъв човек имаме работа, Робърт? — най-после попита тя и върна снимките на Карлос.

— Не съм сигурен, капитане. — Хънтър се облегна на бюрото си. — Дерек Никълсън е бил прокурор на щата Калифорния двайсет и шест години. Изпратил е зад решетките доста хора.

— Мислиш, че това може да е отмъщение? Кого е изпратил в затвора? Луцифер и Бандата с верижните триони от Тексас?

— Не знам, но ще започнем оттук. — Робърт погледна партньора си. — Трябва ни списък на всички, които Никълсън е изпратил на топло — убийци, извършители на опити за убийство, изнасилвачи и други. На първо място да бъдат онези, които са били освободени — условно или под гаранция от… петнайсет години насам, както и според жестокостта на престъплението. Приоритет ще има всеки, осъден за някакво садистично престъпление.

— Ще възложа задачата на екипа за проучване — заяви Гарсия, — но днес е неделя. Ще знаем нещо може би чак утре вечерта.

— Освен това трябва да засечем имената със списък на членовете на семействата им, роднини, членове на банди, всеки, който би убил Дерек Никълсън, за да отмъсти за някой друг. Има вероятност това да е недиректно отмъщение. Може би човекът, изпратен в затвора от Никълсън, все още е там… дори да е умрял зад решетките, и да отмъщава някой друг, които е на свобода.

Карлос кимна.

Хънтър взе снимките и ги нареди на бюрото си. Погледът му се спря на фотографията на скулптурата.

— Как е закрепил частите извършителят? — попита капитанът и се приближи до бюрото му.

— Използвал е тел.

— Тел?

— Точно така.

Тя се наведе и отново разгледа снимката. Тялото й изведнъж потрепери.

— И как предлагаш да разберем какво означава това? Колкото повече го гледам, толкова по-извратено и неразбираемо ми се струва.

— Криминалистите в лабораторията ще ни направят точно копие. Може да повикаме един-двама експерти по изкуството и да чуем мнението им.

През всичките си години в полицията Блейк беше виждала невъобразими неща, извършени от убийци, но не и такова чудо.

— Да сте виждали или чували за подобно местопрестъпление? — попита тя.

— Знам един случай, където убиецът беше използвал кръвта на жертвата, за да нарисува картина — отговори Гарсия, — но това сега е уникално.

— Не съм чувал, нито чел за подобно нещо — призна Робърт.

— Възможно ли е жертвата да е избрана произволно? — попита Барбара, преглеждайки записките на Карлос. — Като гледам, струва ми се, че най-важното за убиеца е било садистичността на акта и сътворяването на гротескната скулптура, а не самата жертва. Може да е избрал Никълсън, защото е бил лесна мишена. — Тя прелисти тефтерчето на Гарсия. — Дерек Никълсън е страдал от неизлечим рак. Бил е немощен и прикован към леглото. Напълно беззащитен. Не е можел да извика за помощ дори ако убиецът му беше дал мегафон. И е бил сам в къщата.

— Да, в думите ти има логика — съгласи се Карлос.

— Не вярвам — възрази Хънтър, отдалечи се от бюрото си и се приближи до отворения прозорец. — Вярно, Дерек Никълсън е бил лесна мишена, но в град като Лос Анджелис има безброй такива като него — скитници, бездомници, наркомани, проститутки… Ако жертвата не е имала значение за убиеца, защо да рискува да влиза в дома на прокурор на Лос Анджелис и да прекарва часове, извършвайки деянието? Освен това Никълсън не е бил сам в къщата. Болногледачката е била в къщата за гости над гаража. И знаем, че е влязла в стаята, докато убиецът е бил там. — Той почука с пръст по снимката на съобщението на стената. — За щастие тя не е запалила лампите. Повярвай ми, капитане, убиецът е искал точно тази жертва. Искал е мъртъв Дерек Никълсън. И е искал да страда, преди да умре.

8.

Вместо да играе волейбол на плажа или да гледа мача на „Лейкърс“, Хънтър прекара остатъка от деня, като внимателно разглеждаше снимките от местопрестъплението. През цялото време в главата му се въртеше един въпрос:

Какво означава скулптурата, по дяволите?

Той реши отново да отиде в дома на Дерек Никълсън.

Трупът и зловещата скулптура бяха закарани в лабораторията по патоанатомия. Останала беше само една тъжна и безжизнена къща, изпълнена с тъга, скръб и страх. Свидетелствата за последните часове от живота на Дерек Никълсън бяха разплискани по стените на стаята му и говореха само за едно — невъобразима болка.

Робърт се загледа в съобщението, което убиецът беше оставил на стената, и в душата му се отвори тъмна празнота. Убиецът беше отнел живота на Дерек Никълсън и наред с това бе съсипал живота на още трима души — двете дъщери на прокурора и младата болногледачка.

Криминалистите бяха снели отпечатъци от най-малко четири човека, но анализът щеше да отнеме един-два дни. Освен това бяха събрали няколко косъма и проби от тъкани от стаята на горния етаж. След часове на търсене не бяха открили нищо в задния двор и по решетката на външната стена на стаята на жертвата. Нямаше следи от проникване с взлом — счупени прозорци, повредени резета или разбити ключалки, но Мелинда Уолис не си спомняше дали е заключила задната врата. Два прозореца на долния етаж бяха оставени отворени през нощта и вратата на балкона на стаята на господин Никълсън беше открехната.

Хънтър се бе опитал да разговаря с младата болногледачка, но Гарсия беше прав, че тя се е затворила психически. Съзнанието й се мъчеше да преодолее шока от намирането на трупа на Дерек Никълсън в стая, обляна в кръв, но най-вече правеше всичко възможно да я предпази от мисълта, че е била на косъм от смъртта.

Детективът огледа стаята горе, търсейки улики, които може да е пропуснал. Не откри нищо, но жестокостта на престъплението продължаваше да го безпокои. Убиецът сякаш нарочно беше разплискал кръв из цялата стая.

Съобщението, написано на стената, не влизаше в първоначалния план, а беше акт на нагло предизвикателство в последния момент. Сцената приличаше на витрина на гнева и безумието на извършителя и тревожеше Робърт.

Беше се свечерило, когато той се върна в апартамента си. Затвори вратата и уморено се облегна на нея. Очите му претърсиха мрака и самотната всекидневна, а умът му обсъди дали е добра идея да остане там тази вечер.

Хънтър живееше сам. Нямаше съпруга или приятели. Не се беше женил и интимните му връзки не продължаваха дълго. Напрежението от работата и всеотдайността, която изискваше, изглеждаха твърде много за разбиране от страна на повечето жени. Робърт обаче нямаше нищо против да бъде сам. Животът на самотник изобщо не го притесняваше. Но след като прекарваше по-голямата част от деня обграден от смърт и стени, изпръскани с кръв, самотата в малкия апартамент му се струваше потискаща.

Нощният живот в Лос Анджелис е един от най-оживените и вълнуващите в света, с богат избор между луксозни и модни нощни клубове, посещавани от знаменитости, до тематични барове и мрачни, мръсни заведения, където ходеха различни извратеняци. В каквото и настроение да си, със сигурност ще намериш подходящо място в Лос Анджелис.

Хънтър отиде в рок бара „Джей“, който се намираше само на две пресечки от дома му. Това беше една от любимите му кръчми, с различни видове превъзходно шотландско уиски, джубокс, пълен с рок музика, и дружелюбен, пъргав персонал.

Робърт седна до бара и си поръча двойно дванайсетгодишно „Глендронах“ с две кубчета лед. Малцовото уиски беше най-голямата му страст и макар че беше прекалявал няколко пъти, умееше да оценява аромата и качеството му, вместо само да се напие.

Хънтър отпи малка глътка и остави приятният вкус на лешник и дъб да проникне в устата му. В бара имаше много клиенти и след онова, което беше видял през деня, се зарадва, че е сред хора, които се смеят и забавляват.

Около масата най-близо до него седяха четири жени и обсъждаха най-тъпите реплики за сваляне, които им бяха отправяли.

— Една вечер бях в бар в Санта Моника — каза блондинка с къса коса — и до мен се приближи плешив мъж и рече: „Бейби, не съм Фред Флинтстоун, но мога да ти предложа Бедрок“ — произнесе тя с плътен глас.

Последваха две секунди стъписано мълчание и после жените избухнаха в силен смях.

— Супер тъпо — възкликна най-младата. — Но аз ще ви кажа нещо още по-тъпо. Миналата седмица бях на Сънсет Булевард и един тип дойде при мен посред бял ден и изтърси: „Сладурче, сигурно името ти е Жилет, защото ти си най-доброто за един мъж.“

Жените отново се засмяха.

— Да, това определено заслужава златния медал — каза дългокоса брюнетка. — Не бях чувала такава тъпотия.

Робърт се подсмихна: беше съгласен с нея. Усмихна се за пръв път през деня.

— Още едно? — попита Емилио, младият барман от Пуерто Рико, и кимна към празната чаша на Хънтър.

Робърт насочи вниманието си към него и после към чашата. Чувстваше се уморен, но знаеше, че ако се прибере вкъщи, няма да заспи. И без това спеше малко. Безсънието му се грижеше за това.

— Разбира се, защо не.

Емилио му наля още едно двойно уиски и пусна кубче лед в чашата. Хънтър го наблюдаваше как се напука, когато падна в светлокафявата течност. Мъжът в износен сив костюм, който седеше в края на бара, се закашля гърлено като стар пушач и мислите на Робърт се върнаха към Дерек Никълсън. Защо беше убит човек, болен от рак на белите дробове? Някой, вече осъден на мъчителна смърт? Оставаха му още един-два месеца най-много и ракът и без това щеше да го довърши. Убиецът обаче не искаше да става така, а той да нанесе фаталния удар. Да гледа жертвата в очите, докато Никълсън умира. Да си играе на Господ.

Хънтър отпи от уискито и затвори очи. Имаше лошо предчувствие за случая.

9.

В град като Лос Анджелис престъпленията, извършени с насилие, са често срещано явление. За никого не е изненада, че патоанатомите и лекарите в спешните отделения в града са заети през цялата година. Работата се трупа като сняг и всяка процедура трябва да следва график дори ако искането е спешно. Мина един ден, преди доктор Каролин Хоув да започне аутопсията на трупа на Дерек Никълсън.

Хънтър беше успял да спи само четири часа. Сутринта в очите му сякаш имаше пясък и болката, която се прокрадваше в основата на черепа му, беше типична за недоспиване. От опит знаеше, че не може да направи нищо, за да се отърве от нея. Болката беше част от живота му повече от двайсет години.

Готвеше се да отиде на работа, когато му се обади доктор Хоув и каза, че най-после е приключила с аутопсията на Дерек Никълсън.

Хънтър тръгна в седем и половина сутринта и измина единайсетте километра между апартамента си и Института по съдебна медицина на Норт Мишън Роуд точно за седемнайсет минути. Гарсия беше пристигнал малко преди него и го чакаше на паркинга. Беше гладко избръснат и косата му още беше влажна, но торбичките под очите му контрастираха на свежия му сутрешен вид.

— Трябва да ти кажа, че не очаквам с нетърпение резултатите — рече Карлос, когато Хънтър слезе от колата си.

Робърт го погледна с любопитство.

— Някога очаквал ли си нещо с нетърпение, когато влизаш в тази сграда?

Гарсия се втренчи в старата болница, превърната в морга. Сградата беше внушителна в архитектурно отношение, фасадата представляваше стилна комбинация от червени тухли и светлосиви трегери. Великолепното стълбище, водещо към главния вход, добавяше още елегантност към постройката, която лесно можеше да бъде сбъркана с традиционен европейски университет. Красива черупка на убежище, което крие толкова много смърт.

— Ясно, разбрах — призна Карлос.

Доктор Хоув посрещна двамата детективи на служебния вход в дясната страна на сградата. Меката й като коприна черна коса беше прибрана в класически кок на тила. Нямаше грим и очите й бяха зачервени, което предполагаше, че и тя не е спала много през нощта.

Тримата се поздравиха с кимване и мълчаливо тръгнаха по дълъг и ярко осветен коридор. По това време на утрото в моргата нямаше никой друг и в съчетание с голите бели стени и безупречно чистите плочки на пода мястото изглеждаше още по-зловещо.

В дъното на коридора те тръгнаха по стълбите за мазето и продължиха по по-къс и не толкова добре осветен коридор.

— Използвах специалната зала за аутопсии — каза патоанатомът, когато се приближиха до последната врата вдясно.

Специалната зала номер едно обикновено се използваше за аутопсии на трупове, които поради една или друга причина представляват обществена заплаха — инфекция от остро заразни вирусни заболявания, облъчване с радиоактивни материали, поражения от химични бойни отровни вещества и други. Залата имаше отделна система с база–данни и хладилно помещение. Тежката врата се заключваше с електронна ключалка с шестцифрена комбинация. Понякога залата се използваше и за разследвания на нашумели убийства — мярка за сигурност, която да попречи на по-деликатната информация да стигне до медиите и други нежелани страни. Хънтър бе ставал свидетел на това много пъти.

Доктор Хоув набра кода на металното табло на стената и масивната врата забръмча и се отвори.

Тримата влязоха в голямо и леденостудено помещение, осветено от две редици флуоресцентни лампи на тавана. В средата бяха сложени две стоманени маси, едната закована за пода, а другата на колелца. До стената от хладилници с малки, правоъгълни, лъскави като огледала врати имаше син хидравличен маркуч. Масите за аутопсии бяха покрити с бели чаршафи.

Патоанатомът си сложи нови латексови ръкавици и се приближи до масата, която беше най-отдалечена от вратата.

— Е, нека да ви покажа какво открих.

Гарсия премести тежестта си на другия крак, а Хънтър посегна да вземе хирургична маска. Не се страхуваше от зараза, но мразеше характерната миризма в залите за аутопсии — сякаш нещо разлагащо се беше изтъркано със силен дезинфектант, мирис на спарено, който зове от отвъдното, за да измъчва живите.

— Официалната причина за смъртта е сърдечна недостатъчност… — започна доктор Хоув, дръпна белия чаршаф и откри разчленения торс на Дерек Никълсън, — причинена от загуба на кръв и вероятно непоносима болка. Но известно време се е държал.

— Какво имаш предвид? — попита Карлос.

— Травмите на кожата и мускулите показват, че той е загубил пръстите на ръцете и краката си, езика и поне едната си ръка, преди сърцето му да престане да бие.

Гарсия си пое дълбоко дъх и се отърси от неловкото настръхване по врата.

— Оказахме се прави за подобния на трион инструмент, използван за ампутирането на крайниците — продължи съдебният лекар. — Определено е било нещо много остро с назъбен ръб. Зъбците на острието обаче не са били толкова фини, както би се очаквало, и разстоянието между тях е по-голямо от обичайното в сравнение с инструментите, с които се извършват клиничните ампутации.

— Може би ръчен дърводелски трион? — предположи Карлос.

— Не мисля. — Доктор Хоув поклати глава. — Порезните рани са идентични. Има малко сечене, но предимно когато режещият инструмент се е удрял в кост. Това не е изненадващо, особено след като мисля, че жертвата не е била упоена. Токсикологичният анализ ще търси следи от опиати в кръвта на убития, но това ще отнеме един-два дни. Без анестезия болката е била непоносима. Дори да е била държана здраво, жертвата непрекъснато е викала и се е гърчела, и това е направило ампутацията много по-трудна.

Гарсия всмукна студен въздух през стиснати зъби.

— Поддържането на живота на жертвата вероятно не е притеснявало извършителя, който е можел да отреже ръцете и краката по какъвто начин иска.

— Но не го е направил — обади се Хънтър.

— Не — съгласи се доктор Хоув. — Убиецът е искал жертвата да бъде жива колкото е възможно по-дълго. Искал е да страда. Частите на тялото са отрязани добре и правилно.

— Имал е медицински познания? — попита Хънтър.

— Въпреки факта, че в днешно време всеки може да прекара няколко часа в интернет и да получи подробни указания и чертежи как да извърши ампутация, според мен убиецът има най-малкото основни познания за медицинските процедури и човешката анатомия. — Погледът й се съсредоточи върху втората маса за аутопсии. — Със сигурност е знаел какво прави. Вижте това.

10.

Нещо в поведението и тона на гласа на доктор Хоув обезпокои двамата детективи. Те тръгнаха след нея към другата маса за аутопсии.

— Не се съмнявам, че всичко, което се е случило в онази стая, е било планирано, при това много добре. — Тя смъкна белия чаршаф. Зловещата скулптура, оставена от убиеца, беше разглобена, а отрязаните от тялото на Дерек Никълсън части бяха измити от засъхналата по тях кръв и внимателно наредени върху студения метален плот. — Не се тревожи — каза съдебният лекар на Хънтър, като забеляза безпокойството му. — Лаборантите направиха достатъчно снимки и измериха всичко, за да създадат копието, което искаш. Ще го получиш след един-два дни.

Погледите на Робърт и Карлос останаха приковани в телесните части.

— Разбра ли нещо за скулптурата, докторе? — попита Гарсия.

— Абсолютно нищо. И трябваше да я разглобя сама. — Тя се изкашля, за да прочисти гърлото си. — Изстъргах мръсотията под ноктите на жертвата и я предадох за анализ на ДНК. Нямаше косми и кожа. Само обикновени нечистотии и екскременти.

— Екскременти? — Карлос направи гримаса.

— На жертвата — потвърди доктор Хоув. — Докато изпитва нетърпима болка, например по време на ампутация без анестезия, обектът губи контрол над пикочния си мехур и червата. И точно това е странното.

— Кое? — попита Гарсия.

— Никълсън е бил чист — предположи Хънтър. — Чаршафът на леглото му на местопрестъплението не беше изцапан с урина и фекалии.

— Поради заболяването му и обездвижването отиването в тоалетната вече не е било рутинна задача — обясни патоанатомът. — Болногледачките са му помагали, но когато не са били при него, той е носел памперси за възрастни.

— Да, видяхме пакет в едното чекмедже — рече Карлос.

— Криминалистите са намерили два мръсни памперса в найлонов плик в контейнера за боклук на долния етаж.

Гарсия отвори широко очи.

— Убиецът го е почистил?

— Не че толкова го е почистил, но някой е изхвърлил мръсния памперс.

Всички се умълчаха за няколко секунди и сетне доктор Хоув продължи:

— Причината да мисля, че убиецът има познания за медицинските процедури, е защото намерих тези неща. — Тя посочи горната част на едната отрязана ръка, там, където беше направен разрезът. — Видях ги чак когато измих кръвта от ръцете и краката.

Робърт и Карлос се приближиха. Върху гумената на вид кожа се виждаше бледа черта от черен маркер, която описваше непълен кръг около горната част на ръката, където беше отрязана.

— В сложните медицински процедури като ампутирането, където мястото на разреза трябва да бъде много точно, хирурзите често отбелязват с маркер мястото.

— Но същото би направил и някой, който е намерил информацията в учебник или в интернет, както ти каза, докторе — възрази Гарсия.

— Вярно — съгласи се тя, — но вижте това. — Върна се до първата маса за аутопсии и торса на Дерек Никълсън. Двамата детективи я последваха. — При извършването на ампутация е жизненоважно всички главни кръвоносни съдове като брахиалната артерия на ръцете и феморалната артерия на краката да бъдат добре зашити, иначе кръвта на пациента ще изтече за нула време.

— В случая не са били зашити — заяви Хънтър и се наведе, за да види по-добре. — Проверих на местопрестъплението. Няма шевове, нито възел.

— Това е защото убиецът не е използвал конец, за да спре кръвта, както биха направили повечето хирурзи. Брахиалната артерия на дясната ръка е била защипана. Следите се виждат с микроскоп. Използвал е медицински форцепс.

Робърт се изправи.

— Само на дясната ръка ли?

Доктор Хоув оправи хирургичната си шапка.

— Да. И причината вероятно е защото сърцето на жертвата е спряло, преди убиецът да ампутира нещо друго. Най-същественият факт е, че извършителят е удължил живота и страданията на жертвата, колкото е могъл. Но за да го направи, без да има хирургичен екип, който да му помага, той е трябвало да изреже крайниците бързо и прецизно и да овладее кръвоизлива — заключи патоанатомът.

— И си сигурна, че не е използвал професионален трион, с каквито си служите тук в моргата? — попита Карлос.

— Не — отвърна тя и взе трион за аутопсии „Мопек“ от работната маса зад нея. — Преносимите триони за аутопсии имат малки, кръгли остриета с изключително фини зъбци. — Доктор Хоув им показа инструмента. — Колкото по-фини са зъбците на острието, толкова по-прецизен е разрезът и е по-лесно да срежеш твърди повърхности като кости и мускули на напълно вкочанен труп.

Детективите разгледаха триона и острието.

— Но острието за аутопсии не е достатъчно широко. Необходимо е нещо, което да обхваща цялата ширина на ампутираната част на тялото. И кръглите триони оставят отличителни следи, по-гладки от повечето.

— А в случая няма такова нещо — предположи Хънтър.

— Не. Има следи от триене. Две много остри режещи повърхности, една до друга, които се движат напред и назад в противоположни посоки, за да режат.

Робърт й върна триона за аутопсии.

— Имаш предвид… нещо като електрически кухненски нож за рязане на месо?

— Шегуваш се — вметна Гарсия.

— Мисля, че убиецът е използвал точно такова нещо — каза доктор Хоув. — Голям, мощен електрически кухненски нож за рязане на месо.

— Тези ножове режат ли кости? — попита Карлос.

— Най-мощните срязват замразен говежди бут — отговори съдебният лекар, — особено ако са с нови остриета.

— Знаем ли дали в дома на жертвата е имало такъв нож?

— Ако това е използвал убиецът — рече Хънтър.

— Ножът не е от кухнята на жертвата. Убиецът го е донесъл.

— Откъде знаеш?

— Ако не е носел инструмент за ампутации, това би предполагало, че ампутациите не са били планирани и че убиецът е отишъл в къщата неподготвен.

— А в случая не е така — допълни доктор Хоув. — И това ми напомни нещо. За да закрепи заедно частите на скулптурата, извършителят е използвал не само тел, но и бързо съхнещ каноколит.

— Каноколит? — едва не се изсмя Гарсия.

Патоанатомът кимна.

— Перфектно е за тази работа. Лесно се използва, изсъхва за секунди, лесно залепва за кожата и държи изключително здраво. Случаят обаче ме поразява като абсолютно безсмислено убийство.

— Не са ли такива всичките? — отбеляза Робърт.

— Да, но имам предвид, че с убийството на тази жертва не се постига много. — Съдебният лекар се приближи до карта на западната стена, на която бяха изброени теглото на мозъка, сърцето, белите дробове, черния дроб, бъбреците и далака на покойния. На плота до нея имаше найлонов плик, който съдържаше някои от органите на жертвата. Тя взе плика и го вдигна. — Ракът е разял до голяма степен белите дробове. На Дерек Никълсън са му оставали една-две седмици живот. А такова увреждане на белите дробове означава силна болка. Той вече е умирал и е преживявал невъобразими страдания. Защо ще го убиват по този начин?

Никой не каза нищо.

Никой не знаеше какво да каже.

11.

Окръжният прокурор на Лос Анджелис Каунти Дуейн Брадли беше неотстъпчив човек и не проявяваше търпение към никого, който дори обмисляше да наруши закона. Той беше на шейсет и една и прокурор от трийсет години. Избраха го за окръжен прокурор през 2000 година. Когато полагаше клетва, Брадли каза на служителите си да не се страхуват, да преследват престъпните елементи и да търсят справедливост винаги и на всяка цена. Той живееше по това правило.

Брадли беше нисък и пълен, с останала достатъчно бяла коса, която да покрива слепоочията му. Закръглените му бузи бяха яркорозови и ожесточено се тресяха, когато се мъчеше да докаже нещо. Имаше избухлив нрав и ако името на играта беше жестикулиране, Брадли определено беше шампион. Накратко, той приличаше на превъзбуден мафиотски дон, който е решил да се поправи.

Тази сутрин вместо да потегли към работното си място на Уест Темпъл Стрийт, Дуейн Брадли отиде в полицейското управление при капитан Барбара Блейк. Той беше в кабинета й от пет минути, когато на вратата почука Хънтър.

— Влез — извика Барбара от бюрото си.

Робърт влезе и затвори вратата.

— Искала си да ме видиш.

— Аз исках да ви видя — обади се Брадли от ъгъла на стаята.

Хънтър с нищо не показа, че е изненадан от присъствието на окръжния прокурор.

— Прокурор Брадли — поздрави го той с учтиво кимане, без да му подаде ръка.

— Детектив — отвърна Брадли.

Робърт отмести очи към капитан Блейк за няколко секунди и после отново погледна прокурора.

— Не съм дошъл да губя нито вашето, нито моето време с глупости — започна направо Брадли. — Всички сме много заети и съм ви признателен за това. — Той замълча за ефект по силата на навика. — Робърт Хънтър. Вие сте определен за водещ детектив в разследването на убийството му. Лично аз ще наблюдавам разследването. — Прокурорът наклони глава към папката на бюрото на капитан Блейк. — Прочетох първоначалния ви доклад, детектив. Видях и снимките от местопрестъплението. — Брадли започна да крачи из стаята. — За трийсет години като прокурор не съм виждал такова нещо, а съм виждал доста извратени неща, повярвайте ми. Това не е било убийство, а безпрецедентно зверство. Страхлив, умопомрачен акт на невъобразимо насилие, извършен от отрепка, която не заслужава да бъде наричана човек. Ще настоявам за смъртно наказание за този негодник. По дяволите, ще върна проклетата гилотина за това гадно копеле. И ще се усмихвам доволно, когато главата му се търкулне на земята. — Лицето му започна да порозовява. — И що за извратено нещо е оставил?

Никой не отговори.

— Снимките от местопрестъплението показват абсолютно хаотична сцена, напълно несъвместима с изблик на неистов гняв. В доклада ви обаче се предполага, че всичко е било внимателно обмислено предварително. Твърдите, че убиецът е планирал да загуби контрол?

— Не — отвърна Хънтър.

Брадли се намръщи.

— Какво не?

— Не е изгубил контрол.

Прокурорът зачака, но той не добави нищо повече.

— Проблеми с говора ли имате? Можете ли да съставяте цели изречения?

— Да.

— Какво да? — Брадли погледна капитан Блейк, сякаш питаше: „Наистина ли си възложила на този човек да ръководи разследването?“

— Да, мога да съставям цели изречения.

— Тогава изплюйте камъчето, ако обичате. Съставете колкото изречения искате и развийте твърдението си отпреди малко.

— Кое твърдение?

— Занасяте ме, по дяволите! — В ъгълчетата на устата на Брадли се появи слюнка. — Онова, което казахте, че убиецът не е загубил контрол.

Хънтър повдигна рамене.

— Извършителят е използвал необикновено оръжие, за да разчлени жертвата, вероятно ежедневен домакински електрически нож за рязане на месо. Преди да го направи, е очертал с маркер линиите на разрезите на ръцете и краката на жертвата. Най-малко след едната ампутация убиецът е използвал медицински щипки или форцепс, за да запуши артериите и да ограничи кървенето, удължавайки с няколко минути живота на жертвата. За да сътвори скулптурата, са му били необходими няколко парчета тел и каноколит. И никъде другаде в къщата няма кръв, освен в онази спалня. — Робърт остави прокурорът сам да направи извода.

Брадли продължаваше да го гледа със същото изражение на лицето, което говореше: „Не разбирам какво искаш да кажеш.“

— Извършителят е носел всичките тези неща със себе си — обясни капитан Блейк. — Влязъл е в къщата напълно подготвен за деянието. Освен това при наличието на огромното количество кръв на местопрестъплението няма начин убиецът да не се е изцапал, когато е приключил. Липсата на кървави следи на други места в къщата предполага, че извършителят се е преоблякъл, преди да излезе от спалнята, и вероятно е натъпкал окървавените си дрехи в найлонов чувал. — Тя прибра паднал кичур коса зад ухото си. — Въпреки хаотичното състояние на местопрестъплението в самия убиец няма нищо хаотично, Дуейн. Планирал е всичко, до последния детайл.

Брадли си пое дълбоко дъх и прокара ръка по устните си.

— Дерек ми беше не само колега, но и приятел. — Тонът му се промени и сега той сякаш се обръщаше към съдебни заседатели с встъпителна пледоария. — Познавам го от повече от двайсет години. Ял съм и съм пил в дома му много пъти, както и той в моя. Познавах жена му. Познавам дъщерите му. Аз ще ги придружа в моргата за официалното разпознаване на трупа. — Мускулите на челюстта му се стегнаха. — Те все още не знаят всичките садистични подробности за смъртта на баща им. Не знаят за скулптурата. Не съм убеден дали трябва да знаят. Това ще ги съсипе психически. — Погледът му обходи кабинета и се върна на Хънтър. — Дерек беше отличен прокурор и беше отдаден на семейството си. Всички се почувствахме тъжни и лишени от един изключителен човек, когато преди няколко месеца му поставиха диагнозата рак на белите дробове, но това… — Отново погледна крадешком папката и снимките на бюрото на капитан Блейк. — Това не е за вярване.

Ако очакваше някой да отбележи нещо, окръжният прокурор остана разочарован.

— Барбара ми каза, че първата ви линия на разследване е да проверите всички закононарушители, които Дерек е изпратил в затвора през годините — продължи той след кратко мълчание.

— Да, нещо такова — потвърди Хънтър.

— И аз бих започнал оттам, затова може би имате малко мозък в главата си. — Брадли разкопча сакото на костюма си, извади визитна картичка от вътрешния си джоб и му я подаде. — Това е най-добрият ми следовател.

Хънтър прочете името на визитката — Алис Бомонт, Бюро за разследване към Окръжната прокуратура на Лос Анджелис Каунти.

— Тя е гениална, когато трябва да се проучи животът на някого. Компютърен гений. Има достъп до всичките ни архиви и други. Алис ще ви помогне да намерите каквото и досие да ви трябва във връзка със съдебните дела на Дерек.

Робърт пъхна визитката в джоба на якето си.

— Надявам се, че не сте от онези, които се страхуват да работят с жена, по-умна от тях — усмихна се прокурорът.

Хънтър отвърна на усмивката му.

— Най-много ме притеснява фактът, че през годините Дерек изпрати зад решетките куп отрепки. Много от тях заловени от вас. — Брадли отмести поглед от Робърт към капитан Блейк. — Или от друг детектив от отдела ти, Барбара. Процедурата е елементарна. Вие ги хващате, ние подготвяме обвиненията срещу тях и ги представяме в съда. Съдията председателства и дванайсетте съдебни заседатели ги осъждат. Разбирате ли накъде бия?

Капитан Блейк не каза нищо.

Робърт кимна.

— Ако убийството на Дерек Никълсън е било отмъщение, тогава той е само една брънка от дълга верига.

— Правилно. — На лъскавото чело на окръжния прокурор избиха капчици пот. — Ако са отмъстили на Дерек, защото е бил прокурор в някое старо дело, тогава по-добре заловете по-скоро извратената откачалка. Не го ли сторите… може да очакваме още трупове.

12.

Докато слънцето силеше жар от безоблачното синьо небе, климатикът навяваше хладен въздух във вътрешността на сребристата хонда сивик металик, която зави по шосе 105 и се отправи на запад. Пътуването не би трябвало да им отнеме повече от двайсет и пет минути, но Хънтър и Гарсия стояха в задръстване двайсет и пет минути и им оставаха най-малко още двайсет до крайната цел.

Ейми Даусън, болногледачката на Дерек Никълсън през делничните дни, живееше в едноетажна къща с три спални със съпруга си, двете си дъщери, ученички, и шумно кученце на име Кресльо. Домът й беше сгушен в тиха улица зад редица магазини в Ленъкс, Югозападен Лос Анджелис.

Ейми беше наета за болногледачка на Никълсън няколко дни след като му бяха поставили диагнозата.

Когато Карлос най-после зави по улицата на Ейми, термометърът на таблото показваше, че температурата навън е трийсет и един градуса. Той спря и двамата детективи излязоха във влажния и задушен ден. Слънцето пареше лицата им.

Къщата изглеждаше стара. Боята беше избеляла и олющена около первазите на прозорците и предната врата. Оградата от желязна мрежа, опасваща имота, беше ръждясала и огъната на места. Малкият преден двор определено се нуждаеше от внимание.

Робърт почука три пъти и веднага беше поздравен от лай някъде навътре в къщата. Не силен, ожесточен лай, който би уплашил крадец, а писклив и досаден, от който за няколко минути може да те заболи главата. А Хънтър вече го болеше.

— Млъкни, Кресльо — извика отвътре женски глас и кучето с нежелание млъкна. Чернокожа жена с овално лице, котешки очи и коса, сплетена на множество плитчици, отвори вратата. Беше висока метър шейсет и осем и пълното й тяло опъваше тънкия плат на лятната й рокля. Ейми беше на петдесет и две, но лицето й вече носеше отпечатъците на човек, който е живял по-дълго и е видял много страдание.

— Госпожа Даусън?

— Да? — Тя присви очи зад очилата за четене. — А, вие трябва да сте полицаят, който се обади. — Гласът й беше дрезгав, но любезен.

— Аз съм детектив Хънтър, а това е детектив Гарсия.

Ейми погледна документите им, усмихна се учтиво и отвори широко вратата.

— Моля, влезте.

Те влязоха и кучето отново започна да лае под масата.

— Няма да повтарям, Кресльо. Млъкни и отиди там. — Тя посочи врата в отсрещния край на всекидневната и кучето мина през нея и изчезна в малък коридор. От кухнята се разнасяше ароматът на току-що изпечен кейк. — Моля, седнете. — Ейми ги насочи към малката и тъмна всекидневна. Двамата детективи се настаниха на ментовозеления диван, а тя седна на креслото срещу тях. — Желаете ли студен чай? — предложи Ейми. — Тук е много топло.

— Би било чудесно — отговори Хънтър. — Много ви благодаря.

Тя отиде в кухнята и след няколко минути се върна с поднос, на който имаше алуминиев термос и три чаши.

— Не мога да повярвам, че някой е искал да стори зло на господин Никълсън — каза Ейми, докато сервираше чая. В думите й прозвуча тъга.

— Много съжаляваме за случилото се, госпожо Даусън.

— Моля, наричайте ме Ейми. — Тя се усмихна вяло на двамата детективи.

Робърт отвърна на усмивката й.

— Признателни сме ти, че отделяш време да разговаряш с нас, Ейми.

Тя се загледа в чашата си.

— Кой би искал да нарани умиращ пациент? Това е лудост. — Очите й срещнаха погледа на Хънтър. — Казаха ми, че не е било обир.

— Не — отговори той.

— Господин Никълсън беше много добър и мил човек. Знам, че сега е в много по-добри ръце. — Ейми погледна към тавана. — Мир на душата му.

Робърт не беше изненадан, че Ейми не е обезумяла от скръб. Не й бяха казали зловещите подробности на престъплението. Хънтър беше проверил миналото й. Тя беше медицинска сестра от двайсет и седем години, осемнайсет от които посветени на пациенти с някаква форма на терминален стадий на рак. Ейми се стараеше да върши възможно най-добре работата си, но всичките й пациенти неизбежно умираха. Тя беше свикнала със смъртта и отдавна се бе научила да владее чувствата си.

— Ти си гледала господин Никълсън в делничните дни, нали? — попита Гарсия.

— Да, от понеделник до петък.

— Мелинда Уолис, която те заместваше през почивните дни, същата стая ли използваше?

Ейми поклати глава.

— Не, не. Мел използваше къщата за гости над гаража, а аз — стаята за гости в къщата, през две врати от стаята на господин Никълсън.

— Казаха ни, че дъщерите на господин Никълсън са го посещавали всеки ден.

— Да, най-малко за два часа. Понякога сутрин, друг път следобед или вечер.

— Господин Никълсън имаше ли други посетители напоследък?

— Не напоследък.

— А по-рано? — настоя Карлос.

Ейми се замисли.

— Когато започнах да работя при него, да. Спомням си само две отделни посещения през първите ми няколко седмици в къщата. Но щом започнаха да се проявяват най-тежките симптоми, вече не идваше никой. Предимно защото господин Никълсън не искаше да вижда никого. Не желаеше да го виждат в това състояние. Той беше много горд човек.

— Можеш ли да ни кажеш нещо повече за посетителите? Знаеш ли кои бяха?

— Не, но приличаха на адвокати. Имаха много хубави костюми. Вероятно бяха негови колеги.

— Спомняш ли си за какво разговаряха?

Ейми погледна възмутено Гарсия.

— Не бях в стаята и не подслушвам чужди разговори.

— Извинявам се, съвсем не исках да кажа това — веднага се оправда той. — Само се питах дали господин Никълсън не е споменал нещо.

Тя му се усмихна едва-едва, приемайки извинението.

— Истината е, че не се говори много, когато хората отиват да видят болни от рак пациенти. Колкото и да са разговорливи, обикновено губят дар слово, щом видят какво е причинила болестта на приятеля или близкия им. Стоят и мълчат и се опитват да изглеждат силни. Трудно е да намериш думи, когато знаеш, че някой умира.

Хънтър не каза нищо, но отлично знаеше какво има предвид Ейми Даусън. Той беше само на седем, когато на майка му поставиха диагноза мултиформен глиобластом — най-агресивният вид първичен рак на мозъка. Когато лекарите го откриха, туморът вече беше твърде напреднал. За няколко седмици тя се превърна от усмихната, изпълнена с жизненост майка в неузнаваем скелет от кожа и кости. Робърт никога нямаше да забрави как баща му стоеше до леглото й с насълзени очи, без да е в състояние да пророни нито дума. Нямаше какво да каже.

— Спомняш ли си имената им? — настоя Гарсия.

Ейми се замисли напрегнато.

— Паметта ми вече не е много силна, но си спомням, че първият посетител ми се стори важен човек. Дойде с голям мерцедес и шофьор.

— Можеш ли да го опишеш?

Тя наклони глава на една страна.

— По-възрастен, нисък и набит мъж със закръглени бузи. Не много висок, но добре облечен. Обичаше да ръкомаха.

— Окръжният прокурор Брадли? — предположи Карлос и погледна партньора си, който кимна в знак на съгласие.

— Да — леко се усмихна Ейми. — Така се казваше, Брадли.

— Ами вторият посетител? Спомняш ли си нещо за него?

Тя се замисли.

— По-слаб и по-висок. — Тя погледна Хънтър. — Висок горе-долу колкото теб. И на същите години. Много привлекателен. С хубави тъмнокафяви очи.

Гарсия си водеше записки.

— Нещо друго, което да си спомняш за него?

— Мисля, че името му беше кратко. Нещо като Бен, Дан или Том. — Ейми се поколеба и си пое дъх. — Да, нещо такова, но не съм сигурна.

— Ейми — каза Робърт, наведе се напред и остави празната си чаша на масичката за кафе между тях. — Убеден съм, че ти и господин Никълсън сте разговаряли, особено след като си прекарала толкова много време с него.

— Понякога, в началото — призна тя. — Но докато седмиците минаваха, дишането му се затрудни. Полагаше усилия да говори. Разговаряхме съвсем малко.

Хънтър кимна.

— Каза ли ти нещо, което мислиш, че може да ни помогне? Нещо за живота си? Или за някое от делата си? Нещо за някого?

Жената се намръщи и поклати глава.

— Аз му бях само болногледачка. Защо ще се доверява точно на мен?

— През последните няколко седмици ти си прекарала с него повече време от всеки друг. Дори от дъщерите му. Нищо ли не се сещаш?

Робърт разбираше вродената потребност на човешките същества да разговарят. Говоренето има пречистващ душата ефект и тази необходимост се засилва изключително много, когато човек е сигурен, че умира. Тъй като беше прекарала много време с Дерек Никълсън и се бе грижила за него, Ейми Даусън вероятно му се беше струвала като най-стар и добър приятел. Човек, с когото може да говори. И на когото може да се довери.

Ейми отмести поглед и се загледа през прозореца вдясно от Хънтър.

— Веднъж той каза нещо, което ме накара да се зачудя.

— Какво?

Очите й останаха приковани в прозореца.

— Каза, че животът е странно нещо. Няма значение колко добрини си направил, нито на колко хора си помогнал. Грешките ти те измъчват до последния ден.

Детективите не казаха нищо.

— Отвърнах, че всеки прави грешки. Той се усмихна и рече, че знае. И после добави нещо за помирение с Бога и да каже истината на някого.

— Истината за какво? — попита Гарсия, премествайки се на ръба на дивана.

— Не каза. И аз не попитах. Не беше моя работа. Но със сигурност го измъчваше. Искаше да изчисти съвестта си, преди да стане късно.

13.

Хънтър се беше уговорил с двете дъщери на господин Никълсън да се срещнат следобед. Оливия, по-голямата, с която се беше запознал в дома на господин Никълсън, ги беше поканила в жилището си в Уестуд. Сестра й Алисън също щеше да бъде там.

Робърт и Карлос пристигнаха в шестнайсет и трийсет и пет. Двуетажната къща беше скромна по стандартите на Уестуд, но пак беше по-голяма и по-скъпа от онези, които повечето жители на Лос Анджелис се надяваха някога да имат. Детективите изкачиха стъпалата от червени тухли пред къщата и тръгнаха по късата пътека през добре поддържан преден двор, където вече цъфтяха летни цветя. Пред гаража с две места бяха паркирани две коли — червено БМВ, серия 3, и чисто нов черен „Форд Едж“.

Хънтър натисна звънеца. Чакаха почти една минута и после Оливия отвори вратата. Беше с черна рокля без ръкави и с черни обувки. Косата й беше пригладена назад и завързана на класическа опашка. Лицето й беше скрито под тежък грим, но въпреки това бяха очевидни следите от прекарана безсънна нощ.

При вида на Хънтър и Гарсия очите й се напълниха със сълзи, но тя положи усилия и ги сдържа.

— Благодаря ви, че се съгласихте да ни приемете веднага, госпожице Никълсън — рече Робърт.

— Казах ви да ме наричате Оливия — смело се усмихна тя. — Моля, влезте.

Детективите я последваха в елегантно антре, обзаведено с много вкус. Вази, цветя и мебели се комбинираха и създаваха удобно, приветливо пространство. Оливия ги заведе в първата стая вдясно — кабинетът й. Помещението беше просторно. Цялата южна стена беше заета от библиотека от пода до тавана. Обзавеждането беше елегантно, но настроението вътре беше мрачно. Стаята беше тъмна и задушна, със затворени прозорци и дръпнати завеси. Единствената светлина идваше от лампион в единия ъгъл.

До внушително бюро стоеше жена, наближаваща трийсетте. И тя беше облечена в черно. Когато двамата детективи влязоха в стаята, жената се обърна към тях.

Алисън Никълсън беше поразително красива, макар и много слаба. Имаше права черна коса, която се спускаше до раменете й, и черни очи, които знаеха твърде много за възрастта си. И бяха зачервени от плач.

— Това е сестра ми Алисън — представи я Оливия.

Алисън не протегна ръка.

— Детективи Хънтър и Гарсия, Али — каза Оливия и се приближи до сестра си.

— Много съжаляваме за загубата ви. Знаем колко ви е трудно и сме ви признателни, че ни отделяте време. Няма да ви отнемем много. — Робърт бръкна в джоба си и извади черното си тефтерче. — Може ли да ви зададем няколко въпроса? — Мълчанието на сестрите го подкани да продължи: — И двете сте посетили баща си в събота за последен път, така ли?

— Да — отговори Оливия.

— Спомняте ли си в колко часа отидохте там и кога си тръгнахте?

— Аз отидох преди Али — отвърна Оливия. — Трябваше да свърша някои неща следобед. Отваряме нов магазин.

Хънтър знаеше, че Оливия е собственичка на „Здравословни храни“, верига с няколко магазина в центъра на Лос Анджелис. Алисън пък бе тръгнала по стъпките на баща си и беше прокурор.

— Отидох там към четири и половина — пет — продължи Оливия. — Али…

— Аз бях там в пет и петнайсет — каза Алисън.

Робърт зачака.

— Седнахме до татко, както винаги правехме, и поговорихме, или по-скоро се опитахме. В събота и неделя Ливи обикновено готви. — Алисън кимна към сестра си. — Понякога й помагам. — Тя поклати глава. — Не съм много добра в кухнята.

— Говорихте ли в събота? — обърна се Хънтър към Оливия.

— Да. И после се хранихме заедно.

— Ами болногледачката Мелинда Уолис? — попита Карлос.

— Мелинда винаги се хранеше с нас. Тя е изключително мила жена и много грижовна.

— В колко часа си тръгнахте?

— Ливи си тръгна няколко минути преди мен — отговори Алисън. — Аз си тръгнах около девет.

Оливия кимна.

— Някоя от вас спомня ли си да е видяла някого на улицата около дома на баща ви? Някого или нещо, което да е привлякло вниманието ви?

— Не си спомням да съм видяла нещо особено — първа отговори Алисън.

— Нито пък аз — добави Оливия.

— Днес следобед говорихме с Ейми Даусън. Тя спомена, че баща ви е имал двама посетители преди три и половина месеца. Баща ви казвал ли е нещо за тях? Знаете ли кои са били?

Оливия и Алисън се спогледаха.

— Знам, че когато татко се разболя, окръжният прокурор Брадли го посети — отвърна Алисън.

— Да, това го разбрахме. Но очевидно е идвал и друг — отбеляза Гарсия, преглеждайки записките си. — Слаб, висок метър и осемдесет, на същите години като баща ви, с кафяви очи. Говори ли ви нещо?

Оливия поклати глава.

— Половината прокурори в Окръжната прокуратура отговарят на това описание — отбеляза Алисън.

— Канта ви не е ли споменавал, че го е посетил някой преди няколко седмици?

— На мен не — отвърна Алисън.

— И на мен — додаде Оливия. — И това е странно, защото татко ни каза за посещението на Брадли.

Робърт прибра тефтерчето в джоба си.

— Според госпожа Даусън баща ви е споменал, че трябва да се помири с някого и да каже истината за нещо на някого.

Двете жени се намръщиха.

— Знаете ли нещо за това?

— Истината за какво? — попита Алисън.

Карлос повдигна рамене.

— Това искаме да разберем.

— За някое дело, на което е бил прокурор?

— Не знаем. Разполагаме само с тази информация.

В стаята настъпи мълчание.

— Не си спомням татко да е споменавал, че трябва да се помири с някого — рече Оливия. — Ейми сигурна ли е, че това е казал?

Детективите кимнаха.

Оливия погледна Алисън.

— Татко не е казвал нищо и на мен.

Робърт искаше да им зададе още един въпрос, но трябваше внимателно да подбере думите си. Той се опита да говори непринудено:

— Баща ви интересуваше ли се от модерно изкуство?

Съдейки по израженията им, въпросът му ги изненада.

— Например скулптура? — добави Хънтър.

Озадачеността им се засили.

— Не — отвърна Оливия и погледна Алисън, а после двете в един глас изрекоха: — Мама се интересуваше.

14.

Ако Робърт беше изненадал Алисън и Оливия с въпроса си, техният отговор определено имаше същия ефект върху него.

— Защо питате? — Оливия леко присви очи.

Хънтър издържа погледа й. Трябваше да измисли нещо убедително. Дъщерите на господин Никълсън не знаеха за скулптурата, оставена от убиеца, а психичната травма, която този факт щеше да им нанесе, щеше да ги измъчва до края на живота им.

— Намерихме нещо в стаята на баща ви — спокойно отговори той. — Смятаме, че може да е парче от счупена скулптура или нещо подобно.

— В стаята на баща ми?

Робърт кимна.

— Може да е оставено нарочно.

Думите му сякаш изсмукаха кислорода в стаята. Двете жени се напрегнаха.

— Оставено там от убиеца? — попита Алисън.

— Да.

Очите на Оливия отново се напълниха със сълзи.

— Какво е? — настоя Алисън. — Може ли да го видим?

— В момента го анализират в лабораторията по криминалистика — спокойно и уверено отговори Хънтър. — Но вие казахте, че майка ви е харесвала скулптури. Какви? Модерно изкуство? — Той бързо насочи темата на разговора в посоката, която искаше.

— Да — отвърна Оливия и избърса сълза от лицето си.

— Може да се каже. Мама обичаше грънчарството. Това беше любимото й занимание през последните й години.

— Тя посочи средна на големина ваза на масичката за кафе, пълна с жълто-бели цветя. — Мама я направи. Има още няколко в антрето.

Детективите погледнаха вазата.

— Мама обичаше да създава и скулптури — добави Алисън, обърна се и посочи творба, поставена на едната лавица. Беше висока двайсет и пет сантиметра и изобразяваше две фигури от двата пола. Първата стоеше с разтворени крака. Ръцете й бяха протегнати пред тялото с дланите надолу. Втората фигура, еднаква по форма с първата, беше точно пред първата, но изглеждаше така, сякаш пада назад. Вцепененото й тяло беше наклонено на четирийсет и пет градуса. Ръцете й също бяха протегнати пред тялото и държаха ръцете на първата фигура.

— Може ли да я разгледаме? — попита Хънтър.

— Разбира се.

Той взе скулптурата и се втренчи в нея. Беше направена от глина, с дървена основа.

— Доверие — промълви Робърт.

— Какво? — Карлос погледна партньора си.

— Доверие — повтори Хънтър. — Ще те хвана, ако паднеш.

Сестрите го погледнаха учудено.

— Точно така — потвърди Оливия. — Мама ми направи същата. И татко има такава. Скулптурата означава, че винаги можем да си имаме доверие и винаги ще си помагаме, каквото и да се случи.

— Много красива скулптура — отбеляза Робърт и я остави на лавицата.

— От какво е направено парчето, което сте намерили в стаята на татко? — попита Оливия.

— Някаква сплав — отново излъга той. — Може да е главно бронз.

Гарсия прехапа устни.

— Тогава не е от скулптурите на мама. Тя използваше само глина.

— Много ли творби е създала?

— Няколко вази и мисля, че само шест скулптури. — Оливия погледна Алисън за потвърждение. Сестра й кимна. — Както каза Али, тя има същата скулптура като моята в апартамента си. Другите четири са в кабинета на татко.

15.

Хънтър не видя смисъл да отнема повече време на опечалените Оливия и Алисън, но разкритието им разпали любопитството му и той искаше отново да отиде в дома на Дерек Никълсън, и да огледа кабинета и четирите други скулптури, направени от Линдзи Никълсън, покойната съпруга на Дерек.

— Каменното ти изражение беше забележително — подхвърли Карлос, когато се качиха в колата. — Парче метал, оставено от убиеца, вероятно от скулптура? Много изобретателно. Дори аз повярвах. Но кажи ми нещо. Ами ако майка им е правила и метални скулптури?

— Едва ли — отвърна Робърт.

— Откъде знаеш?

— Повечето скулптори, особено любителите, обичат да се придържат към същия материал, нещо, с което са свикнали и им е удобно. Малцината, които сменят материала, много рядко преминават от нещо податливо като глина към нещо твърдо като метал. Това изисква различна техника на моделиране.

Гарсия погледна изненадано партньора си.

— Не знаех, че си запален по изкуството.

— Не съм. Чета много.

Хънтър бе огледал кабинета на Дерек Никълсън много набързо. Това беше стаята, в която седеше Мелинда Уолис, когато той влезе в къщата вчера сутринта. Довечера, когато отново посетеше местопрестъплението, Робърт щеше да съсредоточи цялото си внимание върху помещението на горния етаж.

Детективите отидоха само за десетина минути от дома на Оливия в Уестуд до Шевиот Хилс. Отключиха вратата и влязоха в къщата, която Хънтър беше сигурен, че някога е била дом на щастливо семейство. Сега сградата завинаги беше омърсена от жестокото убийство. Всеки щастлив спомен между тези стени беше напълно заличен от един акт на невъобразимо зло.

Въздухът вътре беше топъл и спарен и съдържаше отличителна смесица от неприятни миризми. Карлос потърка нос, прокашля се два пъти и остави партньорът му да върви пред него.

Хънтър отвори вратата на дълга стая с ламперия. На две от стените имаше лавици с книги. Мястото приличаше на кабинет на съдия в съд с голямото двойно писалище, удобни кресла и мириса на мухъл и стари книги с кожени подвързии. Детективите веднага забелязаха четирите скулптури, за които бе споменала Оливия. Две бяха на лавиците, една — на писалището на Дерек и една — на странична масичка до кожено кресло с цвят на уиски. Колкото и да бяха нестандартни, никоя от тях дори бегло не приличаше на гротеската, оставена от убиеца.

— Е, сега поне знаем, че убиецът не се е опитвал да имитира тези скулптури — отбеляза Гарсия и остави на масичката фигурата, която държеше. — Един Бог знае какво се е опитвал да покаже.

Робърт беше огледал всички скулптури и сега разглеждаше книгите на лавиците. Почти всичките бяха свързани с криминалното право, но няколко бяха за грънчарство и керамика. Две бяха за съвременната скулптура. Той издърпа едната и прелисти първите няколко страници.

— Мислиш ли, че убийството може да е свързано с онова, което Никълсън е казал на болногледачката? — попита Карлос. — Че трябва да се помири с някого и да му каже истината за нещо?

— Сигурен съм, че всички крием тайни, някои по-важни от други. Някоя от тайните на Дерек Никълсън е била много важна за него… и го е измъчвала толкова много, че не е искал да напусне този живот, без да изглади нещата и да „намери помирение“.

— И това означава нещо, нали?

— Да — потвърди Робърт. — Но не знаем дали Никълсън е намерил помирение или не.

— Според болногледачката той й го е казал някъде между първата и втората й седмица тук. Оттогава освен с болногледачката през почивните дни и дъщерите си Никълсън, изглежда, е говорил само с още двама души.

Хънтър кимна.

— С окръжния прокурор Брадли и със загадъчния, висок метър и осемдесет посетител с кафяви очи. — Той остави книгата на лавицата и взе друга, за скулптура. — Може би Брадли знае кой е другият посетител. Утре ще се опитам да говоря с него.

— Болногледачката през делничните дни е използвала стаята горе — отбеляза Гарсия. — Но за Мелинда е била определена стаята над гаража отвън. Убиецът неслучайно е избрал нощта на събота за престъплението, нали?

— Не. — Погледът на Робърт се стрелна към тавана и после към стените. — Убиецът е познавал навиците в къщата. Знаел е кога влизат и излизат обитателите. Знаел е, че дъщерите на Дерек Никълсън го посещават за няколко часа всеки ден и после си тръгват. Знаел е кога Дерек ще бъде сам и кой е най-удобният момент да нанесе удара. Може би дори е знаел, че алармата срещу крадци обикновено не е включена и че Дерек не обича климатици и балконската врата на стаята му вероятно ще е отворена по това време на годината.

— Това означава, че убиецът е наблюдавал къщата. И не само един ден.

Хънтър наклони глава, сякаш разсъждаваше върху думите на партньора си.

— Смяташ, че не е само това, нали? — попита Карлос.

Робърт кимна.

— Мисля, че убиецът е бил тук и преди. И че познава семейството.

16.

— Знаеш ли какъв е проблемът? — обърна се Андрю Насхорн към монтьора, който се беше навел над мотора в малкото машинно отделение на средната му по големина платноходка.

Насхорн беше петдесет и една годишен, с гъста светлокестенява коса, голям гръден кош и наперена походка, която говореше, че все още знае как да се води юмручен бой. Белегът над лявата му вежда и изкривеният нос бяха спомен от дните му на боксьор.

Той прекарваше цялата година в очакване на официалното начало на лятото. Вярно е, че в Лос Анджелис и по-голямата част на Южна Калифорния лятото е почти безкраен сезон, но много собственици на лодки смятат за най-добри за плаване първите няколко официални седмици. Ветровете са леки и не спират, а океанът е по-спокоен от всякога. Водата е по-бистра и облаците, изглежда, отиват да оцветяват небето някъде другаде.

Насхорн винаги подаваше заявление за двуседмичния си отпуск в началото на всяка година. Периодът неизменно беше същият — първите две седмици на лятото. Правеше го от двайсет години. И от двайсет години почивката му беше една и съща — взимаше малко дрехи, храна и риболовните си принадлежности и изчезваше в Тихия океан за четиринайсет дни.

Насхорн не ядеше риба. Ловеше я само за спорт и защото това го отпускаше. Използваше само кръгли кукички, защото бяха по-милостиви към рибите.

Въпреки че имаше много приятели, той винаги плаваше сам. Беше се женил веднъж, преди повече от двайсет години. Един следобед, докато Насхорн беше на работа, съпругата му Джейн получи сърдечен удар в кухнята им. Случило се толкова бързо, че тя не успяла да стигне до телефона. Бяха женени от три години, а той не знаеше, че Джейн има сърдечно заболяване.

Смъртта й го съкруши. За него Джейн беше единствената. От първия ден, в който се срещнаха, той искаше да остарее с нея, или поне така се надяваше. Първите две години след кончината й бяха мъчителни. Няколко пъти Насхорн решаваше да сложи край на живота си, за да може отново да бъде с Джейн. Дори имаше специален куршум за случая — трийсет и осем милиметров, с кух връх, — но този ден така и не дойде. Лека-полека успя да излезе от тежката депресия. Но не се ожени повторно и не минаваше ден, без да мисли за нея.

Лятото официално беше започнало вчера и Насхорн смяташе да отплава следобед, но когато се опита да запали дизеловия двигател с двайсет и девет конски сили, моторът се задави, изтрака няколко пъти и спря. Той опита отново, но моторът не заработи. Някои моряци биха потеглили с неработещ двигател — в края на краищата това беше платноходка, но щеше да е неразумно, а Насхорн не беше безразсъден човек.

Обаче му провървя. Готвеше се да се обади на Уорън Донъли, когато друг монтьор, който току-що беше приключил с ремонта на съседната лодка, чу, че моторът се дави като умиращо куче, и попита Насхорн дали се нуждае от помощ. Това щеше да спести на Насхорн най-малко два часа, а може би и повече.

Монтьорът оглеждаше малкия мотор вече пет минути.

— Е, лошо ли е положението? — отново попита Насхорн. — Ще стане ли за днес?

— Помпата за смазката е спукана — най-после отговори монтьорът. — Един-два дни е изтичало масло. Капало е върху дюзата на горивната помпа и я е запушило.

Насхорн се втренчи недоумяващо в монтьора. Не разбираше много от мотори.

— Можеш ли да я поправиш?

— Маслената помпа не може да се поправи. Пукнатината е твърде голяма. Трябва ти нова.

— Шегуваш се.

Монтьорът се усмихна.

— За щастие това е една от най-често употребяваните маслени помпи. Не се спукват лесно, но се случва. Мисля, че имам резервна в кутията си.

— Чудесно. — Насхорн леко се усмихна. — Би ли проверил?

— Няма проблем. — Монтьорът се дръпна от двигателя и бръкна в голямата кутия с инструменти до стъпалата.

— Днес е щастливият ти ден. Имам една. Не е съвсем нова, но е в добро състояние и със сигурност ще работи.

Насхорн се усмихна широко.

— Но преди да сменя помпата, трябва да изчистя маслото и да отпуша дюзата. Не би трябвало да отнеме повече от десетина минути, най-много петнайсет.

Насхорн погледна часовника си.

— Страхотно. Ще мога да отплавам преди залез.

Монтьорът се върна при мотора и започна да почиства маслото, което беше изтекло върху горивната помпа.

— Далеч ли ще плаваш?

Насхорн се приближи до хладилника и извади две бири.

— Още не знам. Не планирам нищо предварително. Отивам там, където ме отнесе вятърът. Бира?

— Не, благодаря. Пих много през почивните дни.

Насхорн отвори едната бутилка, отпи и върна другата бира в хладилника.

— Това ми е единствената почивка, която си взимам през годината. Две седмици далеч от всичко.

— И нямаш търпение да потеглиш, а? Знам как се чувстваш. За мен път не е имало почивка от… — Монтьорът се замисли за миг и после тъжно се засмя. — Брей, не си спомням кога за последен път ходих на почивка.

— Не мога да не отида. Ще се побъркам. Нуждая се от тези две седмици сам.

— Мамка му! — извика монтьорът и се дръпна назад. От мотора бликна течност, която изпръска пода.

— Какво стана? — Насхорн разтревожено пристъпи към него.

— Единият маркуч с високо налягане се извади.

— Това не звучи добре.

Монтьорът бързо се огледа, сякаш търсеше нещо.

— Трябва ми стегалка, за да запуша теча. Ще ми направиш ли услуга да държиш маркуча ето така, докато взема стегалка?

— Разбира се. — Насхорн остави бирата и хвана маркуча, както му показа монтьорът.

— Не го пускай. Ей сега се връщам.

Насхорн притискаше пръста си върху тънката черна гумена тръбичка. Чу, че монтьорът започна да рови в кутията си с инструменти зад него.

— Това няма да те забави много, нали?

Монтьорът не отговори.

— Бих искал да отплавам, преди да се мръкне.

Мълчание. Ровенето беше спряло.

— Хей… — Насхорн се изви, за да погледне назад.

В същия миг монтьорът замахна с гаечен ключ, сякаш беше бейзболна бухалка. Времето за Насхорн забави хода си. Гаечният ключ удари лицето му със смразяващ пукот. Челюстта му се счупи на три места. Кожата в основата на челюстта му започна да се разкъсва до брадичката, оголвайки плът и кости. Рукна кръв. Три от зъбите му изхвърчаха към стената. От разбитата му челюст се откъсна голямо парче кост и проби венеца, точно под липсващия първи кътник. Върхът докосваше оголения нерв, останал от избития зъб. Болка замъгли зрението му. Ударът беше толкова силен и добре премерен, че тялото на Насхорн се изстреля назад и гърбът му се блъсна в мотора, а главата — в дървения панел над него.

Притъмня му пред очите. Устата му се напълни с кръв, която потече в гърлото, запуши дихателните му пътища и го накара да се задъха, за да си поеме дъх. Той се опита да каже нещо, но успя да издаде само някакъв жалък клокочещ звук. Точно преди да загуби съзнание, Насхорн видя, че монтьорът стои над него и все още държи гаечния ключ.

— Ти… — зловещо се усмихна монтьорът. — Няма да бързам с теб.

17.

Хънтър пристигна в Главното управление на полицията няколко минути след Гарсия.

— По дяволите, и теб ли хванаха? — попита Карлос.

— Имаш предвид репортерите ли?

Гарсия кимна.

— Лагер ли са направили или какво? Слязох от колата си и веднага трима от тях започнаха да ми задават въпроси.

— Жертвата, чието убийство разследваме, е бил прокурор, който е бил разчленен на смъртното легло в дома си преди три дни. За такива неща се правят телевизионни сериали, Карлос. Репортерите може да се избият, за да получат първи информация от човек, който работи по случая. Положението ще се влошава.

— Да, знам. — Гарсия наля на партньора си и на себе си по една голяма чаша кафе от машината в ъгъла. — Откри ли нещо? — Той даде на Робърт чаша и кимна към книгите под мишницата му.

Хънтър беше взел всички книги за модерно изкуство и скулптура, които можа да намери в кабинета на Дерек Никълсън.

— Нищо. — Остави книгите на бюрото си и взе чашата с кафето. — Благодаря. Половината нощ търсих в интернет и прочетох за всеки скулптор от Лос Анджелис. И там нищо. Не мисля, че убиецът се е опитал да пресъздаде вече съществуваща творба.

Карлос се върна на бюрото си.

— И аз така смятам.

— Днес ще отида при окръжния прокурор — продължи Хънтър. — Ще го питам дали знае с кого е искал да се помири Никълсън, преди да умре, и дали има представа кой е бил другият посетител.

— Няма ли да е по-лесно да му се обадиш по телефона?

Робърт направи гримаса, мразеше да задава въпроси по телефона, независимо кой е от другия край на линията. Срещите очи в очи му позволяваха да наблюдава движенията, реакциите и изражението на човека, когото разпитва, а за детектив от отдел „Убийства“ това беше безценно.

Телефонът на бюрото му иззвъня. Той погледна часовника си и после вдигна слушалката.

— Детектив Хънтър.

— Робърт, току-що получих първите резултати от лабораторията — каза доктор Каролин Хоув. Гласът й звучеше по-сериозно от обикновено.

Робърт включи компютъра си.

— Слушам, докторе.

— Първо искам да ти кажа, че в лабораторията са свършили страхотна работа с копието, което ти поиска.

— Готово ли е?

— Да, работили са през нощта. В момента ти го носят.

— Чудесно.

— И така, криминалистите са снели отпечатъци от пет места на местопрестъплението и другаде в къщата — кухнята, банята, перилата на стълбището… Знаеш процедурата. Както очаквахме, няма основания за радост. Потвърдено е, че отпечатъците са на двете болногледачки, дъщерите на жертвата и на самия Дерек Никълсън.

Хънтър не каза нищо. Не очакваше да излезе нещо от анализа на отпечатъците.

— Намерените косми принадлежат на същите пет души — продължи доктор Хоув. — Мисля, че не е необходимо да изследваме тяхната ДНК. Анализът на някои от тъканите още не е приключил. Онези, които вече са анализирани, са памук, полиестер, акрил… най-разпространените тъкани в ежедневните дрехи. Нищо, което да ни отведе някъде.

Робърт подпря лакът на бюрото си.

— Има ли вече токсикологични резултати, докторе?

— Да, но трябваше да настоявам за тях. Лаборантите са претоварени. — Тя млъкна за част от секундата. — И тук нещата стават интересни. И определено още по-зловещи.

Хънтър привлече вниманието на Карлос, като му направи знак да слуша по деривата.

— Какво показва тестът, докторе? — попита Робърт.

— Знаем, че за да удължи страданията на жертвата, извършителят е защипал брахиалната артерия на ампутираната дясна ръка, използвайки медицински форцепс, за да не изтече кръвта. Нещо обаче ме озадачи още отначало.

Робърт придърпа стола и седна до бюрото си.

— Жертвата е била в крехко състояние. — Думите му не прозвучаха като въпрос.

— Точно така. Дерек Никълсън вече е бил в последния стадий на рак на белите дробове. Тялото му е било немощно като на деветдесетгодишен човек. Съпротивата му срещу болката и издръжливостта са били сведени до малка част от онова, което би трябвало да бъдат. Някой в това състояние може да умре от шока, ако загуби пръст. Той е загубил пет от пръстите на ръцете си, всичките десет пръста на краката, езика и едната си ръка, преди да умре.

Хънтър и Гарсия се спогледаха разтревожено.

— Както предполагах — продължи съдебният лекар, — Дерек Никълсън не е бил упоен, но е бил натъпкан с лекарства.

— Какво е използвал убиецът?

— Токсикологичният анализ показва високи нива на няколко силни лекарства, но това може да се очаква предвид влошеното здраве на жертвата. Някои от лекарствата обаче не се връзват.

— Кои?

— Открихме високи нива на пропафенон, фелодипин и карведилол.

Карлос погледна партньора си и поклати глава.

— Чакай малко, докторе. По-полека с химическия жаргон. Химията не беше най-силният ми предмет в училище, а пък и това беше отдавна. Какви са тези лекарства?

— Пропафенонът е канализиращ натрий и забавя притока на натриеви йони в сърдечния мускул, фелодипинът е канализиращ калций блокер и страхотен за регулиране на високо кръвно налягане. Карведилолът е бета-блокер и пречи на свързването на норепинефрина и епинефрина с бета-адреноцепторите. Комбинацията от тези три лекарства силно потиска производството на адреналин в организма.

Гарсия така се намръщи, че челото му заприлича на сушена слива.

— Нали чу, че химията не беше най-силният ми предмет в училище, докторе? Нито пък биологията. Представи си, че съм седемгодишно хлапе, и ми го обясни отново.

— Накратко, това е много силен коктейл, за да забавиш ритъма на сърцето, да контролираш кръвното налягане и да потиснеш производството на адреналин. Както знаеш, адреналинът се отделя, когато човек усети опасност. Това е хормонът на страха и болката. Ускорява сърдечния ритъм, разширява дихателните пътища и подготвя човека да се бори или да бяга.

Карлос все още изглеждаше озадачен.

— Убиецът е намалил кървенето на жертвата и е потиснал производството на адреналин — каза Хънтър.

— Точно така — потвърди доктор Хоув. — Когато организмът усети опасност или почувства болка, например, ако му отрязват пръст или езика, освобождава се адреналин и сърцето започва да бие по-бързо и да изпомпва повече кръв към засегнатата зона, мозъка и мускулите. Тези три лекарства не позволяват това да стане. Те запазват сърцето в покой, дори забавят ударите му. По този начин в тялото на жертвата циркулира по-малко количество кръв. Човекът кърви много по-малко от очакваното. Но нито едно от тези лекарства няма упойващ ефект.

— Това означава, че жертвата чувства болката, но издържа по-дълго — схвана Гарсия.

— Правилно. — Когато жертвата е жестоко разрязана, но не са увредени жизненоважни органи, има два начина, по които може да умре — да й изтече кръвта или сърцето да се претовари до такава степен, че да спре. Убиецът е решил и двата проблема по нестандартен начин с тази комбинация от лекарства. Искал е жертвата да умре бавно и да чувства толкова много болка, колкото може да издържи. Но без хирургичен екип, който да му помага, убиецът е трябвало да действа много по-бързо, за да извърши ампутациите и да ограничи кръвоизлива, преди да изтече кръвта на жертвата. Коктейлът от лекарства му е помогнал много. — Доктор Хоув замълча, разсъждавайки върху жестокостта на собствените си думи. — Мисля, че всичко това подкрепя подозренията ни, че убиецът има познания по медицина, Робърт. И бих отбелязала, че са много добри.

18.

Хънтър и Гарсия едновременно оставиха телефонните слушалки на вилките. Робърт преплете пръсти, сложи лакти на облегалките на стола си и се облегна назад.

— Добре — обърна се той към партньора си. — Знам, че е малко вероятно, но тъй като и трите лекарства в токсикологичния анализ се продават само с рецепта, нека да проверим аптеките и фармацевтите дали някой е продал и трите с една рецепта на един човек. Кой знае, може да извадим късмет.

Карлос вече четеше имейла, който току-що бяха получили от доктор Хоув, и си записваше имената на трите лекарства.

— Какво става със списъка на престъпниците, които Никълсън е изпратил в затвора? — попита Хънтър.

— Още не сме го получили, но екипът работи върху него.

— Кажи им, че трябва да променим приоритетите. Да проверят дали някой в списъка има медицинско образование и е работил в болница, старчески дом и може би дори в спортна зала.

Веждите на Гарсия потрепнаха.

— Спортните инструктори и личните треньори трябва да знаят как да оказват първа помощ — обясни Робърт. — Ако някой от хората в списъка знае дори да слага правилно лейкопласт, искам да знам името му.

На вратата се почука.

— Влез — извика Хънтър.

Вратата отвори дребна и много хубава жена в тъмен делови костюм. Имаше дълга, права, изрусена коса и тъмнокафяви очи. В дясната си ръка държеше черно кожено куфарче. Нямаше съмнение, че е адвокат или работи за адвокат.

— Детектив Хънтър? — попита тя и погледна точно него.

— Да. Какво обичате? — Той стана.

Жената пристъпи напред и подаде ръка.

— Аз съм Алис Бомонт. Работя в Окръжната прокуратура на Лос Анджелис Каунти пряко с господин Брадли. Той каза, че можете да използвате помощта ми в разследването на смъртта на Дерек Никълсън. — Тя стисна ръката на Робърт твърдо и уверено.

Карлос се намръщи.

Хънтър се вгледа изпитателно в жената пред него. В очите й се четеше интелигентност. Той забеляза, че Алис Бомонт вещо и крадешком огледа кабинета и за по-малко от две секунди видя всичко. В нея имаше нещо странно познато.

— Прокурор Брадли ми даде визитната ви картичка — каза Робърт, — но може би съм го разбрал погрешно. Мисля, че той каза да ви се обадя, ако се нуждаем от помощта ви.

— Повярвайте ми, детектив, нуждаете се от помощта ми. — Тонът й беше уверен като поведението й. Тя се обърна към Гарсия: — А вие трябва да сте детектив Карлос Гарсия.

— Самата легенда — пошегува се той и стисна ръката й.

Алис не се усмихна. Приближи се до бюрото на Хънтър, сложи куфарчето си, отвори го и извади няколко листа, които беше закачила заедно.

— Това е списък на всички закононарушители, които Дерек Никълсън е изпратил или помогнал да изпратят в затвора през годините. — Тя го даде на Робърт. — В списъка има някои доста гадни типове. Съставен е според жестокостта на престъплението и на първо място са най-големите насилници и садисти, а също и онези, които наскоро са били освободени условно или под гаранция. — Погледът й се стрелкаше ту към Хънтър, ту към Гарсия. — Направих проверка. Никой от извършителите на тежки престъпления, които той е осъдил, не е освободен и никой не е избягал. Досиетата на извършителите на по-дребни нарушения, които или са излежали присъдите си, или са били освободени предсрочно поради някаква причина, не показват хора, способни на такова престъпление.

— Ще се изненадате, ако видите на какво са способни хората — рече Карлос и тръгна към партньора си да види списъка. — Особено онези, които не изглеждат такива.

— Прочели сте досиетата? — попита Хънтър.

— Да, онези, които са най-уместни в случая.

— Кой определя уместността им? Вие ли?

Тя не отговори.

Той се вгледа в очите й и после започна да прелиства страниците. В списъка имаше повече от деветстотин имена.

— Казахте, че наскоро не е бил освободен никой от извършителите на тежки престъпления в списъка. За колко скоро говорим?

— От миналата година.

— Трябва да се върнем по-назад — заяви Хънтър.

— Няма да е проблем. Колко назад искате да се върнем?

— Пет години, може би десет.

— Дайте ми компютър с бърз интернет и след няколко минути ще ги имате.

— Искам да знам и за какво е бил осъден всеки един от този списък.

— Написано е до името и възрастта — с леко раздразнение отвърна Алис и кимна към листовете.

Робърт не отмести очи от лицето й.

— Тук пише убийство, тежко убийство, въоръжен обир и така нататък. Искаме да знаем какво точно са извършили и как са го извършили. Какви оръжия са използвали. Кърваво ли е било местопрестъплението. Дали извършителят е упражнил насилие, защото е изгубил контрол, или защото това му е доставяло удоволствие. Трябват ни характерни подробности.

— Пак ви казвам, не е проблем. Само ми дайте компютър.

— Освен това трябва да съпоставим имената в списъка с всеки член на семейство или банда, който е навън и може да е достатъчно луд, за да търси отмъщение от страна на затворника.

— Няма проблем.

Хънтър погледна списъка, после Гарсия и накрая отново Алис.

— Много сте самоуверена. Мислите ли, че сте толкова добра?

Усмивка озари лицето й за секунда.

— Още по-добра съм — отговори жената без колебание. — Дайте ми компютър и веднага ще започна работа. — Посочи списъка в ръцете му. — Но засега това може да бъде начало за нас.

Известно време никой не каза нищо.

— Нас? — попита Карлос.

— Прокурор Брадли иска да ви помогна, колкото мога повече. Това ни събира в един отбор, нали? — Очите й отново се насочиха към Хънтър.

— Госпожице Бомонт — каза Робърт и остави списъка на бюрото си. — Ние сме специалната секция към отдел „Обири и убийства“. Това не е градинско увеселение. Знаем, че окръжният прокурор няма търпение да постигне резултати. Ние също. Признателни сме ви за помощта и сте права, че списъкът е добро начало. Но не съм упълномощен да включа някого в разследването, без да се посъветвам с моя капитан. Преди всичко тя не гори от желание цивилни лица да участват в разследванията на отдела.

Алис се усмихна и се приближи до таблото, където бяха закачени снимките от местопрестъплението. Имаше чувствена походка — бавна и отпусната, сякаш знаеше, че на мъжете им харесва да я гледат как се движи.

— Не бъдете скромен, детектив. Упълномощен сте да включвате когото искате в екипа си — отвърна тя спокойно. — Проверих. Тук вие издавате заповедите, а всички други слушат и изпълняват. В моя случай обаче прокурор Брадли е говорил с шефа на полицията Мартин Колинс, който на свой ред е говорил с вашия „неизгарящ от желание“ капитан. Тя нямала голям избор. Опасявам се, че и вие нямате. Прокурор Брадли винаги получава каквото иска.

Хънтър беше достатъчно опитен и знаеше, че възраженията няма да доведат доникъде. Мразеше хората да си навират носа в разследванията му и да му диктуват какво да прави и затова му се носеше славата, че не се придържа съвсем стриктно към протокола, но в полицията имаше йерархия и той беше на много ниско стъпало. Понякога трябваше да отстъпваш, за да се спогаждаш с хората, и случаят в момента изглеждаше точно такъв. Той не каза нищо.

Алис огледа снимките само за миг.

— Боже мой! — промълви тя й бързо се извърна.

Погледът на Хънтър остана прикован в нея.

— Познавах добре Дерек — каза Алис с по-мек глас. — Помагала съм му в десетки дела. Помогнах му да изпрати в затвора много от хората в този списък. Той беше добър човек, който не заслужаваше такава участ. Искам да помогна. И знам, че мога, защото съм добра в работата си. Моля ви, дайте ми възможност да ви помогна да заловите копелето, което му причини това.

19.

Преди Хънтър да успее да каже нещо, на вратата отново се почука.

— Доста сме заети тази сутрин — подхвърли Гарсия и после извика: — Влез.

— Извинявам се — отвърна мъжки глас отвън. — Няма достатъчно работници.

Всички в стаята се намръщиха. Карлос се приближи до вратата и я отвори.

На прага стоеше новобранец полицай в безупречно изгладена, чисто нова униформа. В двете си ръце държеше голям пакет, увит в дебел найлон, залепен с тиксо.

— Изпращат ви го от лабораторията по криминалистика, детектив.

— Добре, благодаря. Аз ще го взема — каза Гарсия и го взе от него. Пакетът беше по-лек, отколкото изглеждаше. Основата му беше плоска и се хващаше лесно. — До таблото ли? — обърна се той към Робърт, след като остави вратата да се затвори след него.

— Да, мисля, че ще бъде добре. — Хънтър разчисти място на масичката и я премести по-близо до таблото със снимките. Гарсия внимателно сложи пакета върху нея.

— Какво е това? — попита Алис и се приближи от другата страна.

— Копие в естествен размер на това — отговори Карлос и посочи снимката на таблото.

Робърт видя, че жената затаи дъх.

— Работили ли сте толкова близо с екип за разследване на убийство? — попита той.

— Не — твърдо отговори Алис, без да се смущава.

Хънтър извади джобно ножче и го отвори.

— Както вече споменах, това не е градинско увеселение. — Той сръчно сряза тиксото. — Може да останете, ако искате, но няма да е пикник.

— Мразя пикниците — не се предаде тя.

Детективите смъкнаха черната найлонова опаковка и я пуснаха на пода. Дълго време единственият звук в стаята беше бръмченето на вентилатора зад бюрото на Гарсия. Доктор Хоув беше права. Криминалистите наистина бяха свършили фантастична работа с възпроизвеждането на извратената скулптура. Копието беше направено от бял гипс, излят върху лека дървена основа, без оцветяване, но кожата на Карлос пак настръхна и дъхът на Алис секна.

Хънтър не беше в състояние да откъсне очи от скулптурата. В паметта му проблясваше образът на оригинала, същински фойерверки, които избухват на всеки няколко секунди. Подсъзнанието му възвърна същите усещания, които беше изпитал преди два дни, когато отиде на местопрестъплението. Долови парливата миризма във въздуха. Видя разплисканата по стените и пода кръв и как се процежда от скулптурата от човешка плът. За секунда зърна дори думите, написани с кръв на отсрещната стена: ДОБРЕ, ЧЕ НЕ ЗАПАЛИ ЛАМПИТЕ.

— Може ли да си налея чаша вода? — попита Алис, нарушавайки мълчанието. Думите й сякаш прекъснаха някакъв групов транс. Робърт и Карлос примигаха едновременно.

— Разбира се — отвърна Хънтър и скръсти ръце. Вниманието му все още беше съсредоточено върху скулптурата. Той заобиколи от другата страна да я огледа от различен ъгъл.

Гарсия отстъпи няколко крачки назад, сякаш се опитваше да види по-голяма картина.

Творението не приличаше на нищо, което бяха виждали, и не отключи нищо в съзнанието им.

— Това е най-гротескното нещо, което съм виждала — заяви Алис, след като изпи цяла чаша вода, сякаш за да угаси някакъв вътрешен огън. — И съдейки по начина, по който го гледате, и вие нямате представа какво означава, нали?

— Работим по въпроса — каза Робърт.

Тя отново напълни чашата.

— Познавам един човек, който може да помогне.

20.

Силвър Лейк е хълмист квартал на изток от Холивуд и на северозапад от центъра на Лос Анджелис, населен с разнообразни етнически и социално–икономически групи, но най-вече известен с еклектичните събирания на хипитата и творците, които живеят там, както и с многобройна общност на лесбийки, хомосексуалисти, бисексуални и травестити. Районът е дом и на част от най-известната модернистична архитектура в Северна Америка и Хънтър и Алис отиваха точно там.

Алис имаше червен корвет и го караше като млад автомобилен състезател, който иска да се докаже — пресичаше лентите, без да даде мигач, врязваше се най-отпред в потока от коли и настъпваше газта, сякаш се опитваше да надбяга цунами всеки път, когато светофарът светнеше жълто. Робърт седеше до нея със закопчан предпазен колан.

— Госпожице Бомонт, ако се движим малко по-бързо, може да се върнем назад във времето — подхвърли той, когато тя зави по Уест Сънсет Булевард.

Тя се усмихна.

— Плаша ли ви?

— Така както шофирате, бихте уплашили дори Михаел Шумахер.

Алис пак се усмихна.

— Виж, ако престанеш да ме наричаш госпожице Бомонт и започнеш да ме наричаш Алис, ще карам по-бавно.

— Договорихме се, Алис. А сега, моля те, дръпни крака си от педала за газта, преди да се озовем в 1842 година.

Те стигнаха до Силвър Лейк само за петнайсетина минути.

— Не се притеснявай — рече тя, когато спря пред художествена галерия „Джалмар“. — Мигел е малко ексцентричен.

Хънтър взе копието на зловещата скулптура от задната седалка и влезе след Алис в галерията.

Мигел Джалмар беше колекционер на произведения на изкуството и изключително добър познавач в областта на модерната скулптура. Изпитваше страст към изкуството от много ранна възраст и още като младеж беше започнал да колекционира творби.

— Алис, скъпа — с тънък, пронизителен глас възкликна Мигел, остави книгата, която четеше, и скочи от стола веднага щом те влязоха в галерията.

Той беше на около четирийсет и пет години, висок, слаб и с права, гарвановочерна коса. Беше безупречно облечен в костюм „Долче и Габана“, имаше тридневна брада и ухаеше на скъп одеколон. Мигел прегърна Алис, сякаш беше открил отдавна изгубила се сестра, и я разцелува по двете бузи.

— Благодаря ти, че се съгласи да се срещнем веднага, Мигел — каза Алис и се откъсна от прегръдката му. — Признателни сме ти.

— Скъпа, знаеш, че бих направил всичко за теб. — Тънкият, пронизителен тон се изпари от гласа му, но женствеността остана. Погледът му се насочи към Робърт и Мигел учудено повдигна вежди. — А този кой е? И по-важното, къде го криеш?

— Това е Робърт Хънтър, мой приятел.

Хънтър се усмихна и кимна на Мигел.

— Робърт Хънтър[1]? О, какво силно, мъжествено име! Харесва ми. И, Боже, какви широки рамене и мускули! Обзалагам се, че си културист.

Ето какво имаше предвид Алис под „ексцентричен“ — помисли си Робърт.

— А, това ли искате да погледна? — попита Мигел, насочвайки вниманието си към пакета, който носеше Хънтър.

— Да.

— Заповядайте в кабинета ми.

Кабинетът му представляваше сблъсък на различни епохи. Произведения на модерното изкуство и антики се смесваха в нетрадиционни, но уникално красиви комбинации. Беше пълен със скулптури във всевъзможни форми и размери. На стените бяха окачени маски, на пода бяха постлани килими с шарки на зебра и черният кожен диван беше покрит с възглавници на тигрови и леопардови щампи.

— Нека да го сложим тук — предложи Мигел, посочи масичка за кафе и премести двете статуйки, които стояха на нея.

Робърт остави пакета там и смъкна черния найлон.

— Божичко! — Мигел бръкна в джоба на сакото си и извади очила. — Брей. Това е… — Той млъкна и погледна въпросително Хънтър. — Ти ли го направи, скъпи?

— Не.

— В такъв случай това е супергротескно. — Той заобиколи скулптурата и я огледа от всички ъгли, а после спря и потрепери от страх. — Части от човешко тяло ли представлява?

Алис кимна.

— Предполагам.

— Не съм виждал такова извратено и ужасяващо нещо през живота си. Но едно е сигурно… Вложено е много творческо въображение. Отдавам заслуженото на автора. Това е една от онези смахнати, озадачаващи скулптури, които може да спечелят наградата „Търнър“ в Лондон. Един дявол знае какво търсят съдиите.

— Виждал ли си подобно нещо? — попита Робърт.

— Само в кошмари, скъпи. — Мигел се беше навел и беше наклонил глава на една страна. Гледаше едното стъпало в края. — Кой е творецът?

— Не съм сигурна дали можем да го наречем така — отбеляза Алис, но мигновено съжали за думите си.

Мигел вдигна глава и я погледна.

— Не знаем — намеси се Хънтър, — но много бих искал да разбера.

— Колекционер ли си?

— Може да се каже — сдържано отговори той. — Но начинаещ.

— Може да се съберем някоя вечер и да поговорим за изкуство и… други неща — усмихна се Мигел. — Много бих искал. С радост ще ти дам някои съвети…

— Скулптурата е много интересна — прекъсна го Хънтър. — Какво мислиш, че иска да каже авторът, Мигел?

Мигел отново насочи вниманието си към скулптурата.

— Ами, двоумя се. Склонен съм да смятам, че който и да е авторът, това не е първото му произведение.

— Защо?

— Начинът, по който е съчетал нещата, шантавото въображение и изобретателността ме поразяват като… дело на човек, който има голям опит в правенето на скулптури. Някой, на когото не му пука какво мислят другите и не се страхува да покаже изкуството си, макар че може да обиди някого. От друга страна обаче, скулптурата е изпълнена с отливка и това показва аматьорство. Вече никой не работи с отливки. И ако иска да я продаде, трябва да добави цветове. Може би малко кървавочервено ще подхожда на темата. — Той се изправи, отстъпи няколко крачки назад и сложи ръце на кръста си. — Но авторът е дързък, предизвикателен творец, който не се бои да наруши условностите. И това ми харесва. Той очевидно ни казва нещо.

— И какво мислиш, че е това нещо? — попита Алис.

Мигел прибра очилата в джоба си.

— Начинът, по който авторът си е играл с човешкото тяло и го е пренаредил по свой маниер, означава, че предизвиква сътворението. — Повдигна рамене. — По дяволите, това е толкова дръзко, че творецът може би предизвиква самия Създател.

Алис почувства, че по гърба й полазиха ледени тръпки.

— Мигел, искаш да кажеш, че този човек се мисли за Бог?

Той кимна, без да откъсва очи от странната творба.

— Точно това ми говори тази скулптура, скъпа. Аз съм Господ Бог и мога да правя каквото искам.

21.

На връщане към полицейското управление Хънтър се отби в Окръжната прокуратура на Уест Темпъл Стрийт. Провървя му. Главният прокурор Брадли току-що беше излязъл от тричасова среща с група адвокати.

Кабинетът на Брадли беше с размерите на малък апартамент. На двете стени имаше дълги, безупречно подредени лавици с книги. Другите две бяха украсени с дипломи, награди, удостоверения и снимки в рамки, които показваха окръжния прокурор да прави различни важни неща — да се ръкува с политици и знаменитости, да позира с адвокати на срещи на колегията, да стои на подиуми по време на речи и така нататък.

Хънтър беше поканен в кабинета от пиара на Брадли — млада и привлекателна брюнетка с елегантен черен костюм. Брадли седеше зад внушително, повдигнато на пиедестал махагоново бюро и разопаковаше сандвич, с който вероятно биха се нахранили трима души.

— Детектив — каза той и направи знак на Робърт да седне на едно от трите хубави кожени кресла пред бюрото. — Имате ли нещо против, ако се храня, докато разговаряме? Днес не съм обядвал.

— Не ме притеснявате. — Хънтър поклати глава и седна на креслото вляво.

Брадли отхапа огромен залък от сандвича. Върху опаковката покапаха майонеза, кечуп и горчица.

— Тя е много мила, нали? — попита той, докато дъвчеше.

— Моля?

— Алис — поясни прокурорът. — Момичето, което ви изпратих. Готина е, нали? И страхотно умна. Рядко се намира такава комбинация в днешно време. Но да не ви хрумват разни идеи в главата. Тя изобщо не е за вас.

Робърт нищо не каза. Само гледаше как Брадли избърса със салфетка капка горчица от ъгълчето на устата си.

— Е, какво мога да направя за вас, детектив? — продължи прокурорът. — И, моля ви, изразявайте се с цели изречения.

— Ще се опитам. Искам да ви задам няколко въпроса.

Брадли погледна Хънтър. Не очакваше такъв отговор.

— В момента сглобяваме пъзела.

— Добре. Питайте, детектив. — Брадли отново отхапа от сандвича и задъвка с отворена уста.

— Казаха ми, че сте посетили господин Никълсън в дома му преди няколко месеца, след като са му поставили диагнозата.

— Да. Отидох при него след работа. Исках да знае, че ако се нуждае от нещо, може да разчита на мен. Той работи тук двайсет години. Това беше най-малкото, което можех да направя.

— Спомняте ли си точно кога беше това?

Окръжният прокурор отвори бутилка „Доктор Пепър“ и изпи половината на големи глътки.

— Лесно мога да проверя. — Той се втренчи недоверчиво в Хънтър.

— Бихте ли го направили, ако обичате?

Брадли посегна към интеркома на бюрото си.

— Грейс, преди няколко седмици ходих при Дерек Никълсън. Има ли нещо записано в програмата ми? Би ли проверила и да ми кажеш в кой ден е било?

— Разбира се, прокурор Брадли. — Последва кратко мълчание, озвучено от тракане по клавиатура. — Посетили сте господин Никълсън на седми март. След работно време.

— Благодаря, Грейс. — Той кимна на Робърт.

Хънтър си записа в тефтерчето.

— Горе-долу по същото време и някой друг е посетил господин Никълсън в дома му. Знаете ли нещо за това? Дали този човек е от персонала ви, вероятно добър приятел на господин Никълсън?

Брадли се подсмихна.

— Детектив, за мен работят повече от триста прокурори и приблизително още толкова служители на различни длъжности.

— Висок метър и осемдесет, горе-долу на същите години като господин Никълсън, с кестенява коса… Ако е бил някой от канцеларията ви, може да е споменал пред вас за посещението си при господин Никълсън.

— Никой не ми е казвал, че е ходил при Дерек, но мога да разпитам служителите си и да разбера. — Брадли взе писалка и записа нещо на лист хартия. — Дерек беше добър и свестен човек, детектив. Всички се разбираха с него. Съдиите го обичаха. И кръгът му от приятели се простираше извън прокуратурата.

— Разбирам, но ако другият посетител е бил някой от канцеларията ви, бих искал да му задам няколко въпроса.

Брадли го изгледа и после се изсмя подигравателно.

— Искате да кажете, че някой от прокуратурата може да е заподозрян?

— При липсата на информация всеки е заподозрян — отвърна Робърт. — Пише го в наръчника на детектива. Събираме информация и я използваме, за да елиминираме хора от списъка със заподозрените. Такава е процедурата.

— Недейте да хитреете, по дяволите. Тези тъпотии може да са смешни на тъпите ви приятели, но не и на мен. Аз ръководя проклетото разследване, затова по-добре ми покажете малко уважение, защото в противен случай следващата ви работа ще бъде да водите полицейските кучета да се изходят, чувате ли?

— Силно и ясно, но все пак искам да знам дали другият посетител на господин Никълсън е бил някой от Окръжната прокуратура.

— Добре — отвърна Брадли след кратко мълчание. — Ще проверя и ще ви кажа. Има ли още нещо, детектив? — Той погледна часовника си.

— Само още едно. Господин Никълсън споменавал ли ви е, че иска да се помири с някого? Да каже на някого истината за нещо?

В челюстта на Брадли потрепна мускул. Той спря да дъвче.

— Да се помири с някого? Какво искате да кажете?

Хънтър му обясни какво е казала Ейми Даусън.

— И вие мислите, че Дерек е имал предвид човека, който го е посетил преди няколко месеца?

— Възможно е.

Прокурорът избърса устата и ръцете си с нова салфетка, облегна се назад на кожения въртящ се стол и се вгледа в Робърт.

— Дерек не ми е споменавал нищо. Нито че иска да се помирява с някого, нито че трябва да каже на някого истината за нещо.

— Знаете ли какво е имал предвид?

Брадли хвърли поглед към стенния часовник и после отново се обърна към Хънтър.

— Живеем в объркан свят, детектив. Вие най-добре от всички знаете това. Ние, като държавни прокурори, се стремим да изпратим в затвора хората, които не са годни да живеят в него. Работим с доказателства, които ни дават детективи като вас, криминалисти, специалисти, наши следователи, свидетели и така нататък. Но сме и човешки същества и като такива правим грешки. Проблемът е, че поради естеството на работата ни грешките ни имат драматични последици.

Робърт се размърда на мястото си.

— Искате да кажете, че или невинен човек отива в затвора, или виновният излиза на свобода.

— Не е толкова просто, детектив.

— Господин Никълсън допускал ли е такава „грешка“?

— Не мога да отговоря на този въпрос.

Хънтър се наведе напред.

— Не можете или не искате?

Погледът на Брадли се промени и стана по-суров.

— Не мога, защото не знам отговора.

Робърт се вгледа изпитателно в безизразното му лице.

— Мога обаче да ви кажа, че всеки прокурор с дълъг стаж поне веднъж е правил такава грешка. Много пъти съм попадал на обвиняем, който със сигурност е виновен и поради някакъв процедурен пропуск, някой кретен в лабораторията или ченге новобранец, което е объркало нещата при ареста или на местопрестъплението, или е компрометирало веществените доказателства, отрепката е пусната на свобода.

Хънтър беше изпадал в подобно положение много пъти, но знаеше, че и обратното е вярно. Имаше съдебни дела, когато невинен човек отиваше в затвора или по-лошо — получаваше смъртно наказание за нещо, което не беше извършил.

— На всички ни се е случвало, детектив. И Дерек Никълсън не правеше изключение.

22.

Хънтър прекара остатъка от деня в кабинета си. В главата му се въртяха рояк въпроси и в същото време не преставаше да мисли за думите на Мигел Джалмар.

„Наистина ли е така?“ — чудеше се той. Това ли се опитваше да им каже със скулптурата убиецът? Възможно ли беше да е толкова арогантен и заблуден, че да се мисли за Господ и че може да прави каквото иска, без никой да му попречи?

Робърт знаеше, че отговорът на този въпрос е звучно „да“. Това се случваше много по-често, отколкото психолозите, специалисти по престъпно поведение, бяха склонни да признаят. Някои го наричаха „комплекс на убиеца Господ“. В повечето случаи се отключва в момента, когато убиецът осъзнае, че притежава сила, обикновено приписвана само на Господ — силата да решава кой да живее и кой да умре. Силата да стане върховен господар на смъртта. И тази сила е много по-пристрастяваща от всеки наркотик. Тя издига често уронваното им себелюбие до висоти, каквито те никога не са си представяли. И в този момент ги приравнява с Господ. И щом веднъж изпитат това чувство, повече от вероятно е те да поискат още.

Скулптурата отново беше сложена до таблото със снимките и Хънтър все още не можеше да откъсне вниманието си от нея за повече от минута. Гротескното произведение започваше да си играе със съзнанието му.

Алис седеше в ъгъла и работеше на преносим компютър. Задачата й беше да разбие на няколко категории списъка с престъпниците, които Дерек Никълсън бе изпратил зад решетките. След срещата си с окръжния прокурор Брадли Робърт я беше помолил да състави и нов списък — на всички съдебни дела, които Дерек Никълсън би спечелил, но беше загубил поради процедурни пропуски или грешка на човек, участвал в ареста или в събирането на доказателства. Той искаше да разбере кои са били жертвите, дали са обвинили Никълсън, че е загубил делото, и дали са способни на такъв вид отмъщение.

Гарсия цял ден проверява аптеки и фармацевти. Никой не беше продал рецепта с трите лекарства, използвани от убиеца, за да забавят сърдечния ритъм на Дерек Никълсън. Карлос установи, че проблемът е, че тези лекарства могат да се получат безпроблемно от нелегални магазини в интернет.

Хънтър погледна часовника си. Ставаше късно. Той се изправи и за стотен път се приближи до скулптурата.

— Карлос, в теб ли е цифровият фотоапарат?

— Да. — Гарсия издърпа най-горното чекмедже на бюрото си и извади супертънък фотоапарат с големината на мобилен телефон. — Защо?

— Не знам. Искам да снимам това нещо от различни ъгли. — Робърт кимна към скулптурата. — Ще видя дали ще разбера нещо.

— Не си убеден от думите на експерта, а?

— Може би той е прав и убиецът наистина е толкова заблуден, че се мисли за Господ. В края на краищата, не Господ, а той е решил да сложи край на живота на Дерек Никълсън. И тази сила е умопомрачителна, и е трудно да се справиш с нея. Но продължавам да мисля, че пропускаме нещо някъде. Проблемът е, че колкото повече гледам това нещо, толкова по-малко смисъл има. Може би окото на фотоапарата ще помогне.

— Смятам, че си струва да опитаме — съгласи се Гарсия и се приближи до таблото.

— Добре, да започнем оттук. — Хънтър посочи място точно пред скулптурата. — Да направим три снимки: една — от горе на долу, друга — на едно ниво и третата — от клекнало положение отдолу нагоре. След това пристъпи една крачка вляво и направи същото. Обиколи я цялата.

Карлос започна да щрака. Блясъкът на светкавицата осветяваше стаята на всеки няколко секунди.

Алис трепна твърде рязко на бюрото си.

Робърт забеляза това.

— Добре ли си?

Тя не отговори.

— Алис, добре ли си? — настоя Хънтър.

— Да. Светкавиците на фотоапарата ме дразнят малко.

Робърт видя, че е по-сериозно. Алис изглеждаше нервна, но той реши да не пита повече.

Гарсия беше направил седемнайсет снимки, когато Хънтър видя нещо, което го накара да затаи дъх и да потрепери.

— Спри — извика той и вдигна ръка.

Алис го погледна.

Карлос престана да щрака.

— Не мърдай — добави Робърт. — Направи още една снимка точно от това положение. Не мърдай нито сантиметър.

— Какво… Защо?

— Снимай пак, Карлос. Имай ми доверие.

— Добре. — Гарсия направи още една снимка.

Сърцето на Хънтър се сви.

— Не може да бъде — промълви той.

Алис стана и се приближи до тях.

— Още една, Карлос.

Гарсия насочи фотоапарата към скулптурата и щракна.

— Исусе!

— Какво става, Робърт?

Той погледна партньора си.

— Мисля, че току-що разбрах какво иска да ни каже със скулптурата убиецът.

23.

Клепачите на Андрю Насхорн се повдигнаха бавно, когато събра всичката си сила, за да ги отвори. Светлина опари очите му като зашеметяваща граната, въпреки че стаята беше осветена само от свещи. Не можа да различи никакви очертания. Всичко представляваше едно огромно размазано петно.

Устата му беше пресъхнала. Той се закашля и болката в челюстта стегна главата му като в менгеме, и я изпълни с такова напрежение, та му се стори, че ще се пръсне. Беше толкова обезводнен, че устните му се бяха напукали. За да получи слюнка, допря върха на езика си в небцето, както правеше, когато беше малък. Не беше забравил как да го прави и бе възнаграден с няколко капки. Когато стигнаха до гърлото му, Насхорн имаше чувството, че преглъща натрошени стъкла. Отново се закашля, този път отчаяно и сухо, и болката в гърлото и челюстта му експлодира. Клепачите му потрепнаха и той си помисли, че ще припадне, но нещо дълбоко в него му каза, че ако изгуби съзнание, никога вече няма да отвори очи.

Бореше се с болката с всички сили и някак съумя да остане в съзнание.

Боже, колко беше жаден! Никога не се беше чувствал толкова немощен и лишен от енергия.

Андрю нямаше представа от колко време е буден, но най-после нещата започнаха да се фокусират. Той видя очертанията на малка пластмасова маса с два стола и пейка с формата на буквата „L“, вградена в стената в ъгъла. Две стари и смачкани възглавници служеха за облегалки.

— Ъъъ… — беше единственият звук, който успя да издаде от болката в счупената си челюст. Познаваше мястото много добре. Намираше се в своята платноходка.

Опита се да помръдне, но не можа. Ръцете и краката му не реагираха. Изобщо не чувстваше тялото си.

В него се надигна отчаяна паника. Положи усилия да се съсредоточи и да потърси усещане другаде — в пръстите, дланите, раменете, стъпалата, торса.

Абсолютно нищо.

Чувстваше само главоболие, от което му се гадеше и което сякаш разяждаше мозъка му.

Андрю отчаяно наведе глава. И едва тогава осъзна, че седи гол на дървен стол. Ръцете му висяха отстрани. Не бяха завързани. И краката му, изглежда, също не бяха завързани, но не виждаше ходилата си, защото коленете му бяха леко прегънати и скриваха долната част на краката му под седалката на стола. За свой ужас забеляза локва кръв под стола. Стъпалата му сякаш бяха потопени в нея. Помъчи се да се наведе, за да ги види, но не можа. Не помръдна нито сантиметър. Нищо в тялото му не реагираше на командите му.

С периферното си зрение съзря движение и затаи дъх.

Някой излезе от сенките, приближи се до стола и спря пред него.

Андрю видя лицето на човека и очите му се присвиха учудено. След миг позна кого вижда. Монтьорът, който беше дошъл да поправи мотора на лодката му.

— Сигурно е много странно да не чувстваш тялото си — каза монтьорът, гледайки право в очите Насхорн.

Андрю изпусна затаения си дъх и издаде ужасения, но слаб вопъл, заседнал в гърлото му.

Монтьорът се усмихна.

Жертвата се опита да каже нещо, но без да може да контролира челюстта си, издаде само нечленоразделни звуци.

— Съжалявам за челюстта ти. Не исках да я счупя. Трябваше да те ударя по тила, но ти се обърна в последната секунда. Но всъщност аз губя, защото сега ти не можеш да говориш, а аз много исках да те чуя.

Ако страхът имаше миризма, Андрю беше потопен в нея.

— Нека да ти покажа нещо. Искам да видя реакцията ти.

Насхорн отново се помъчи да преглътне. Беше толкова уплашен, че този път не усети болка.

Монтьорът посочи мръсен парцал, който покриваше нещо на малкия бар вляво от зрителното поле на Андрю.

Вниманието му се насочи към предмета.

— Готов ли си? — попита монтьорът и изчака няколко секунди, за да засили напрежението. — Не, разбира се. Никой не е готов за такова нещо.

Той дръпна мръсния парцал и го пусна на пода.

Насхорн ахна и очите му се разшириха от ужас.

На бара бяха сложени окървавени човешки стъпала.

Монтьорът се наслаждаваше на мига.

— Познаваш ли ги?

Страх и сълзи изпълниха очите на Андрю.

— Нека да ти помогна тогава. — Монтьорът извади иззад бара огледало с размери осемдесет на петдесет сантиметра, вдигна го и го наклони така, че той да види отражението на краката си.

Андрю най-после разбра защо под стола му има толкова много кръв.

24.

Алис гледаше скулптурата с присвити очи. На лицето й беше изписана смесица от озадаченост и изненада. Нямаше представа какво е видял Хънтър.

Гарсия все още не помръдваше. Очите му се бяха отместили от копието и се бяха насочили към партньора му, и после към екранчето на фотоапарата. Той разглеждаше последните три снимки, които беше направил, взирайки се внимателно във всяка, но не видя нищо по-различно.

— Признавам, че съм озадачен — заяви. — Какво забеляза, Робърт? — Той погледна Алис и видя, че и на нейното лице е изписана изненада. — Какво видя, което ние не виждаме?

— Ще трябва да го видиш с очите си. Ще ти покажа. — Хънтър се приближи до бюрото си, взе стандартно полицейско фенерче „Маглайт“ и отиде при Гарсия. Запали фенерчето и го насочи към скулптурата от височината на кръста си.

Карлос и Алис се вгледаха. Озадачеността им се засили.

— Е, и? — попита Алис.

— Не гледайте скулптурата, а стената зад нея и сянката й.

Гарсия и Алис едновременно насочиха погледи към стената.

На лицата им се изписа изненада.

Алис отвори широко уста.

— Не може да бъде — възкликна Карлос.

Сянката, която скулптурата хвърляше върху стената, когато се осветеше точно под този ъгъл, образуваше два ясни силуета.

— Куче и птица? — попита Алис, приближи се и отново погледна копието на скулптурата. — Какво е това, по дяволите? — От мястото, където стоеше, свързаните части от тяло изобщо не приличаха на куче и птица. Нищо чудно, че никой не ги беше видял.

Робърт сложи фенерчето на лавицата зад него. Лъчът беше насочен на същата височина и под същия ъгъл. Сенките се преместиха малко, но все още бяха там. Той пристъпи към стената, за да ги види по-добре.

— Убиецът е разчленил жертвата, за да направи сенки на фигури като в куклен театър? — изуми се Гарсия. — В това има още по-малко логика.

— Той предава послание, Карлос — отвърна партньорът му. — В тези образи трябва да има скрито значение.

— Искаш да кажеш… нещо като гатанка в гатанката? Първо скулптурата, а сега фигурите от сенки. Кой знае какво ще има по-нататък? Задал ни е картинен ребус?

Робърт кимна.

— И иска да го сглобим. — Той разглежда сенките още една минута, а после се обърна и погледна копието, приближи се до таблото със снимките и взе два фотоса на оригиналната скулптура от местопрестъплението. Анализира ги известно време и отново застана с лице към стената. — Каква мислите, че е птицата?

— Не знам — отговори Алис. — Може би гълъб.

Хънтър поклати глава.

— Гълъбът няма такава човка. Тази е по-дълга и заоблена. И птицата е по-голяма.

— И мислиш, че това е нарочно?

Робърт отново погледна скулптурата.

— Убиецът е положил много труд да сътвори това нещо. Виждате ли как е отрязал пръста точно в ставата? — Посочи го на отливката и после на снимката. — И след това го е извил по особен начин, за да направи човката. Това не е случайно.

— Гълъб се прави най-лесно — обади се Карлос. — Може би първото, което човек научава. Дори аз мога да го правя. — Той преплете палци, разпери пръсти и докато ги държеше един до друг, ги размаха като криле. — Виждате ли? Робърт е прав. Това не е гълъб.

Алис се вгледа в сянката за няколко секунди.

— Е, добре, ако си прав за човката, тогава не може да е орел, или ястреб. Човките и на тези две птици са извити в края като кука.

— Точно така — съгласи се Хънтър.

— Може да е гарга — предположи Гарсия.

— И аз това си мислех — каза Робърт. — Гарга, гарван или врана.

— Мислиш ли, че има значение каква е птицата? — попита Алис.

— Да.

— Тогава другото може да не е куче — добави тя. — Животното сякаш вие по нещо. Може би по луната?

Главата на фигурата от сянка, която приличаше на куче, беше вдигната нагоре.

— Да. Може да е куче, вълк, чакал, койот… още не знаем. Но за двете фигури има причина и трябва да открием какви са, за да проумеем значението им. И да разберем какво иска да ни каже убиецът.

Всички отново насочиха вниманието си към стената и сенките.

— Огледа задния двор на Дерек Никълсън, нали? — обърна се Хънтър към партньора си.

— Знаеш, че го направих.

— Спомняш ли си дали видя кучешка колибка?

Карлос отмести поглед встрани и прехапа устни.

— Не.

— И аз не видях. — Робърт погледна часовника си, върна се до бюрото си и започна да рови в листовете хартия на него. След минута намери онова, което търсеше. Извади мобилния си телефон и набра номера, който беше написан на листчето.

— Ало — отговори уморен женски глас.

— Госпожице Никълсън, обажда се детектив Хънтър. Извинявайте за безпокойството. Ще бъда кратък. Искам да ви питам нещо за баща ви.

— Да, разбира се — малко по-бодро отговори Оливия.

— Баща ви имаше ли куче?

— Моля?

— Баща ви имаше ли домашен любимец куче?

Последва няколко секунди мълчание, докато Оливия проумее въпроса.

— Не… Нямаше.

— А някога имал ли е куче? Може би когато сте били по-млада или след като майка ви е починала?

— Не, никога не сме имали куче. Мама обичаше повече котки, отколкото кучета.

— Ами някаква птица? — Хънтър си представи как Оливия се намръщи.

— Птица?

— Да, някаква птица.

— Не, и птица не сме имали. Всъщност не сме имали никакъв домашен любимец. Защо?

Робърт потърка точката между веждите си с върха на пръста си.

— Само проверявам някои неща, госпожице Никълсън.

— Ако ще ви помогне, татко имаше аквариум с рибки в кабинета си в центъра на града.

— Рибки?

— Да. Казваше, че му действа успокояващо, като ги гледа да плуват. Така се успокояваше преди, по време и след голям процес.

— Много ви благодаря за помощта, госпожице Никълсън. Може пак да ви се обадя, ако нямате нищо против.

— Не, разбира се.

Той затвори.

— Нищо ли? — попита Гарсия.

— Дерек Никълсън никога не е имал кучета, птици или други домашни любимци, само аквариум с рибки в служебния си кабинет. Връзката е другаде.

В същия миг капитан Блейк отвори вратата, без да почука. Никога не го правеше. Бързаше толкова много, че не забеляза фигурите от сенки на стената.

— Няма да повярвате, но той пак го е направил.

Всички се намръщиха.

Барбара кимна към копието на скулптурата.

— Има още едно такова нещо.

25.

Марина Дел Рей беше на един хвърлей от плажа Венис, близо до устието на Балона Крийк. Това е едно от най-големите изкуствено създадени пристанища за малки лодки в Съединените щати и дом на деветнайсет яхтклуба. Побира пет хиляди и триста плавателни съда.

Дори по това време на нощта, с включени сирени и полицейски лампи, им отне четирийсет и пет минути, докато преодолеят уличното движение и се придвижат от Главното полицейско управление до пристанището. Караше Гарсия.

Завиха наляво по Таити Уей и поеха по Четвърта улица вдясно, за да стигнат до паркинга зад кино „Ню Уърлд“, където няколко полицейски коли бяха блокирали достъпа до док А-1000 в Марина Дел Рей. Около отцепения периметър вече се беше събрала голяма тълпа. Навсякъде имаше новинарски микробуси, репортери и фотографи. Карлос трябваше да кара бавно на зигзаг между колите и да натиска клаксона, за да се дръпнат минувачите.

Спряха под лентата, с която беше опасано местопрестъплението, и към тях се приближи един полицай.

— От отдел „Убийства“ ли сте? — Той наближаваше петдесетте, беше висок метър и седемдесет. Беше с обръсната глава и с гъсти мустаци. Говореше с дрезгав глас, сякаш се бореше с простуда.

Детективите кимнаха и му показаха значките си. Полицаят ги погледна и се обърна с лице към пътеката.

— Вървете след мен. Лодката е последната вляво. — Той тръгна натам.

Робърт и Карлос го последваха.

Лампите, които осветяваха дългата алея, бяха малко и поставени на голямо разстояние една от друга. Почти целият път тънеше в мрак.

— Аз съм Роджърс от Западния район. С партньора ми отидохме първи на местопрестъплението — продължи полицаят. — Отзовахме се на обаждане на телефон 911. Някой бил надул яко хевиметъл музика и жена от съседна лодка решила да отиде да попита дали може да намали звука. Тя почукала, но никой не отворил и се качила на лодката. Лампите били угасени, но каютата била осветена от свещи, сякаш за романтична вечеря. — Роджърс поклати глава. — Горката жена. Озовала се в най-ужасния кошмар в живота си. — Той млъкна и прокара ръка по мустаците си. — Защо някой би причинил това на друго човешко същество? Това е най-извратеното нещо, което съм виждал, а съм виждал много страхотии през живота си, уверявам ви.

— Жена? — попита Хънтър.

— Моля?

— Казахте, че някаква жена се озовала в най-ужасния кошмар в живота си.

— А, да. Името й е Джийн Ашман, на двайсет и пет години. Гаджето й има яхта там. — Роджърс посочи голяма яхта, боядисана в бяло и синьо. — Казва се „Сонхадор“. Закотвена е през две места от последната лодка.

— Гаджето й не е ли тук?

— Вече е тук. С нея е на яхтата. Не се тревожете. С тях е един полицай.

— Говорихте ли с нея?

— Да, но само за да разбера в общи линии какво се е случило. По-добре да оставя това на вас, детективите от отдел „Убийства“.

— Тя е била сама на яхтата на гаджето си, така ли? — попита Гарсия.

— Да. Приготвяла романтична вечеря — свещи, шампанско, нежна музика. Сещате се за какво говоря. Той щял да се върне по-късно вечерта.

Те стигнаха до последната лодка. Пред подвижното мостче, водещо към борда, беше опъната полицейска лента за местопрестъпление. Наоколо стояха трима други полицаи. На лицата им беше изписан гняв.

— Кой спря музиката? — попита Хънтър.

— Какво?

— Казахте, че се чувала силна хевиметъл музика, а сега не се чува нищо. Кой я спря?

— Аз — отвърна Роджърс. — Дистанционното на стереоуредбата беше на стол до вратата на каютата. Не се тревожете. Не го докоснах. Натиснах бутона с фенерчето си.

— Браво.

— Между другото, повтаряше се една и съща песен — третата на диска. Забелязах това, преди да изключа уредбата.

— Повтаряла се е някаква песен?

— Да, отново и отново.

— И сте сигурен, че е била само една песен, а не целият диск?

— Да, третата песен. — Роджърс отново поклати глава.

— Мразя рок музиката. Сатанински звуци, ако питате мен.

Карлос погледна партньора си и леко повдигна рамене. Знаеше, че Робърт обожава рок.

Роджърс намести фуражката на главата си.

— Е, на кого искате да разрешим да влиза тук?

Хънтър и Гарсия се намръщиха.

— На криминалистите, разбира се, на кого другиго? Има ли други детективи?

Робърт леко поклати глава.

— Не ви разбирам.

— Тук скоро ще гъмжи от разгневени ченгета.

Двамата детективи все още го гледаха недоумяващо.

— Жертвата е Андрю Насхорн. Той беше един от нас. Полицай от Лос Анджелис — обясни Роджърс.

26.

Хънтър и Гарсия нахлузиха латексови ръкавици и найлонови терлици на краката. Извадиха фенерчетата си, минаха по подвижното мостче и се качиха на лодката. Робърт спря и огледа палубата. Не видя стъпки, нито капки кръв или трески, никакви следи от борба.

Карлос вече говореше с оперативния отдел и поиска да му изпратят основните факти от досието на Андрю Насхорн на мобилния телефон. Подробната информация можеше да почака до по-късно.

От десния борд, където стоеше, Хънтър видя, че на паркинга пристигат още полицейски коли с проблясващи светлини. Роджърс беше прав. Нищо не би ядосало американски полицай повече от убийството на ченге. Полицейските райони в Лос Анджелис имаха разногласия и понякога дори си съперничеха, някои отдели не си помагаха и детективите и полицаите не бяха на едно и също мнение, но всички ченгета, отдели и участъци се сплотяваха като най-близко семейство, когато жертвата беше техен колега. Във всеки полицейски район в града се разпространяваше гняв като клюка за знаменитост в Холивуд.

— Ако е същият убиец — рече Гарсия, след като приключи разговора по телефона, — ще се вдигне шум до небесата, Робърт. Първо прокурор, а сега ченге. Който и да е, убиецът е много дързък.

Той беше прав и освен това Хънтър знаеше, че натискът върху тях и разследването ще се засили стократно. Докато се обръщаше към каютата на лодката, той чу стъпки по дъсчената пешеходна пътека навън.

— Дойдох веднага — каза доктор Каролин Хоув и показа служебните си документи на тримата полицаи пред подвижното мостче. Преди да се качи на лодката, тя си сложи ръкавици и терлици. — Какво се е случило? Наистина ли изглежда като дело на същия извършител? — Тя прибра кестенявата си коса, завърза я на опашка и я пъхна под хирургичната шапка, която извади от чантата си.

Първото, което винаги се правеше на местопрестъплението, беше огледът на криминалистите, но доктор Хоув знаеше, че когато е възможно, Робърт предпочита да огледа мястото с трупа, преди да бъде преместен.

— Още не сме слизали в каютата — отговори той. — Дойдохме преди по-малко от две минути.

Доктор Хоув също спря и огледа палубата. И тя си носеше фенерче.

— Е, добре, хайде да го видим.

Пет тесни дървени стъпала ги отведоха в малката каюта на лодката. Вратата беше отворена и от шестте свещи вътре проникваше слаба светлина. Почти бяха изгорели.

Никой не влезе в каютата. Тримата се събраха на последните две стъпала пред нея.

Няколко секунди мълчаливо възприемаха ужасяващата картина пред тях. Както при първото местопрестъпление, трудно им беше да решат откъде да започнат. Всичко беше обляно в кръв. На пода се бяха образували големи локви, а стените и малкото мебели бяха украсени с дебели, стичащи се пръски, но този път имаше няколко подобни на стъпки отпечатъци.

Неприятната миризма на вкиснато сякаш достигна до всички едновременно и сякаш по взаимно споразумение ръцете им се вдигнаха към лицата и запушиха носовете.

— Мили Боже! — прошепна Гарсия, приковал поглед в отсрещния ъгъл на каютата. — Този път убиецът е отрязал главата.

27.

Очите на всички проследиха погледа на Карлос.

До малката кухня в дъното вдясно на дървен стол седеше голо мъжко тяло — без глава и ръце и обляно в кръв. Коленете бяха леко прегънати и долните части на краката му бяха под седалката на стола. Стъпалата бяха отрязани в глезените.

Хънтър пръв забеляза главата. Беше на масичка за кафе зад саксия с растение. Устата на Насхорн беше широко отворена, сякаш искаше да издаде последен писък на ужас. Млечнобелите очи бяха хлътнали дълбоко в черепа и показваха, че е мъртъв от повече от час. Но още гледаха втренчено — унесено, невярващо и уплашено. Поглед на човек, който е знаел, че ще умре от мъчителна смърт. Робърт проследи накъде гледат очите на жертвата и видя онова, от което се бяха страхували. Друга скулптура, сътворена от частите на тялото на убития, поставена върху високия барплот за закуска в ъгъла.

Гарсия и Каролин я забелязаха след няколко секунди.

— Мамка му! — промълви Карлос и насочи лъча на фенерчето си върху скулптурата.

— Предполагам, че отговорът на въпроса ми е да, извършителят е същият — отбеляза съдебният лекар.

Хънтър освети пода и един по един тримата влязоха в каютата, като внимаваха да не стъпват в локвите кръв. Робърт долови странен парлив мирис във въздуха. Познаваше го, но при наличието на коктейла от миризми в каютата беше невъзможно да го определи.

— Може ли да запалим лампите, докторе? — попита Гарсия.

— Да — кимна тя.

Карлос щракна електрическия ключ за осветлението.

Лампата на тавана проблесна два пъти и светна. Беше малко по-силна от свещите.

Доктор Хоув приклекна до вратата. Вниманието й беше привлечено от първата голяма локва кръв. Тя потопи показалеца си в нея и после го потърка с палеца, за да провери гъстотата. Силната металическа миризма на кръвта опари носа й, но тя не трепна. Изправи се, заобиколи по външния периметър и се приближи до стола и обезглавения и разчленен труп.

Хънтър отиде до масичката за кафе, където беше оставена главата. На лицето на жертвата беше изписан силен, умопомрачителен страх. Ивици разплискана кръв го оцветяваха като бойна окраска. Робърт се наведе и огледа устата. За разлика от първата жертва езикът на Насхорн не беше отрязан. Беше се дръпнал назад и почти докосваше сливиците, но беше там. В лявата страна на лицето имаше огромна рана. Челюстта беше счупена и от кожата се подаваше окървавено парче кост, широко половин сантиметър.

— Послесмъртното вкочаняване още не е започнало — каза съдебният лекар. — Според мен той е мъртъв от по-малко от три часа.

— Убиецът е искал да намерим жертвата бързо — отбеляза Хънтър.

Каролин го погледна с любопитство.

— Първият полицай, дошъл на местопрестъплението, каза, че стереоуредбата е била включена и е гърмяла силна рок музика.

— Убиецът ли я е оставил така?

— Кой друг? — отвърна Гарсия. — Искал е да привлече внимание към лодката. Знаел е, че някой скоро ще се оплаче или ще дойде да почука.

— Точно така. — Робърт се върна на входа на каютата. Както бе споменал полицай Роджърс, на стол до вратата имаше малко черно дистанционно управление.

— Той каза, че се повтаряла третата песен.

— Само третата песен? — Патоанатомът се огледа и видя стереоуредбата върху барчето в дъното на каютата.

— Да.

— Хайде да я чуем — предложи тя.

Хънтър избра третата песен и я пусна.

Помещението се изпълни с изключително силна музика. Първо бас китара и после барабани, бързо последвани от клавишни инструменти. След няколко акорда се включиха вокали и електрически китари.

— Наистина е силна, по дяволите. — Карлос запуши ушите си.

Доктор Хоув трепна.

Робърт намали звука, но не спря диска.

— Песента ми е позната. — Съдебният лекар се намръщи и се опита да си я спомни.

Хънтър кимна.

— Групата се казва „Фейт Ноу Мор“. Убиецът, изглежда, има чувство за хумор.

— Защо? — попита Гарсия.

— Това е една от най-известните им песни — обясни Хънтър. — Стара е, мисля, че от края на осемдесетте години. Нарича се „Разпадам се“. Хорът пее, че някой се разпада на парчета и трябва отново да бъде сглобен. Метафорично, разбира се.

Карлос и Каролин се спогледаха.

— Ето, слушайте — каза Робърт.

Гарсия и патоанатомът инстинктивно се обърнаха към стереоуредбата и се заслушаха. Щом хорът свърши, Хънтър спря песента.

В каютата настъпи тишина.

— Откъде знаеш? — попита доктор Хоув. — И не ми казвай, че четеш много.

Робърт повдигна рамене.

— Харесвам рок музиката. Обожавах този албум.

— Този човек е напълно побъркан — заяви Карлос и отстъпи крачка назад. — Колко извратен трябва да е някой, за да направи такова нещо… — Той вдигна ръце и огледа каютата. — И да прояви чувство за хумор?

Хънтър и съдебният лекар не отговориха. Нямаше какво да кажат.

28.

Продължителното мълчание беше прекъснато от стъпки и гласове навън. Хънтър, Гарсия и доктор Хоув се обърнаха към входа на каютата. Секунда по-късно на прага се появиха двама криминалисти, облечени в бели гащеризони с качулки. Носеха метални куфарчета.

— Дайте ни минутка, Глен — каза патоанатомът и вдигна дясната си ръка, преди криминалистите да влязат.

Глен Игън и Шона Рос спряха до стъпалата.

— Първо искаме да огледаме някои неща — добави съдебният лекар. — Може да започнете на палубата.

— Няма проблем, докторе. — Те се обърнаха и се качиха горе.

— Побъркан или не — продължи доктор Хоув, — убиецът знае какво прави. — Вниманието й отново се насочи към осакатения труп на стола. — Този път е използвал игла и конец, за да зашие брахиалните артерии и да ограничи кървенето и, изглежда, е свършил добра работа. — Тя погледна под стола. Краката на Насхорн бяха бинтовани на глезените, където бяха отрязани стъпалата. — И неизвестно защо убиецът е превързал раните на краката.

Робърт се приближи да види по-добре.

— Странно — отбеляза той и изведнъж отново долови необикновената парлива миризма.

— Да, много странно — съгласи се Каролин.

Карлос извади диска от стереоуредбата и го сложи в найлонов плик за веществени доказателства. На лавицата имаше и други дискове. Гарсия ги прегледа набързо. Повечето бяха на рок групи от осемдесетте и деветдесетте години на двайсети век.

Хънтър най-после пристъпи към новата скулптура, която беше още по-извратена и зловеща от първата.

Този път ръцете бяха отрязани от тялото точно под раменете и след това още веднъж в лакътните стави, на четири парчета. Двете предни части бяха завързани с тел, със събрани една до друга китки, и изправени. Ръцете бяха непохватно разтворени с дланите нагоре, сякаш готови да хванат летяща топка. Палците бяха изкривени, очевидно счупени. Всички други пръсти липсваха. Бяха отрязани в кокалчетата и стегнато завързани два по два с тел и залепени с каноколит и образуваха четири отделни фигури. Убиецът обаче ги беше направил да изглеждат почти еднакви, като ги беше изрязал в странни фигури — уголемени и заоблени на върха, извити в средата и изтънени в основата. Бяха поставени на кухненския плот, на трийсетина сантиметра от ръцете. Двете фигури бяха изправени. Другите две лежаха една върху друга.

— Е, какво мислите, че е този път? — попита Карлос и пристъпи по-близо. — Крокодил?

Доктор Хоув изненадано присви очи.

— Този път? Досетили сте се какво означава първата скулптура?

— Още не сме разбрали значението й — отвърна Робърт.

— Но знаем какво образува скулптурата — добави Гарсия.

— Образува?

Карлос погледна крадешком партньора си и направи гримаса.

— Скулптурата образува фигури от сенки на стената.

— Моля?

Гарсия кимна.

— Да, правилно ме чу, докторе — потвърди той. — Фигури от сенки. При това доста умело направени. Първата скулптура хвърля на стената сянка на куче и птица. Или нещо подобно.

Каролин имаше такъв вид, сякаш очакваше някой от детективите да прихне да се смее, но това не стана.

— Открихме го случайно — каза Хънтър. — Няколко минути преди да ни се обадят за пристанището. Нямахме възможност да анализираме добре сенките.

— Той набързо й разказа какво се е случило в кабинета му.

— И сенките приличат на куче и птица?

— Да.

Зелените й очи се отместиха към барплота.

— И сте сигурни, че това не е случайно?

Двамата детективи поклатиха глави.

— Образите са твърде добре очертани, за да е случайно — каза Робърт.

— И сега трябва да разберете какво означават кучето и птицата?

— Точно така — отговори Карлос. — Убиецът си играе с нас, докторе. Задава ни гатанка в гатанката. Може би сенките не означават нищо и в момента той ни се подиграва. Кара ни да се въртим в кръг, опитвайки се да разберем дали наистина има смисъл в Скуби Ду и птичето Туити, а в това време отново разчленява хора.

— Почакайте. — Доктор Хоув вдигна ръка. — Образите приличат ли на анимационни герои?

— Не — поясни Гарсия. — Извинявам се за неуместното си чувство за хумор.

Съдебният лекар погледна Хънтър и посочи скулптурата.

— Ако сте прави, това нещо също би трябвало да хвърля някаква сянка на фигура на стената.

— Вероятно.

Ако в каютата имаше уред за измерване на напрежението, стрелката му щеше да прехвърли максимума.

— Тогава да проверим — предложи Хоув. Любопитството й беше толкова силно, че бе почти видимо.

Тя щракна фенерчето си, а после се приближи до електрическия ключ и угаси осветлението.

Робърт и Карлос също запалиха фенерчетата си. Няколко минути обикаляха уродливата скулптура, осветяваха я от всички страни и се вглеждаха в сенките, които хвърляше на стената.

Не видяха нищо — нито животни, нито предмети или думи.

Погледът на Хънтър отново се отправи към главата на Насхорн на масичката за кафе. Нещо в начина, по който беше поставена, привлече вниманието му. Гледаше право към скулптурата, но от малък ъгъл и леко нагоре.

— Ще опитам нещо. — Робърт се премести и насочи лъча на фенерчето към скулптурата, но този път точно под ъгъла, под който гледаше главата на Насхорн. — Може би убиецът ни показва как да я гледаме.

— Като е сложил точно там главата на жертвата? — малко недоверчиво попита Каролин.

— Кой знае? Не бих пренебрегнал нищо за това чудовище.

Всички млъкнаха и се втренчиха в странните сенки на стената зад скулптурата.

Тялото на доктор Хоув се разтрепери като наелектризирано и кожата й настръхна.

— Да ме вземат дяволите!

29.

На паркинга зад кино „Ню Уърлд“ в Марина Дел Рей бяха спрели най-малко дузина полицейски коли. Насъбралата се любопитна тълпа вече беше значителна и броят на новинарските микробуси и репортерите се беше удвоил през последния час.

— Извинете — каза млада жена на двайсет и пет години на монтьора, който стоеше в края на тълпата и спокойно наблюдаваше полицейския и медийния цирк. — Знаете ли какво се е случило тук? — Тя говореше с акцент от Средния Запад, може би от Мисури или Уисконсин. — Яхта ли е била открадната?

Монтьорът се подсмихна на наивността на жената и се обърна с лице към нея.

— Мисля, че за една открадната яхта не биха дошли толкова много ченгета и телевизионни екипи. Дори в Лос Анджелис.

Очите на жената се отвориха по-широко.

— Някой е бил убит? — попита с вълнение.

Монтьорът помълча и после кимна.

— Да. В последната лодка в края на дока.

Жената се повдигна на пръсти, за да зърне лодката, но не видя нищо, освен главите на няколко любопитни зяпачи като нея.

— Изнесоха ли вече трупа? — попита тя, докато се въртеше се наляво и надясно и се опитваше да съзре нещо.

— Мисля, че не са.

— Отдавна ли сте тук?

— Може да се каже — отвърна монтьорът.

— Чудя се какво ли е станало.

Монтьорът беше чел някъде, че повечето хора изпитват нездрав интерес към смъртта. Колкото по-жестока и страшна, толкова повече искаха да знаят за нея и да видят трупа. Някои учени приписваха това на първичен инстинкт за насилие — спящ и непроявен в някои, но много активен в други. Някои психолози смятаха, че е свързан с обсебеността на хората да разберат смъртта и какво се случва с това.

— Чух, че са го обезглавили — каза той, разпалвайки извратеното любопитство на жената.

— Не може да бъде. — Тя се развълнува още повече, отново се надигна на пръсти и изви шия, опитвайки се да види нещо отвъд тълпата.

— Така чух — продължи монтьорът. — И цялата лодка била оплискана в кръв. Страшно извратено.

— Мили Боже! — Жената закри с ръка устата си.

— Да. Добре дошли в Лос Анджелис.

Тя изглеждаше отвратена няколко минути, докато очите й съзряха полицай точно пред тях. Жената подскочи въодушевено на пръсти като дете, на което току-що са казали, че ще отиде в „Дисниуърлд“ за пръв път.

— А, ето там има ченге. Хайде да отидем да го питаме.

— Без мен. Аз си свърших работата тук. И без това трябва да тръгвам.

— Не мога да повярвам, че не проявявате любопитство.

— Мисля, че ченгето няма да ми каже нещо, което вече не знам.

Жената се намръщи, като чу думите му, но беше твърде развълнувана, за да се замисли над тях.

— Е, аз ще го попитам. Искам да знам.

Монтьорът кимна и навлезе в тълпата.

Жената разбута хората и се приближи до полицая.

Нито тя, нито ченгето или някой друг забеляза мъничките петна кръв по панталоните на монтьора.

30.

Наближаваше един след полунощ, когато Хънтър най-после се върна в апартамента си. Отчаяно искаше да се изкъпе. В каютата имаше толкова много кръв, че въпреки предпазното облекло имаше чувството, че е омърсена не само кожата, но и душата му.

Той затвори очи, облегна глава на белите плочки и остави силната, гореща струя на душа да масажира напрегнатите мускули на врата и раменете му. Бавно прокара ръка през косата си. Пръстите му докоснаха дълбокия грозен белег на тила му и той опипа грубата, грапава кожа. Това беше спомен колко решителен и смъртоносен може да бъде злият ум. Не че се нуждаеше от напомняне. Въпреки че се случи преди няколко години, срещата му с чудовището, което медиите бяха кръстили Ангела на смъртта, беше прясна в паметта му като спомен отпреди минута. Болезненият белег на тила постоянно му напомняше колко близо бяха двамата с Гарсия до смъртта.

Проблемът беше, че каквото и да правеше, и колкото и бързо, и усилено да работеше полицията, не можеха да хващат престъпниците достатъчно бързо. Веднага щом заловяха и изпратеха в затвора някой маниакален убиец, по улиците вече обикаляха двама, трима или четирима. Везните бяха наклонени на погрешната страна. Колко иронично беше, че Града на ангелите, изглежда, привличаше повече зло от всеки друг голям град в САЩ.

Хънтър нямаше представа колко време е стоял под душа, но когато прогони спомена и спря водата, загорялата му от слънцето кожа беше придобила тъмнорозов оттенък и пръстите му бяха набръчкани като сушени сливи.

Той се избърса, уви се в чиста бяла хавлия и отиде във всекидневната. Барчето му беше малко, но съдържаше внушителна колекция на познавач от малцово уиски. Робърт се нуждаеше от нещо силно, но успокояващо и отпускащо. Не търси дълго и направи избора си веднага, щом погледът му се спря на бутилка петнайсетгодишно „Балвени“.

Наля си щедра доза, добави съвсем малко вода и се разположи на черния кожен диван. Направи всичко възможно да не мисли за случая, но образите на всичко, което беше видял през последните няколко дни, нямаше къде другаде да отидат и продължиха да се въртят и преплитат в съзнанието му. Бяха се досетили за изображенията, образувани от първата скулптура, но преди да имат възможност да разберат какво е значението им, убиецът им беше оставил втора жертва, втора скулптура и втора група изображения, които на пръв поглед бяха още по-безсмислени от първите. Робърт нямаше представа откъде да започне.

Той отпи голяма глътка от уискито и се съсредоточи върху силния му аромат. Високото съдържание на алкохол придаваше на малцовото уиски допълнителна сила, без да влияе на богатия му вкус на плодове.

След няколко минути и още една чашка Хънтър започваше да се отпуска, когато мобилният му телефон иззвъня.

Той инстинктивно погледна часовника си.

— Не може да бъде. — Вдигна капака на телефона и го допря до ухото си. — Детектив Хънтър.

— Робърт, обажда се Алис.

Той свъси вежди.

— Алис? Какво има?

— Чудех се дали искаш едно питие.

— Питие? Наближава два след полунощ.

— Знам.

— И вероятно също знаеш, че това е Лос Анджелис, където почти всички кръчми затварят в два.

— Да, знам.

— Тогава това не осуетява ли идеята ти за питие по това време?

Последва кратко мълчание.

— Може би ще ме поканиш в апартамента си да пийнем нещо?

Робърт се намръщи.

— Искаш да дойдеш в апартамента ми да пийнеш нещо?

— На ъгъла съм. Мога да дойда за… две минути. Или дори по-малко.

Хънтър погледна към прозореца на всекидневната си. Не му беше останало време да провери, но беше сигурен, че Алис Бомонт не живее в тази част на града. На две минути от апартамента му в която и да е посока нямаше никакви заведения.

Той се поколеба.

— Мисля, че открих нещо, Робърт — добави Алис.

— Какво?

— Може би разбрах какво означава фигурата от сянка.

31.

Хънтър нахлузи стари джинси и бяла тениска. Тънкият памучен плат се опъна на широките му рамене и прилепна за тялото му като втора кожа. Навсякъде във всекидневната му бяха разхвърлени вестници, списания и книги. Замисли се да подреди малко, но в това време на вратата са почука. Той взе пистолета си „Хеклер и Кох USP“, четирийсет и пети калибър, провери предпазителя, пъхна оръжието в колана на джинсите си и се приближи до вратата.

Разнесоха се три похлопвания.

— Робърт? Аз съм, Алис — извика тя отвън.

Хънтър отключи, махна веригата и открехна вратата.

На прага стоеше Алис Бомонт. Носеше черно кожено куфарче. Разпуснатата й руса коса блестеше дори на слабата светлина в коридора. В момента определено не приличаше на адвокат. Консервативният й костюм беше заменен с тесни сини джинси, черна памучна блуза с дълбоко деколте и черни, високи до коленете ботуши с квадратни токове. Гримът й пак беше лек, но малко по-дързък. Парфюмът й ухаеше на цветя и беше предизвикателен.

Робърт я гледаше мълчаливо.

— Може ли да вляза или ще говорим в коридора?

— Да, извинявай. — Той отстъпи и я покани да влезе. Апартаментът беше полутъмен. Светеше само лампата на масата за хранене.

Алис бързо огледа малката стая.

— Приятно… уютно — отбеляза тя. В гласа й нямаше ирония. — Но може малко да се подреди.

Хънтър затвори вратата и мина покрай нея.

— Не трябва ли да спиш по това време?

Тя се засмя.

— След всичко, което се случи днес? Откриването на фигурите от сенки? И след като ти и Гарсия изскочихте от кабинета, за да отидете на оглед на второ убийство, вероятно извършено от същия човек? — Алис поклати глава. — Нямаше как да избия всичко това от главата си.

Робърт не можеше да спори. Очите му се отместиха от лицето й.

Тя зачака, но той не каза нищо.

— Капитан Блейк беше права, нали? Той го е направил отново.

Хънтър кимна.

— Пак ли е оставил скулптура?

Детективът отново кимна.

Алис леко въздъхна.

— Нуждая се от питие — заяви тя и сложи куфарчето си на пода.

— Боя се, че нямам богат избор. Шотландско уиски или бира. Само това имам.

— Бира ще бъде чудесно.

Той извади студена бира от хладилника, отвори я и й я даде.

Жената се втренчи за миг в бутилката и после в Робърт.

— А може ли чаша?

Той посочи шкафа над умивалника.

— Вземи си.

Алис го отвори и видя две халби, една висока стъклена чаша за кока-кола, четири малки чашки за текила и половина дузина чаши за уиски. Тя взе високата чаша.

Двамата отидоха във всекидневната и Хънтър си наля уиски.

— Каза, че може би си разбрала какво означават фигурите на сенките. Слушам.

Алис отпи от бирата.

— След като с Карлос излязохте от кабинета, аз продължих да мисля за скулптурата и сянката й. Думите ти звучаха логично, а именно, че тълкуването на значението на образите трябва да е пряко свързано с вида птица и куче, което представляват.

Робърт кимна и й предложи да седне, като посочи дивана. Тя се настани и взе куфарчето си.

Хънтър издърпа единия чамов стол до масата за хранене, обърна го и седна.

— Докато вас ви нямаше, аз се залових за работа — продължи Алис. — Потърсих в интернет различни видове кучета и средни по големина „едри“ птици, както ти предположи — гарги, гарвани и врани. Сравних образите им… — Тя млъкна и се поправи: — Всъщност силуетите им със сянката на скулптурата.

— И какво установи?

— Много неща. — Тя отвори куфарчето и извади няколко листа. — Всяко от животните, които проверих, има няколко метафорични значения. Колкото повече търсех, толкова по-сложно ставаше. А когато започнах да търся в различните култури и в различни периоди от историята, бяха засипана от символизъм.

Хънтър повдигна вежди.

— Например — Алис сложи лист хартия на масичката за кафе между тях — за някои американски индиански племена койотите и вълците може да означават всичко от бог до зло същество или дори самия дявол. Неслучайно и в анимационните филми, и в сериозните произведения на изкуството повечето изображения на демони — Сатаната, Вюлзевул, Азазел и други — приличат на кучета.

Робърт взе листа и прегледа информацията на него.

— В египетската митология Анибус е бог с глава на чакал, свързван с мумифицирането и отвъдния живот.

Той кимна.

— В текстовете в пирамидите от Древното царство Анибус е главният бог на смъртта. По-късно е заместен от Озирис.

Сега беше ред на Алис да го погледне учудено.

Той повдигна рамене.

— Чета много.

— Някои култури по света вярват, че гарванът е същество на мрака като прилепа — продължи Алис — и символизира загадъчност, обърканост, гняв, омраза, агресивност и всичко, което обикновено се свързва с тъмната половина. — Тя сложи втори лист на масичката.

Робърт го взе.

— Обичайното значение, свързвано с гарвана или гаргата, е… — Алис млъкна като учителка, която иска да предизвика интереса на учениците си — смъртта. Някои култури изпращали гарга или гарван на враговете си, за да покажат, че са набелязани да умрат. Понякога цялата птица, друг път само главата й. — Тя си пое дълбоко дъх. — В Южна и Централна Америка някои все още го правят. — Посочи листа в ръцете на Хънтър.

Той пак отпи глътка уиски и мълчаливо прочете документа докрай.

— Преди да преминем по-нататък, искам да те питам нещо — рече Алис.

— Казвай.

— Защо убиецът е направил скулптурата и фигурите от сянката й? Ако се е опитвал да предаде послание, защо не го е написал на стената като онова за горката болногледачка? Защо ще си прави труда и ще рискува да отдели време да сътвори такова нещо само за да ни остави улика?

Робърт бавно завъртя врат отляво надясно. Дори след душа и двете питиета вратът му беше схванат.

— Обикновено, когато престъпниците умишлено оставят улика, това е по две причини — отвърна той. — Едната е да дразнят и да предизвикват полицаите. Мислят се за много умни. Смятат, че няма да ги заловят. За тях това е игра. Уликите увеличават залога и го правят по-предизвикателен.

— Мислят се за богове? — Алис си спомни какво им беше обяснил приятелят й, експертът по изящните изкуства.

— Понякога, да.

Тя се замисли.

— А каква е другата причина?

— Да объркат полицаите и да ги отклонят от вярната следа, така да се каже. В този случай уликите нямат нищо общо с престъплението, но ние не знаем дали е така, а те знаят, че ако оставят нещо очевидно важно, полицията ще трябва да го разследва. Такъв е протоколът. Ще бъде загубено ценно време, за да се разкодира фалшивата улика, която са оставили.

— И колкото е по-загадъчна, толкова повече време губи полицията?

— Да.

Алис разгада изражението на Хънтър.

— Но ти не вярваш, че тази теория е вярна за тези две убийства, нали?

— За второто, но има вероятност убиецът да е толкова заблуден, че да си мисли, че е непобедим и не може да бъде хванат. Да се мисли за Господ.

— Но не си убеден.

— Не — без колебание отговори той.

— Тогава имаш ли някакви други идеи?

Той погледна чашата си и после отново Алис.

— Мисля, че този убиец оставя улики, защото това е важно за него. Скулптурата и фигурите на сянката й имат специфично и много важно значение във всичко това. Все още не знаем какво е, но съм сигурен, че имат. Нещо пряко свързано с убиеца, жертвата, самото деяние или всичко заедно. Скулптурата и фигурите на сянката й не са създадени за забавление, само за да предизвикат полицаите и да ни отклонят от вярната следа, нито само за да ни покажат колко умен е убиецът, а защото без тях актът няма да е пълен. Не и за убиеца.

Алис се размърда нервно на мястото си. Нещо в думите на Хънтър я накара да се почувства неспокойна.

— Какво друго откри?

Тя сложи трети и последен лист на масичката за кафе.

— Нещо много интересно. И мисля, че това може да е отговорът, който търсим.

Той се приведе напред. Очите му пробягаха по текста.

— Спомних си, че Дерек обичаше митологията. Четеше много такива книги. И никога не пропускаше възможност да направи аналогия и да цитира откъс от митологията в обикновен разговор или по време на изявление в съда. Затова опитах изстрел в тъмното.

— И?

— Открих, че койотът споделя много общи характерни черти с митологичната фигура на гарвана — бързина, хитрост, потайност… но когато двете фигури се съчетаят, това най-често означава… — Алис посочи листа.

Робърт прочете реда.

— „фигурата на койот, съчетана с тази на гарван, символизира мошеник, лъжец, измамник, предател… същество или човек, който лъже.“

32.

Полицейска сирена, виеща в далечината, наруши зловещата тишина, която се беше възцарила във всекидневната на Хънтър. Алис се постара да разгадае изражението на Робърт, но не можа.

— Убиецът сигурно ни казва какво мисли за Дерек. Смята го за лъжец, измамник и предател. — Тя вдигна ръка, преди Хънтър да успее да отговори. — Знам какво ще кажеш. Дерек беше адвокат и мнозина смятат адвокатите за измамници и лъжци по професия.

Робърт мълчеше.

— Но Дерек Никълсън не беше обикновен адвокат, специалист по договорни отношения или правонарушения срещу личността. Той беше щатски прокурор. Имаше един-единствен клиент — щатът Калифорния. Работата му беше да осъжда престъпници, заловени от полицията. И заплатата му не зависеше от това дали ще спечели, или ще загуби делото, нито колко пари ще изцеди от ответника.

Хънтър все още не казваше нищо.

Алис се оживяваше все повече.

— Мисля, че убиецът не намеква за себе си, че е измамник, а има предвид Дерек, но не само защото е бил адвокат. Трябва да е заради нещо друго. Нещо, което още не сме открили.

— Стигна ли донякъде със списъка с престъпници, които Никълсън е осъдил през годините? — попита Робърт.

— Още нямам пробив — отвърна Алис и стана. — Нищо за онези, които са били освободени, или за роднините на тези, които все още са в затвора, не предполага, че са способни да извършат нещо от тази величина. Но ако има такива, ще ги намеря. Имаш ли нещо против да си взема още една бира? — Тя посочи към кухнята.

— Чувствай се като у дома си.

Алис отвори хладилника и се намръщи, като видя колко е празен.

— Хей, от какво живееш? Протеинови напитки, шотландско уиски и… — Тя бързо огледа кухнята. — Въздух.

— Диетата на шампионите — отговори Хънтър. — Ами онези, които Никълсън не е изпратил в затвора? Онези, които не са били осъдени заради процедурен пропуск или нещо друго? Ами жертвите на обвинените? Онези, които смятат, че държавата не е изпълнила дълга си? Възможно ли е някой от тях да е способен на такова отмъщение? Някой обвинявал ли е директно Никълсън, че е загубил някое дело?

Алис си наля бира и се върна във всекидневната.

— Трябва да призная, че не ми остана време да проверя. Но, повярвай ми, ако има връзка между убийството на Дерек и някое от делата му, ще я открия.

Робърт задържа погледа си на Алис. Нещо в естествения, самоуверен начин, по който тя говореше, му подсказа, че самочувствието й не е само перчене и поза, което беше изненадващо, като се имаше предвид, че тя работи в най-самонадеяната и самовеличаеща се правораздавателна агенция от всички в Калифорния — Окръжната прокуратура. Не, самоувереността й не беше само на думи, а се дължеше на убеденост в себе си и възможностите й.

— Втората жертва… — продължи тя и отпи малка глътка от бирата. — И той ли е бил адвокат, или прокурор?

Хънтър стана и се приближи до прозореца.

— По-лошо. Бил е ченге.

Очите на Алис се отвориха широко от изненада, а умът й вече започна да преценява последиците от това.

— Името му е Андрю Насхорн — добави Робърт.

— Детектив ли е бил?

— Да, допреди осем години.

Алис спря, както беше вдигнала чашата.

— Какво се е случило?

— Бил е прострелян в корема, докато гонел заподозрян в Ингълуд. Резултатът бил колапс на единия бял дроб, месец в болница и шест месеца отпуск по болест. След това вече не можел да се занимава с оперативна дейност и предпочел да остане в отдел „Поддръжка на операции“ в Южния район.

— И колко време е бил детектив?

Хънтър разбра, че Алис схваща бързо.

— Десет години.

Лицето й сякаш пламна от същото, което и Робърт си беше помислил преди няколко часа.

— Двамата с Дерек може да са имали общ случай — заяви тя. — Или дори повече от един. Десет години е дълго време на залавяне на престъпници.

Робърт се съгласи с това.

— Дерек беше прокурор двайсет и шест години. — Мислите на Алис вече течаха като пълноводна река. — Има вероятност да е съдил поне един извършител, който… Как му беше името?

— Андрю Насхорн.

— Който Насхорн е заловил.

Хънтър отново се съгласи.

— Това може да е първата реална връзка. Може би дори пробив. Ще съпоставя информацията и ще видя какво ще излезе.

Робърт погледна часовника си.

— Да, но не сега. И двамата се нуждаем от сън.

Алис кимна, но не помръдна. Очите й останаха приковани в него.

— Ти спомена, че има втора скулптура.

Той не отговори.

— Имаше ли възможност да провериш дали и тя изобразява фигури от сенки на стената?

— Алис, не чу ли какво казах? Трябва да поспим. И ти трябва да си починеш, и да престанеш да мислиш за разследването поне няколко часа.

— Има фигури от сенки, нали? Сега имаме нещо друго. Нова улика, оставена от убиеца? Какво представлява?

— Още не знаем — излъга Робърт.

— Разбира се, че знаете — предизвика го Алис. — Защо не искаш да ми кажеш?

— Защото ако ти кажа, щом се прибереш вкъщи, ще включиш компютъра си и ще търсиш в интернет, докато откриеш нещо. А и двамата се нуждаем от сън. Това означава и ти. Зарежи всичко. Дай на мозъка си няколко часа почивка или ще изпуши.

Алис спря пред шкафа във всекидневната, където бяха наредени няколко снимки в рамки, и взе онази най-отзад — младия и усмихнат Хънтър, облечен в колежанска тога по случай дипломирането. До него стоеше баща му. Изражението му говореше на целия свят, че в този ден няма по-горд от него. Алис се усмихна, върна снимката на шкафа и отново се обърна към Робърт:

— Ти изобщо не ме помниш, нали?

33.

Хънтър не трепна и не пророни нито дума. Втренчи се в Алис и потърси някакъв спомен в паметта си, но нямаше представа къде да го намери.

Когато я видя за пръв път вчера сутринта, нещо в нея му се стори познато, но не можа да се досети какво. След това нещата се развиха толкова бързо, че не му остана време да я провери. Той запази спокойствие.

— Трябва ли да те помня?

Тя отметна косата си на една страна.

— Предполагам, че не. Не съм от онези, които се запомнят.

Алис търсеше съчувствие или съжаление, но той не й го даде.

— Ти беше вундеркинд — добави тя. — Отиде да учиш в „Мирман“, специалното училище за надарени деца. Ако си спомням правилно, за теб се говореше, че коефициентът ти на интелигентност излиза от скалата. Дори за вундеркинд.

Хънтър се облегна на рамката на прозореца и усети, че пистолетът се притисна в гърба му.

От много ранна възраст лесно се виждаше, че е различен от останалите. Той разбираше нещата по-бързо от повечето и докато другите ученици обикновено завършваха прогимназия на четиринайсет години, Хънтър приключи с учебната програма до единайсетия си рожден ден. Не след дълго директорът на училището го препоръча в „Мирман“ за надарени деца на Мълхоланд Драйв.

— Но дори учебната програма в специалното училище не беше достатъчно трудна за теб. Завърши четирите години в гимназията за две, нали?

Споменът му за Алис придобиваше очертания.

— И ти учеше в „Мирман“ — каза Робърт.

Тя кимна.

— Бях в твоя клас, когато ти започна — усмихна се Алис. — Но ти не се задържа дълго. Само за няколко месеца взе учебната програма за цялата година и те преместиха в по-горен клас. За теб програмата в „Мирман“ беше толкова лесна, че им беше трудно да ти намерят място. И четирите гимназиални години станаха две, нали?

Той леко повдигна рамене.

— Знам, защото баща ми беше учител там.

Робърт я погледна. В очите й се появи тъга.

— Преподаваше философия.

— Господин Гелър? Господин Антон Гелър? — попита той и изведнъж ясно си спомни момичето — дребничко, закръглено, с тъмна коса и осеяно с лунички лице и лъскава шина на зъбите. Спомни си, че няколко пъти бе разговарял с нея, когато беше на четиринайсет-петнайсет години. Тя беше ужасно срамежлива, но много умна и симпатична.

— Да, господин Гелър е татко — отвърна Алис. — Помниш го, а?

— Той беше фантастичен учител.

Тя наведе глава.

— Знам.

— Сменила си цвета на косата си.

Тя се засмя.

— Блондинка съм от петнайсет години.

— Луничките ти са изчезнали.

Алис погледна Хънтър с доволно изражение, сякаш искаше да каже: „Наистина ме помниш!“

— Не, още са тук, но са скрити под слънчев загар и умело поставен грим. Шината обаче изчезна завинаги и доста отслабнах. — Тя отпи още една глътка бира. — Баща ми се гордееше с теб. Мисля, че ти беше най-добрият му ученик.

Робърт не каза нищо.

— Чух, че си отишъл в Станфорд с пълна стипендия и там си завършил за нула време. Взел си докторска степен по анализ на престъпното поведение и биопсихология, когато си бил само на двайсет и три.

Той продължаваше да мълчи.

— Това е внушително дори за ученик на „Мирман“. Баща ми казваше, че един ден вероятно ще станеш президент на Съединените щати или велик учен. Определено известна личност. — Алис премести тежестта си на другия крак. — Но аз предполагам, че си предпочел тръпката да преследваш психопати, а?

Робърт пак не отговори.

— Освен това си отказал пет покани да работиш във ФБР. Но докторската ти теза е станала задължително четиво в Академията им. — Тя млъкна и отново погледна снимката от дипломирането на Хънтър. — След като завърших „Мирман“, аз отидох в МТИ.

Повечето хора биха произнесли с гордост тези думи. Масачузетският технологичен институт е най-престижният и известен изследователски университет в САЩ и може би в света. Алис обаче изглеждаше смутена.

— Имам докторска степен по електроинженерство и компютърни науки.

— Предполагам, че си предпочела тръпката да работиш като изследовател за лосанджелиската прокуратура, а? — попита Робърт.

Тя се засмя.

— Разби ме. Истината е, че ми писна да съм хакер за правителството. Преди това работех за тях.

— В специалния отдел?

Сега беше ред на Алис да не отговори. Хънтър не настоя.

— Не се самозалъгвай — добави той. — Все още работиш за правителството.

— Е, да — призна тя. — Но причината е друга.

— По-благородна?

Алис се поколеба за миг.

— Може да се каже.

— Но пак си хакер — предизвика я Робърт.

Тя наклони глава на една страна по лукав, но очарователен начин.

— Понякога. И съжалявам. Затова знам толкова много за теб и какво си правил, след като си завършил „Мирман“. Когато окръжният прокурор Брадли ми каза, че ще работя с детектив от отдел „Убийства“ на име Робърт Хънтър, в главата ми нахлуха спомени от „Мирман“. Трябваше да разбера какво си правил оттогава досега.

— Проникнала си в базата с данни на ФБР? — Той знаеше, че отказът му на пет покани да работи за тях не е точно свободно достъпна информация.

— Не всичките им файлове се пазят от най-сигурните кодиращи алгоритми. Всъщност много малко. Проникването в която и да е система не е толкова трудно, ако знаеш какво правиш. Щом влезеш, вече е въпрос на навигация.

— И предполагам, ти си много добър навигатор.

Алис повдигна рамене.

— Всеки е добър в нещо.

Робърт допи уискито си.

— Как е баща ти?

Очите й се натъжиха.

— Той вече не е сред нас.

— Съжалявам.

— Почина преди десет години, но благодаря все пак. — Погледът й се насочи към друга снимка — Хънтър като малък, може би на десет-единайсет години, с къси панталонки, тънки крачета, бяла тениска, мършави ръце и права, въздълга коса. Точно както го помнеше. — Ти беше саможив и много кльощав. Прякорът ти беше…

— Клечо.

— Точно така. Боже, а сега си наедрял като Хълк. — Очите й се спряха на гръдния му кош. — Какво правиш? Коремни преси? Или тренираш на всички уреди във фитнес залата?

Хънтър не отговори.

— Виж, не съм изненадана от решението да станеш полицай — добави Алис.

— Защо?

Тя бавно отпи от бирата.

— Защото винаги ти е харесвало да защитаваш и да помагаш на хората.

Той не изглеждаше убеден.

— Най-добрият ми приятел в училище беше Стив Маккей. Помниш ли го? С очила с дебели стъкла, русолява къдрава коса и още по-слаб и срамежлив от теб. Съучениците му го наричаха Варения макарон.

Хънтър кимна.

— Да, помня го.

— А спомняш ли си, че един ден го защити след училище?

Робърт не отговори.

— Той се връщаше в дома си, който беше само на две преки от „Мирман“. Отнякъде изскочиха три едри чернокожи улични хлапета и започнаха да го блъскат. Искаха да му вземат новите маратонки и парите. Ти се появи изневиделица, фрасна единия в лицето и каза на Стив да бяга.

— Да, спомням си — каза той след кратко мълчание.

Алис се усмихна смутено.

— Пребиха те от бой. Какво си мислеше? Че можеш да се справиш с три по-големи и силни хлапета?

— Замисълът ми успя. Планът беше да отвлека вниманието им от по-малкото дете, за да избяга.

— И после какво?

Робърт отмести поглед встрани.

— Добре, съгласен съм. Планът не беше добре обмислен, но пак се осъществи. Знаех, че ще издържа на боя. Но мисля, че Стив нямаше да издържи.

Алис пак се усмихна — този път нежно.

— Стив се скрил зад една кола и видял всичко. Каза, че не си паднал. Поваляли те на земята, но все си се изправял, целият окървавен. След четвъртия или петия път по-големите хлапета се отказали и си тръгнали.

— Зарадвах се, че си заминаха. Не знам още колко щях да издържа. — Хънтър обърна глава и й показа лявото си ухо, като го прегъна. — Този белег е от побоя. Едва не ми откъснаха ухото.

Тя погледна грапавия белег под ухото му.

— Бил си в по-горен клас и си понесъл страхотен бой заради някого, когото едва си познавал — хлапе, две години по-малко от теб. Не познавам друг, който би направил подобно нещо.

Робърт се умълча и Алис не можа да разбере дали се е почувствал неудобно или не.

— Знаеш ли — каза тя, — въпреки че ти беше саможив, адски мършав и облечен като изпаднал рокаджия в лош ден, много момичета в „Мирман“ си падаха по теб.

— А ти? — Хънтър я прикова с погледа, който използваше по време на разпити.

Алис прехапа устни и отмести поглед от него.

— Мисля, че си прав. И двамата се нуждаем от сън. — Допи бирата си, взе куфарчето си и се приближи до вратата.

— Ще се видим на работа — каза Робърт.

Отговорът й беше усмивка.

34.

Капитан Барбара Блейк стоеше до Гарсия. Устата й беше полуотворена и нетрепващият й поглед бе вперен в сенките на стената. Виждаше ги за пръв път.

— Това не може да е сериозно — заяви тя след дълго мълчание.

Карлос не каза нищо.

— Искате да кажете, че някакъв убиец маниак нахлува в дома на прокурор от Лае Анджелис, накълцва го на парчета и завързва отрязаните части на тялото му, за да създаде някакъв откачен артефакт, така че да хвърля сянка на куче и птица на стената?

— Койот и гарван — поправи я Хънтър, който влезе в стаята. Беше успял да поспи само малко повече от четири часа, но за него и това беше много.

— Какво? — Барбара се обърна към него. — Какви ги говориш, по дяволите, Робърт? И има ли значение точно какви са?

— Добро утро и на теб, капитане.

Тя посочи копието на скулптурата и после сенките на стената.

— Това на добро утро ли ти прилича?

— Койот и гарван? — попита Карлос и присви очи, докато гледаше фигурите от сенки.

Хънтър съблече якето си и включи компютъра.

— Как разбра? — настоя Гарсия.

— Не бях аз, а Алис.

Сякаш като по даден знак вратата се отвори и в кабинета влезе Алис Бомонт. Косата й пак беше завързана на опашка като предишния ден, но този път носеше скъпи маркови слънчеви очила. Беше облечена в безупречен светлосив костюм с бяла копринена блуза и кокетна огърлица от бяло злато.

Очите на всички се отправиха към нея.

Тя вдигна глава и спря, когато почувства горещите им погледи.

— Добро… утро… Нещо лошо ли направих?

— Току-що им казах, че ти откри, че фигурите от сенки са койот и гарван — отговори Робърт. — Може би трябва да обясниш какво означават.

Алис сложи куфарчето си до импровизираното си бюро и разказа на капитан Блейк и Гарсия какво беше открила предишната вечер. Щом тя приключи, в стаята за миг настъпи тишина.

— Има логика — съгласи се Карлос.

Барбара скръсти ръце и се замисли.

— Така както аз го виждам — продължи Алис, — ако убиецът смята Дерек за лъжец, тогава за да му отмъсти по този начин, това трябва да е свързано с нещо, което се е случило по време на някое от делата му. Вероятно е била предполагаема лъжа, заради която някой е загубил свободата си или е бил осъден на смърт. Някой, когото убиецът смята за невинен. Или дори, както Робърт предположи, лъжа, която е означавала, че някой не е получил правосъдието, което според него заслужава. Някой, който смята, че е измамен и предаден от системата и по-точно от Дерек.

Капитан Блейк все още мислеше.

— Разполагаме ли вече с някакви имена? Някого, който Дерек Никълсън е изпратил в затвора и който се вписва в тази теория? — Очите й отново се насочиха към Алис.

— Още не — отвърна Алис, без да трепне от суровия поглед на капитана, — но до края на деня ще имаме име.

— По-добре това да стане до обяд. Окръжният прокурор Брадли каза, че ти си най-добрата, която има, затова докажи го. — Барбара хвърли на бюрото на Хънтър сутрешния брой на „Ел Ей Таймс“. Заглавието на първата страница гласеше: УЖАСЯВАЩА СКУЛПТУРА. ПОЛИЦАЙ ОТ ЛОС АНДЖЕЛИС УБИТ И НАКЪЛЦАН НА ПАРЧЕТА.

Хънтър прегледа статията. Там се споменаваше, че каютата на лодката на Насхорн е била обляна в кръв, обезглавеният му и разчленен торс е бил оставен на стол срещу вратата и отрязаните части на тялото му са били използвани за създаване на гротескна и отблъскваща скулптура. Освен това пишеше, че по стереоуредбата е звучала силна хевиметъл музика. Не бяха включени реални подробности.

— Същата новина беше съобщена и по телевизията късно снощи и отново рано тази сутрин — продължи капитан Блейк, докато крачеше из кабинета. — Сутринта пред дома ми вече чакаха репортер и фотограф. По дяволите, щом разбера от кой полицай е изтекла информацията, до края на живота си ще чисти тоалетните.

— Мисля, че информацията не е изтекла от полицай, капитане — каза Робърт.

— Тогава от кого? От жената на съседната лодка, която е открила трупа?

Хънтър поклати глава.

— Тя е била твърде разстроена, за да говори с някого снощи. Отне ми половин час, докато измъкна някаква информация от нея. Подсъзнанието й вече започваше да блокира паметта. Почти единственото, което си спомняше, беше кръвта. И с нея имаше полицай, докато й дадоха успокоителни и заспа. Репортерите не са говорили с нея.

— И все пак са говорили с някого.

— Може би с пазача на яхтклуба, който е бил дежурен снощи. — Робърт извади тефтерчето си. — Някой си Къртис Лодейро, на петдесет и пет години. Живее в Мейуд. В паниката си Джийн Ашман хукнала към охраната, след като напуснала лодката на Насхорн. Докато се обаждала на телефон 911, Лодейро отишъл да провери. Той огледал местопрестъплението по-добре от нея.

— Страхотно. Сутринта окръжният прокурор ми се обади още преди да съм станала. Веднага след това звънна шефът на Насхорн и после директорът на полицията. Медиите душат около историята като гладни кучета и натискът за резултати в разследването се засили максимално. И всички искат отговори незабавно. Ако убиецът е търсил внимание, едно е сигурно — всяко ченге в града жадува за кръвта му.

35.

Алис взе вестника от бюрото на Хънтър и прочете статията.

— Това са спекулации — заяви тя, прекъсвайки неловкото мълчание, настъпило в стаята. — Има две снимки — една на лодката отвън и цветна фотография на Андрю Насхорн. Няма изявления на свидетели или детективи, нито интервюта. Всички подробности, ако можем да ги наречем такива, са меко казано необосновани.

— Благодаря ти, че изказа очевидното — троснато рече капитан Блейк и я погледна гневно. — Спекулации или не, това няма да промени факта, че историята е стигнала до вестниците и телевизията. Хората ще започнат да се паникьосват. Не са им необходими доказателства. Трябва само да го прочетат във вестника или да го видят по телевизията. Сега всички търсят отговори и както винаги, ги искат от днес за вчера.

Алис не каза нищо. Знаеше, че Барбара е права. Беше го виждала много пъти в съдебните зали. Адвокатите подхвърляха на съдебните заседатели твърдения, срещу които знаеха, че противната страна ще възрази и съдията ще отхвърли и ще бъдат заличени от официалния протокол на заседанието. Това обаче нямаше значение. Казана дума — хвърлен камък. Заседателите я чуваха и мислите им се насочваха по посока, която устройва въпросния адвокат.

Капитан Блейк се обърна към Хънтър:

— Е, Робърт, говори. Ако си прав за фигурите от сенки, тогава това означава, че в лодката на Насхорн има други.

Той погледна Гарсия, който беше застанал до таблото със снимките и подреждаше на групи фотосите от новото местопрестъпление.

— Да, има — отвърна Карлос.

Барбара и Алис се приближиха до него и започнаха внимателно да разглеждат всяка снимка, която Гарсия закачаше на голямото бяло табло, фотографиите показваха каютата, кръвта по стените и пода, тялото, оставено на стола, главата на Насхорн върху масичката за кафе и новата скулптура на високия барплот.

— Боже Господи! — възкликна Алис и допря пръсти до устните си. Въпреки ужаса си тя беше твърде смаяна, за да отмести очи.

Вещият поглед на капитан Блейк се местеше от снимка на снимка и поглъщаше всеки детайл. По време на дългата си кариера тя беше виждала всяко грозно лице, което можеха да предложат престъпността и убийствата, но онова, което видя през последните три дни, беше разбило представите й на пух и прах и бе преместило границите на ново ниво. Злото, изглежда, имаше способността да се пресътворява много лесно.

Вниманието й се съсредоточи върху групата снимки, които показваха новата скулптура — облени в кръв ръце и пръсти, отрязани и после отново събрани по абсолютно несвързан и ужасяващ начин.

— Убиецът пак ли е използвал тел и каноколит? — попита Алис, присви очи и се втренчи в снимката в далечния десен ъгъл на таблото.

— Да — потвърди Карлос.

— Но този път на стената няма съобщение.

— Не е имало причина — отговори Робърт. — Посланието, оставено на стената в стаята на Дерек Никълсън, не беше пряко свързано с извършеното престъпление, а му е хрумнало на момента.

— Добре, разбирам, но защо го е написал? — настоя Алис. — Защо изобщо е оставил такова съобщение? Само за да съсипе психически горката болногледачка?

— Посланието не е отправено само към нея.

Думите на Хънтър изненадаха Алис.

— Моля?

— Предназначено е и за нас.

— Какво? — Барбара извърна глава от таблото. — Какви ги говориш, по дяволите, Робърт?

— Решителност, непоколебимост, всеотдайност — отвърна той, но не добави нищо повече.

— Продължавай да говориш, умнико — подкани го капитанът. — Ще ти кажа, когато загреем за какво става дума.

Той беше свикнал с иронията на Блейк.

— Убиецът иска да ни каже, че нищо не би го спряло, капитане — поясни той. — И ако абсолютно невинен човек го завари на местопрестъплението, и по някакъв начин застраши обекта му, той би убил и него. Без угризения. Без чувство за вина. Без да се замисля.

— Това потвърждава, че в убийството на Никълсън няма нищо произволно — добави Гарсия. — Робърт употреби оперативната дума — обект. И убиецът със сигурност е имал обект — да убие Дерек Никълсън и да използва частите на тялото му, за да създаде извратената си творба. Болногледачката не е влизала в плана му и не е застрашила обекта му. Щеше да се изложи на риск, ако беше запалила лампите.

— И това ни казва нещо много важно — добави Хънтър. — А именно, че убиецът не се паникьосва лесно.

— Защо? — попита Алис.

— Защото не я е убил. — Робърт се приближи до прозореца и разкърши схванатите си рамене и гръб. — Когато е чул, че болногледачката се връща в къщата, извършителят спокойно е прекратил работата си, угасил е лампите в стаята на Никълсън и е зачакал. Нейната съдба е била в ръцете му, не неговата в нейните.

— А повечето престъпници биха се изненадали, ако влезе някой, или биха се паникьосали, или биха нападнали и натрапника — поде мисълта му Блейк, — или биха избягали от местопрестъплението, без да довършат започнатото.

— Точно така. Съобщението на стената не е било планирано, а е мисъл, която му е хрумнала по-късно. Убиецът обаче го е видял като възможност да… ни предупреди за решителността и всеотдайността си, въпреки пагубното му естество върху психиката. — Хънтър махна резето и отвори прозореца. — Отначало не го осъзнахме, защото нямаше как да знаем, че той ще убие отново.

— Човекът е много самоуверен и безпроблемно се хвали с това — отбеляза Карлос и закачи и последната снимка на таблото. — Снощи вместо писмено послание той е решил да ни покаже, че има и чувство за хумор.

— Хевиметъл песента, която е пуснал — поясни Барбара.

Алис трепна.

— Прочетох за това в статията. Защо го е направил?

— Убиецът е надул стереоуредбата в лодката на Насхорн — обясни Гарсия. — Една и съща песен да се върти постоянно.

— И къде е чувството за хумор? — поклати глава тя.

— Песента, която убиецът е избрал, се нарича „Разпадам се“ — каза Робърт.

— И хорът пее, че някой се разпада на парчета и иска отново да бъде сглобен — добави Карлос.

Алис се сепна.

— Присмива ни се — рече капитан Блейк и се облегна на бюрото на Гарсия. В гласа й прозвуча гняв, а в очите й светна стоманен блясък. — Той е не само достатъчно луд, за да убие щатски прокурор и лосанджелиски полицай, но и достатъчно дързък, за да ни дразни със съобщения, написани на стените, песни с многозначително съдържание, скулптури, направени от плътта на жертвите си, и фигури от сенки. Убиецът си прави свой личен цирк, по дяволите. И клоуните сме ние.

Никой не каза нищо.

Алис отново беше насочила вниманието си към таблото със снимките.

— Какво видяхте, когато осветихте тази скулптура? — Тя посочи единия фотос. — Знам, че не чакате в лабораторията да направят още едно копие, за да разберете. Снощи я огледахте, нали?

— Да.

— Какво видяхте? — попита и Барбара. — Сенки на четиримата конници на Апокалипсиса?

Карлос се върна до бюрото си, взе голям кафяв плик и извади снимка. Обърна я и я показа на останалите.

— Ето, това.

36.

Гарсия отиде до таблото и закачи новия фотос под групата снимки на скулптурата, намерена в лодката на Насхорн.

Капитан Барбара Блейк и Алис изопнаха вратове и присвиха очи едновременно, като в синхронизирано танцово движение.

— Използвахме мощния прожектор на криминалистите — обясни Хънтър. — Така успяхме да снимаме сенките. Не беше необходима светкавица на фотоапарат. Отне ни известно време, докато намерим правилния ъгъл. Всъщност убиецът ни беше показал точно откъде да гледаме скулптурата. Беше ни оставил улика.

Барбара и Алис, изглежда, не слушаха Робърт. За тях през последните няколко секунди сякаш целият свят беше изчезнал и бе останала само снимката, която Карлос току-що беше закачил на таблото.

Капитан Блейк заговори първа. Думите излизаха от устата й бавно, обвити от съмнение.

— Какво е това, по дяволите?

Хънтър скръсти ръце и отново погледна изображението, за което мислеше непрекъснато, откакто го видя за пръв път снощи.

— На какво ти прилича, капитане?

Тя си пое дълбоко дъх. Китките на Андрю Насхорн бяха завързани и леко повдигнати нагоре, сякаш се опитва да хване летяща топка, и хвърляха върху стената сянка, която наподобяваше изкривено лице. Счупените, извити и обезформени пръсти сочеха нагоре и приличаха на криви рога.

— На огромна глава на чудовище с рога или нещо подобно. Може би дявол. — Барбара присви очи по-силно и поклати глава. Не можеше да повярва на очите си, докато гледаше сенките на четирите фигури, направени от завързаните два по два отрязани пръста.

Начинът, по който убиецът вещо беше издялал фигурите — заоблени и уголемени на върха, извити в средата и тънки в основата — и после ги беше поставил в зависимост от източника на светлина, беше хипнотичен. Творба на болен гений. Когато се осветяха под определен ъгъл, сенките на двете изправени фигури приличаха на двама човека, гледани в профил. Сенките на лежащите фигури също наподобяваха хора, които обаче лежаха един върху друг.

— И какво прави дяволът? — попита капитан Блейк. — Гледа отвисоко четирима души?

Робърт повдигна рамене.

— И ти виждаш същото като нас, капитане.

Барбара започна да се изнервя.

— Страхотно! И какво по-точно означава този боклук?

— Още една гатанка в гатанката — отвърна Гарсия и се приближи до бюрото си.

— Още не знаем, капитане — призна Хънтър. — Нямахме време да анализираме и да проучим изображението и скрития му подтекст. Видяхме го едва снощи.

— Сянката, която прилича на глава с рога, може да представлява убиеца — предположи Алис, привличайки вниманието на всички, и посочи снимката. — Затова е много по-голяма от останалите три изображения. Изкривените пръсти, които хвърлят сенки на рога и цялата фигура, която прилича на дяволска глава, очевидно характеризират злото. Може би убиецът си мисли, че е обладан от зло същество. — Тя повдигна рамене и огледа останалата част от образа. — И вероятно причината да гледа отгоре четирите други фигури е, защото те представляват неговите… — Гласът й заглъхна и Алис потрепери, уплашена от мисълта, която се въртеше в главата й.

— Жертви — довърши изречението й Робърт.

Капитан Блейк едва не се задави.

— Чакайте малко. Казвате, че новата гатанка, тази сянка, може би представлява убиеца и плана му? — В гласа й отново прозвуча безпокойство.

Хънтър повдигна рамене.

— Както казах, все още не знаем, капитане.

— Но има логика, нали? — Настоя Алис. — Може би затова има две лежащи фигури. Вижте. — Тя се приближи и посочи на снимката. — Те вероятно изобразяват двете жертви — Дерек Никълсън и Андрю Насхорн. Може би убиецът ни казва, че се е прицелил в най-малко още две жертви. Преди малко ти обсъждаше това, нали? — обърна се Алис към капитан Блейк. — Каза, че убиецът е достатъчно дързък, за да дразни разследващите със съобщения, песни, скулптури и сенки. Тогава защо да не е толкова безочлив, че да ни казва, че ще убие още двама души? Знаем, че е самоуверен. И арогантен. — Тя почука с показалец по по-големия силует, който приличаше на глава с рога. — Мисли, че никой не може да го спре.

Барбара вдигна ръка, за да направи знак на Алис да замълчи.

— По-бавно, професор Слънчева светлина. Вчера с първата скулптура вие обсъждахте дали убиецът е толкова заблуден, че да се мисли за Господ, е сега смятаме, че е променил решението си и ни казва, че е дявол? Олицетворение на злото? Движим се в хаотични посоки.

— Убеден съм, че вече го казах — прекъсна я Робърт, този път с по-твърд глас. — Не знаем какво означават сенките, капитане. Всичко това са само догадки, които не се основават на нищо друго, освен на въображението и тълкуването ни. Дори предположенията ни за първата скулптура може да са грешни. Няма как да бъдем сигурни.

— Намерете начин — изкрещя капитан Блейк и се отправи към вратата. — И ми дайте нещо по-конкретно от проклети догадки. — Тя погледна намръщено Алис. — А ти по-добре започни да работиш по списъка с имената, госпожице Най-добър следовател в прокуратурата. — Барбара излезе и остави вратата да се блъсне след нея.

След част от секундата телефонът на бюрото на Хънтър иззвъня и той вдигна слушалката.

— Детектив Хънтър — каза, заслуша се за десетина секунди и после смръщи чело толкова напрегнато, че веждите му почти се събраха. — Слизам веднага.

37.

Известният Паркър Сентър беше щаб на лосанджелиската полиция от 1954 година. През 2009 година го преместиха от старата сграда на Норт Лос Анджелис Стрийт 150 на ново място с площ сто и петдесет хиляди квадратни метра южно от Градския съвет. Новата административна сграда на полицията дава подслон на десет отдела, сред които „Нравствен“, „Младежка престъпност“, „Търговски престъпления“, „Наркотици“ и „Обири и убийства“. Нищо чудно, че приемната винаги е пълна с хора — цивилни и униформени.

Не след дълго Хънтър я забеляза. Оливия Никълсън седеше на една от множеството пластмасови седалки, наредени в редици близо до остъклените врати на входа. Беше с консервативна черна набрана в кръста рокля от шифон и официални черни обувки с високи токчета и се открояваше като ярък лазерен лъч в много по-небрежно облечената тълпа около нея. Големите слънчеви очила бяха вдигнати високо на малкия й, заострен нос.

— Госпожице Никълсън? — Робърт протегна ръка.

Тя стана, но не отвърна на жеста.

— Детектив, може ли да поговорим? — Гласът й беше спокоен, доколкото съумяваше да се владее.

— Разбира се. — Робърт прибра ръката си и бързо огледа залата. — Ако дойдете с мен, ще намеря тихо място. — Той я поведе през тълпата и използва служебната си карта, за да отвори едната от магнитните въртележки и да навлязат по-навътре в сградата. Качиха се в асансьора, Оливия махна слънчевите си очила и прибра на тила си разпуснатите си руси коси. Очите й все още бяха зачервени от плач и безсъние. Гримът умело скриваше тъмните сенки под очите й, но въпреки това изглеждаше изтощена. Хънтър виждаше, че я измъчва неизвестността кой е убил баща й.

Той натисна бутона за първия етаж, където се намираха залите за пресконференции и стаите за срещи. Не можеше да използва кабинета си заради таблото със снимките, копието на скулптурата и разхвърлените навсякъде материали от разследването. Стаите за разпити на втория етаж бяха твърде зловещи с металните си маси, голи стени, големи еднопосочни огледала и липса на прозорци. Главната зала за конференции или някоя от по-малките стаи за срещи беше много по-добър избор.

Двамата пътуваха мълчаливо в асансьора и излязоха в дълъг, широк и ярко осветен коридор. Робърт натисна дръжката на вратата на първата стая за срещи вдясно. Беше отключена и празна. Той запали лампите и покани Оливия да влезе.

— С какво мога да ви помогна, госпожице Никълсън? — попита и посочи единия от петте стола около малката елипсовидна маса.

Тя не седна. Дръпна ципа на чантата си, извади сутрешния вестник и го сложи на масата.

— Това ли се е случило и с баща ми? — Клепачите й бяха като язовири, препълнени със сълзи, и беше само въпрос на време да се пръснат. — Убиецът използвал ли е части от тялото на баща ми, за да създаде някаква извратена скулптура?

Робърт се постара да говори спокойно и без да жестикулира:

— Тази статия не е за убийството на баща ви.

— Но е за много сходно убийство — троснато отвърна Оливия. — Убийство, което според статията разследвате вие. Вярно ли е?

Хънтър издържа на погледа й.

— Да.

— Окръжният прокурор Брадли ме увери, че всички правят всичко възможно да изправят пред съда чудовището, което нахлу в дома на баща ми, и че детективите, разследващи случая, са най-добрите в полицията и че работят само по убийството на баща ми. Ето защо единственото логично заключение е, че двете убийства са свързани. — Тя потърси отговор в лицето на Робърт, но не откри нищо. — Моля ви, не ме обиждайте, като ми кажете, че въпросите за скулптурата, които зададохте на мен и на сестра ми онзи ден, бяха, защото сте намерили парче метал от счупена скулптура в дома на баща ми.

Лицето на Хънтър не издаде нищо, но той разбра, че играта свърши.

— Моля ви, госпожице Никълсън, седнете. — Този път издърпа стол за нея и премина към първия етап за справяне с индивиди, в които са надделели чувствата — предприемането на простички, непредизвикателни стъпки, за да намали тревожността им. Ако е възможно, да ги убеди да седнат — седящото положение е по-отпускащо от стоенето прав — физически и емоционално. — Моля ви — настоя.

Оливия най-после седна.

Хънтър се приближи до охладителя за вода в ъгъла, напълни две пластмасови чаши с леденостудена вода, занесе ги на масата и се настани срещу жената.

Вторият етап беше да дадеш на човека нещо за пиене. Това привежда в действие храносмилателната система, създава работа на организма и го разсейва от задаващата се атака на паника. Студената напитка в горещ ден охлажда тялото и чувството е много успокояващо.

Робърт отпи пръв от водата, давайки пример. След няколко секунди и Оливия направи същото.

— Извинявам се, ако съм ви оставил с убеждението, че лъжа вас и сестра ви — каза той, като я гледаше в очите. — Не съм имал такова намерение.

— Но излъгахте за парчето от скулптура, намерено в стаята на татко. — В тона й прозвуча обида.

Робърт кимна.

— Знанието за детайлите на местопрестъплението или за жестокостта на социопатите не помага на хората да понесат скръбта и често има обратен ефект. Повярвайте ми, госпожице Никълсън. Виждал съм го много пъти. Разговорът с вас и сестра ви онзи ден и без това беше труден. Нямаше причина да засилвам болката ви. Отговорите ви нямаше да се променят, ако ви бях казал истината за скулптурата.

Оливия отпи още една глътка вода, остави чашата на масата и се втренчи в нея, очевидно обмисляйки следващите си думи.

— Какво е? — попита тя.

Хънтър направи гримаса, сякаш не разбираше какво го пита.

— Какво представлява скулптурата? Какво е направено от… — Тя не можа да довърши изречението си. Очите й отново се напълниха със сълзи.

— Нищо определено — отвърна Робърт. — Безформена купчина.

— Имаше ли някакво значение?

Последното, което Хънтър искаше, беше да засили болката й, но не виждаше друг начин, освен отново да излъже. Не можеше да компрометира разследването и нямаше доказателство, че Алис е открила истинското значение на фигурите от сенки.

— Ако има такова, още не сме го разбрали.

Оливия гледаше изпитателно Робърт. Тя впери в него големите си зелени очи и после реши, че той казва истината. Посегна към чашата си, но не я поднесе към устата си. Това беше само нервна реакция, за да попречи на ръцете си да треперят, но не можа.

— От няколко дни не мога да спя — каза тя, отмести очи и насочи поглед към отсрещната стена. — Предпочитам да стоя будна, отколкото да затворя очи и да сънувам кошмари.

Хънтър мълчеше. Съмняваше се дали ще утеши Оливия, ако й каже, че той живее по този начин през по-голямата част от живота си.

— Знаехме, че на татко не му остава много, и колкото и да беше трудно, мислех, че сме се подготвили. — Тя поклати глава и устните й потрепериха. — Оказа се, че не сме подготвени. Но да разбираме подробностите за случилото се по този начин… — Бутна вестника към Хънтър и не добави нищо повече.

— Още веднъж съжалявам — каза той, без да поглежда вестника. — Трябваше да взема решение и го направих въз основа на опита ми с опечалени семейства на жертви на убийства.

Произнесе думите си с нежен тон, който сякаш въздейства на Оливия.

— Убийството вчера… — Погледът й се отмести към вестника на масата и после отново се върна на Хънтър.

— Има ли връзка?

Въпросът й само засегна тема, която той нямаше как да избегне.

— Съдейки по онова, което сме установили досега, да, смятаме, че двете престъпления са извършени от един и същи човек — отвърна Хънтър и побърза да добави:

— Очевидно сте прочели статията. — Той кимна към вестника.

— Да.

— Говори ли ви нещо името Андрю Насхорн?

— Не. — Оливия поклати глава.

— Лицето на снимката във вестника не ви ли е познато?

— Когато прочетох статията сутринта, и аз си зададох същия въпрос, детектив. Но нито името, нито лицето ми говорят нещо. Дори ако баща ми го е познавал, не си спомням да е споменавал за него. И не си спомням да съм го виждала.

Робърт прие думите й, като леко наклони глава на една страна.

Оливия допи водата в чашата си и прикова Хънтър с умоляващ поглед.

— Засега не знаете много, нали, детектив? — Тя замълча за част от секундата. — И, моля ви, не ме лъжете пак. — Гласът й потрепери.

Робърт зачака, докато се чудеше какво да отговори. Трепетното очакване в поведението й беше наелектризиращо.

— В момента разполагаме с откъслечни факти, които се опитваме да свържем. Но бележим напредък — увери я той. — Не мога да разкрия повече. Съжалявам. Надявам се, че разбирате.

Оливия дълго мълча.

— Знам, че нищо няма да върне баща ми, детектив, но ми се гади от мисълта, че чудовището, което отне живота му, още е на свобода и убива… и че може би никога няма да бъде осъдено. Моля ви, не позволявайте това да се случи.

39.

Беше сутрин, но никой не се съмняваше, че днес ще бъде поредният зноен летен ден. Ясното синьо небе се съчетаваше с ярка, пареща светлина и макар че още беше рано, горещината вече беше потискаща. Климатикът в колата на Гарсия работеше на пълни обороти, докато двамата с Хънтър отиваха към Института по съдебна медицина. Доктор Хоув беше приключила с аутопсията на Андрю Насхорн.

Робърт седеше мълчаливо, отпуснал лакът на дръжката на вратата и подпрял с юмрук брадичката си. Макар че сякаш наблюдаваше какофонията на сутрешното движение по улиците, мислите му бяха другаде. Силните думи на Оливия още отекваха в ушите му. Отлично разбираше терзанията на двете сестри.

Само няколко седмици, след като Хънтър получи докторската си степен по анализ на престъпното поведение и биопсихология, баща му, който работеше като пазач на филиал на „Банк ъв Америка“ в центъра на града, беше прострелян в гърдите по време на катастрофално объркал се обир. Бори се за живота си дванайсет седмици в кома. И Робърт непрекъснато седеше до него, и вярваше, че присъствието му, гласът му или може би докосването му ще помогнат на баща му да намери сили да се съвземе, но грешеше.

Въпреки че двама от крадците бяха застреляни в банката, другите трима от бандата успяха да избягат. Така и не бяха заловени.

Горчивият вкус, че убийците на баща му не са изправени пред правосъдието, не изчезна от устата му. И тази мисъл поддържаше болката жива година след година. Той не искаше същото да се случи и на Оливия и Алисън Никълсън.

— Всичко наред ли е? — попита Карлос, изтръгвайки го от мислите му.

Хънтър откъсна очи от уличното движение навън едва след няколко секунди и погледна партньора си.

— Да, да. Аз само бях…

— Някъде другаде? — Приятелят му кимна. — Знам. — Той се усмихна и остави мигът да премине. — Колкото по-дълго стои на местопрестъплението убиецът, толкова по-голям е рискът да бъде заловен, затова мисля, че не би останал нито секунда повече, отколкото е необходимо.

Робърт се съгласи.

— Но скулптурите и фигурите от сенки не са работа на начинаещ. Не съм виждал такова сложно нещо. Убиецът не е отрязал и изкривил части на тялото само с надеждата, че ги е направил правилно от първия път, а се е упражнявал, при това много.

— Несъмнено.

— Какво е използвал? Чучела?

— Всичко, Карлос. Може да е направил модели от тел или папиемаше и да е използвал дори обикновена кукла с подвижни гумени ръце и крака, каквито можеш да намериш във всеки квартален магазин.

— Значи си седи вкъщи и си играе с кукли, а после излиза и разкъсва жертвите си. Този град е откачен, да знаеш.

— Целият свят е откачен — поправи го Хънтър.

— Най-после дойде досието на Андрю Насхорн. На задната седалка е. — Гарсия бързо обърна глава назад.

— Прочете ли го?

— Да. Прилича на всяко друго досие на детектив, което съм виждал. Насхорн е роден в Ел Гранада, окръг Сан Матео, Северна Калифорния, където е живял до дванайсетата или тринайсетата си година. След това родителите му се преместили в Лос Анджелис. Баща му бил счетоводител и му предложили по-хубава работа там. Майка му била набожна домакиня.

Спряха на червен светофар. Робърт се пресегна и взе досието от задната седалка.

— Насхорн е бил обикновен ученик — продължи Карлос. — Нито най-добрият, нито най-лошият. Живеел в Мейуд, но ходел в гимназията в Бел. Не кандидатствал в колеж. Работил различни неща няколко години след като завършил гимназия, и после решил да се присъедини към силите на реда. След известно време станал детектив.

— След дванайсет години — уточни Хънтър, докато четеше досието. — Четири пъти са го късали на изпита.

— Вдовец е. Няма деца.

Робърт кимна и добави:

— Оженил се на двайсет и шест. Съпругата му починала три години по-късно.

— Да, прочетох. Някакво странно заболяване на сърцето, от което не знаели, че страда.

— Кардиомиопатия. Заболяване на мускула на сърцето. Андрю не се е оженил повторно.

— Доколкото разбирам, той е бил добро ченге — отбеляза Гарсия, смени скоростта и зави наляво по Норт Мишън Роуд. — Докато е бил детектив, е изпратил много отрепки в затвора. И после му се случило онова, от което се страхува всяко ченге. Простреляли го, докато бил на работа и преследвал някакъв дребен уличен крадец в Ингълуд. — Той поклати глава. — Горкият. В Бразилия биха казали, че е роден със задника нагоре към слънцето, посипан с лютив пипер.

Карлос беше роден в Сао Паоло, Бразилия. Беше син на бразилец, федерален агент, и американка, учителка по история. Гарсия и майка му се бяха преместили в Лос Анджелис, когато той беше само на десет години, след като бракът на родителите му се беше разпаднал. Въпреки че бе живял в Съединените щати през по-голямата част от живота си, говореше португалски като истински бразилец и посещаваше страната през няколко години.

Робърт погледна партньора си и се намръщи.

— Какво означава това, по дяволите?

— Означава, че си роден без късмет, и мисля, че е подходящо за случая с Насхорн.

— А какво биха казали бразилците, ако мислят, че някой е роден с късмет? Че е роден със задника нагоре към луната, посипан със захар?

— Точно така — смаяно потвърди Гарсия.

— Шегуваш се.

— Не, преводът е много точен.

— Интересна аналогия — подхвърли Хънтър. Следващите няколко страници в досието на Насхорн бяха резюмета на последните му разследвания.

— Шефът му каза, че Насхорн е бил човек на навиците си — продължи Карлос. — Винаги взимал отпуска по едно и също време в годината — първите дни на лятото — две седмици сам в морето, на риболов. Използвал всичките си спестявания да купи лодката. Според шефа му лодката била планът за пенсиониране на Насхорн.

— Няма приятелка, нито партньор — прочете от досието Робърт. — Най-близките му роднини са чичо и леля, които живеят в Ел Гранада.

— Да. Шефът му ще се свърже с тях.

Хънтър провери в досието за домашния адрес на Насхорн — апартамент в Източен Лос Анджелис. Сутринта там вече бяха отишли екип криминалисти. Не бяха намерили мобилен телефон, компютър, тефтерче с адреси, дневник или нещо от този вид в лодката на Насхорн и според шефа му и на бюрото нямало нищо. В твърдия диск на компютъра му нямаше лични файлове. Проверяваха служебните му имейли. Робърт се надяваше, че от претърсването на апартамента ще изскочи нещо. Той затвори досието и го върна на задната седалка. Гарсия спря на паркинга на Института по съдебна медицина.

40.

Алис Бомонт принтира още една страница от документа и я сложи на пода до десетките други листове, които вече бяха там. Хънтър и Гарсия не бяха в кабинета и тя временно го беше превърнала в свой изследователски център.

Развълнува се, когато откри какво може да означава сянката на втората скулптура, но след като четирийсет и пет минути търси в интернет, не намери нищо вълнуващо. За разлика от първата фигура от сянка тя не откри митологично значение, което би могло да се припише на цялото изображение. Ако го разгледаше на отделни части, тогава лесно можеше да свърже кривата глава с рога с дявол, но това не обясняваше четирите по-малки фигури на сянката от отрязаните пръсти на Насхорн.

Алис искаше да продължи търсенето, но знаеше, че засега приоритетът на разследването е да работи върху списъците с престъпниците, които Дерек Никълсън беше изпратил в затвора. Ако успееше да намери връзка с някой от случаите, които бе разследвал Андрю Насхорн, щяха да имат отправната точка, която отчаяно търсеха.

Тя седна на пода сред разпечатките и започна да ги препрочита и пренарежда в групи по две, три, четири и понякога пет страници.

Сутринта си беше донесла лаптопа. Имаше чувството, че ще й потрябват няколко от мощните компютърни приложения, които беше инсталирала в твърдия диск. И се оказа права. Хънтър й беше казал да се върне назад пет, дори десет години и да търси престъпници, които са били освободени, избягали или пуснати условно. Излязоха твърде много имена и файлове, които да прочете. Заедно с новите имена и файлове, които получи за разследванията на Андрю Насхорн, и списъка на потърпевшите, които обвиняваха лично Никълсън за загубата на делото им, щеше да й трябва най-малко една седмица, за да ги прегледа всичките. Тук обаче свършиха работа експертните й компютърни умения.

Първото, което направи, след като детективите излязоха, беше бързо да напише приложение, което чете текстовите файлове и търси определени имена, думи или изрази. Приложението свързваше и файлове, използвайки различни критерии. Проблемът беше, че не всички досиета бяха дигитализирани. Всъщност петдесет процента все още бяха само на хартия. Съставянето на списък с имена беше лесно, дори ако се върнеше назад двайсет и шест години. Но оригиналните съдебни дела бяха започнали да се дигитализират едва преди петнайсетина години. По-старите дела се добавяха към базата с данни на лосанджелиската прокуратура, колкото е възможно по-бързо, но големият им брой и недостигът на персонал правеха процеса трудоемък и много, много бавен. Същото се отнасяше и за разследванията на полицията в града и случаите на Андрю Насхорн.

Алис се справяше добре с онова, с което разполагаше. Приложението й вече беше успяло да маркира и да свърже четирийсет и шест документа, но тепърва й предстоеше да прегледа разследванията на Насхорн.

41.

Хънтър сложи хирургичната маска на носа и устата си и застана вдясно на едната от двете маси за прегледи в зала номер едно за специални аутопсии. Гарсия стоеше зад него. Беше скръстил ръце на гърдите си и прегърбил рамене, сякаш се опитваше да се предпази от смразяващо студен вятър.

Както винаги в залата беше студено, въпреки горещия летен ден навън, мрачно, колкото и ярки да бяха хирургичните лампи, и зловещо, с масите и шкафовете от неръждаема стомана, клиничната атмосфера, редици от фризери с човешки трупове и смразяващи кръвта, остри като лазер инструменти.

— Маската не е необходима, Робърт — леко се подсмихна доктор Каролин Хоув. — Няма риск от зараза и трупът не мирише. — Тя се замисли върху думите си. — Е, може би малко.

Въпреки че всеки труп миришеше поради естественото разлагане на тъканите и експлозивния растеж на бактерии след смъртта, смрадта не притесняваше Робърт. След като внимателно измиеха трупа преди аутопсията, телесната миризма обикновено изчезваше.

— Нали съзнаваш, че си загубила обонянието си? — попита той и нахлузи ръкавици.

— Мъжът ми го казва всеки път, когато готвя — отново се усмихна Каролин и насочи вниманието на детективите към двете маси за аутопсии. На едната беше разчлененият труп на Насхорн, а на другата бяха наредени отрязаните части на тялото му. Патоанатомът се приближи до масата с частите на тялото. — Официалната причина за смъртта е сърдечна недостатъчност, причинена от обилна загуба на кръв. Също като първата жертва.

Хънтър и Гарсия кимнаха мълчаливо.

— Сравних разрезите с тези на първата жертва — продължи съдебният лекар. — Еднакви са. Убиецът е използвал същия уред за рязане.

— Електрически кухненски нож за рязане на месо? — попита Карлос.

Доктор Хоув кимна.

— Този път обаче го е направил малко по-различно.

— Как? — попита Робърт и заобиколи от другата страна на масата.

— Отделил е време да се опита да спре правилно кръвоизлива. Ампутацията на стъпалата показва всички белези на правилна дезартикулация на глезените по Сайм.

— Какво? — учуди се Гарсия.

— Процедура за ампутиране на глезена, кръстена на Джеймс Сайм — поясни тя. — Той е бил професор по хирургия в университетската клиника в Единбург през 1800 и някоя година. Разработил е процедура за ампутация на стъпалото през глезенната става, която се използва и до днес. Разрезите на жертвата са направени точно по ставите на глезена. Артериите са били защипани в съответствие с насоките на Сайм за дезартикулация на глезена и големите вени са били пристегнати, доколкото е възможно, като се има предвид, че процедурата е била извършена в каюта на лодка без хирургичен екип. Обикновено по-малките кръвоносни съдове се електрокоагулират по време на процедурата, но убиецът не си е направил труда. Или защото не е имал необходимите инструменти, или…

— Защото не е било нужно — довърши мисълта й Хънтър. — Знаел е, че жертвата ще умре за броени часове, дори минути. Само не е искал кръвта да изтече и човекът да умре твърде бързо.

— Ще трябва да се съглася с теб — каза тя. — Първо са били ампутирани стъпалата. Убиецът е използвал компресна превръзка от тампони, увита около ампутираните крайници и подсилена с еластичен бинт. Много добре направено.

— Искаш да кажеш професионално направено? — попита Карлос.

— Да, може да се каже. Но първо раните са били посипани с лютив пипер кайена.

— Лютив пипер кайена? — Гарсия се смръщи и се замисли. — Господи!

Робърт си спомни лодката и странната парлива миризма, която бе доловил в каютата. Беше му позната, но тогава не можа да я определи.

— Пиперът не е бил използван, за да засили болката — каза той, разгадавайки подозренията на Карлос и бързо ги отхвърли, — а за да спре кървенето.

— Моля?

— Робърт е прав — потвърди съдебният лекар. — Пиперът кайена се използва като природен лек от години и по-точно за съсирване на кръвта.

Гарсия съсредоточи вниманието в отрязаното стъпало на Насхорн върху металната маса.

— Като ситно смляното кафе?

— Да, ситно смляното кафе може да има подобен ефект — съгласи се Каролин. — И двата праха реагират с организма и изравняват кръвното налягане. Това означава, че допълнителното рязко увеличаване на налягането не се концентрира в наранената зона, както обикновено става. Кръвта се съсирва бързо, когато налягането е изравнено. Стар номер, но винаги има ефект. Превръзките вече са изпратени в лабораторията за анализ.

— Със същото внимание ли е подходил убиецът и към следващите ампутации? — попита Карлос.

Доктор Хоув наклони глава и изкриви устни.

— Донякъде. Артериите и големите вени на ръцете също са били пристегнати с дебел конец, но раните не са били превързани. И за разлика от ампутациите на стъпалата не е използван пипер кайена, за да ограничи кървенето. Но онова, което е направено, със сигурност не е позволило кръвта на жертвата да изтече твърде бързо.

— Очевидно все още няма резултати от токсикологичния анализ, нали? — попита Хънтър.

— Още не — потвърди тя. — Ще бъдат готови след един-два дни. Предполагам, че ще получим същия резултат за регулиращите сърдечния ритъм лекарства, които убиецът е използвал при първата жертва.

И Робърт имаше същото чувство, но забеляза и нещо друго в поведението на Каролин. Нещо я безпокоеше.

— Има ли нещо друго?

Доктор Хоув си пое дълбоко дъх и пъхна ръце в големите джобове на дългата си бяла престилка.

— Знаеш, че съм патоанатом от много години, Робърт. А когато си патоанатом в град като Лос Анджелис, почти всеки ден виждаш най-лошото, на което са способни човешките същества. Но те уверявам, че ако има чисто зло или истински демон, който се разхожда сред нас, това е този убиец. И когато го хванете, няма да се изненадам, ако има дяволски рога на главата.

Думите й стреснаха двамата детективи и образът на сянката на скулптурата в каютата на лодката отново се завърна като повтарящ се кошмар.

— Чакай малко. — Гарсия вдигна ръка и с партньора си размениха обезпокоени погледи. — Защо казваш това, докторе?

Съдебният лекар се обърна към него:

— Нека да ви покажа защо.

42.

Алис прочете поредното досие и погледна часовника си. Занимаваше се с това от три и половина часа, но все още не беше открила следа, по която си струва да тръгнат. Вече беше прегледала трийсет и осем от четирийсет и шестте документа, които бе маркирало специалното й приложение.

Тя поклати недоволно глава, докато гледаше двете недокоснати кутии със съдебни дела на бюрото си. Нямаше съмнение, че този път е отхапала много по-голям залък, отколкото може да преглътне. Нуждаеше се от екип, който да чете, и може би от един-двама други програмисти, за да приключи с документите до края на деня. Може би трябваше да се върне към търсенето на значение на сянката на новата скулптура. Вероятно в това щеше да й провърви повече.

Алис отново си наля кафе и се облегна на стената. Очите й се спряха на таблото със снимките и бруталността, запечатана на тях, я накара да потрепери. Как беше възможно някой да е толкова озлобен? И толкова психически разстроен? И пак да е достатъчно умен, за да измисли скулптурите и фигурите им от сенки? Да влезе в нечий дом или лодка, да изтезава с часове хората там, да ги посече на парчета и после да си тръгне, без никой да го забележи и без да остави улики, освен онези, които иска полицията да намери?

Алис отмести поглед и се опита да прогони образите от съзнанието си. Вниманието й отново се насочи към документите на пода. На кориците бяха написани номерът на делото и името на обвиняемия или осъдения. Тя се втренчи в тях и се замисли за вероятностите. Вече беше прегледала няколко случая, където Андрю Насхорн беше водещият детектив, и някои други, където той бе участвал в разследването или в качеството си на детектив, или като помощник-полицай. Почти всичките бяха свързани с членове на банди, побойници, крадци и дребни престъпници, хора, които според нея нямаха необходимите качества да бъдат убиеца, когото издирваха. Алис много се съмняваше, че ще намери връзка там. Но още не беше започнала със списъка на потърпевшите, които евентуално обвиняваха лично Дерек Никълсън и щатския съд за загубата на делата си.

Тя отпи от кафето твърде бързо и се опари. Изведнъж застана неподвижно, когато мозъкът й роди нова идея, породена от липсата на връзка между списъците с имена.

Алис се върна при компютъра и отвори закодирания екран на приложението, което беше написала.

Трябваха й само няколко промени тук-там и щеше да има нов инструмент за търсене и сравняване. Отне й трийсетина минути, за да направи всички необходими изменения. Използва паролата си за достъп до секретна информация, за да влезе в базата с данни на лосанджелиската прокуратура. Хънтър й беше дал и парола, която й позволяваше да се свърже с местната и националната полицейска база с данни за престъпниците.

Докато програмата търсеше, Алис отново се залови с досиетата. Приложението трябваше да се свърже и да търси в две бази с данни на две различни места и тя очакваше, че ще отнеме известно време. Първите резултати, получени с първоначалните критерии за търсене, се появиха след трийсет и пет минути. Трийсет и четири имена. Алис отвори страниците с индивидуалните резюмета на случаите им и ги разпечата. Прочете ги, като нахвърли бележки в празните полета. Когато започна да преглежда резюмето на номер двайсет и четири в резултатите от търсенето, по гърба й полазиха ледени тръпки. Тя остави листа и бързо прерови останалите страници, търсейки съвпадение с онова, което бе показало приложението.

Пое си дъх стреснато и въздухът нахлу в дробовете й като студен вятър.

— Аха, това вече е много интересно.

43.

Доктор Хоув отново насочи вниманието на детективите към първата маса за аутопсии и частите от тялото на Андрю Насхорн.

— Главата е последната част, която е отрязана от тялото — каза тя, приближи се, обърна главата на Насхорн и показа голямата рана в лявата страна на лицето. — Така убиецът е сломил съпротивата на жертвата. Много силен удар в лицето. Вероятно е използвал някакъв тежък метален предмет като тръба или дебело дървено оръжие като бейзболна бухалка.

Карлос неспокойно завъртя врат, сякаш яката му беше неудобна.

— Челюстта е била счупена на три места — продължи патоанатомът и посочи оголената долна челюст — същото, широко половин сантиметър парче от челюстната кост, което стърчеше през кожата и което Робърт бе разпознал в каютата на лодката. — В устата му са се забили частици от костта. Някои са пробили венците. Загубил е три зъба.

Гарсия неволно прокара език по зъбите си и потрепери.

— Криминалистите са ги намерили в каютата на лодката — добави съдебният лекар.

— Ударът в лицето го е повалил в безсъзнание, така ли? — попита Хънтър.

— Несъмнено. Но за разлика от първата жертва, която е била прикована за леглото и не е могла да окаже съпротива на садистичните желания на убиеца, ако е бил в съзнание, Насхорн лесно би се борил. Той е бил в добро здраве, като се имат предвид възрастта му и фактът, че единият му бял дроб е функционирал с намален капацитет. — Доктор Хоув показа отрязаните части на тялото върху масата. — Ръцете и краката му са били силни. Очевидно е поддържал формата си с редовни физически упражнения.

— Но на китките му няма видими белези от завързване, нито по ръцете — отбеляза Робърт, наведе се и огледа по-отблизо частите от тялото на масата.

— Да — съгласи се Каролин. — Криминалистите не са намерили и нищо, което да предполага, че жертвата е била завързана за стола, на който е намерена, или за нещо друго.

— Искаш да кажеш, че… — обади се Карлос — жертвата е била в безсъзнание по време на цялата процедура?

— Това би било логичното заключение.

Робърт долови колебание в гласа на доктор Хоув.

— Би било?

— Несъмнено е загубил съзнание от удара по лицето, но без да бъде упоен, щом убиецът е започнал да го реже, болката би го събудила.

— Тогава е бил упоен — заключи Гарсия.

— Бих се съгласила, докато получим резултатите от токсикологичния анализ, ако не беше това… — Тя посочи малко парче кост, дълго седем-осем сантиметра, сложено на масата до стъпалата на Насхорн.

Хънтър го погледна и малко разтревожено наклони глава.

— Гръбначен прешлен?

— Шиен прешлен — уточни патоанатомът.

— Какво? — Карлос се наведе да го разгледа по-отблизо.

— Част от шийната извивка — отговори Робърт.

— И какво означава това?

Доктор Хоув погледна Гарсия.

— Ще се опитам да го обясня, без да се впускам в дълга лекция за шийните или гръбначните прешлени. Това са прешлени С5, С6 и С7. — Тя отново посочи фрагментите от кости на масата. — Шийният отдел е съставен от прешлени С1 до С7 и този се намира на върха на гръбначния стълб. — Съдебният лекар докосна врата на Карлос, за да покаже положението на прешлена в човешкото тяло. — С1 е най-горният прешлен, до черепа, а С7 е в основата на врата — началото на гръбнака. Това е много чувствителна част от гръбначния стълб и увреждането й може да причини парализа. Но много зависи и от това къде е разположен прешленът. Колкото е по-близо до главата, толкова е по-чувствителен и е по-тежка парализата. Следиш ли мисълта ми дотук?

Гарсия кимна като ученик.

— Ако увреждането е горе, около прешлени С1, С2 или СЗ, може да причини тетраплегия — парализа от врата надолу, и блокаж на нервната система — безчувственост от врата надолу. Може обаче и лесно да причини затруднено дишане и без помощта на изкуствена вентилация бързо настъпва смърт.

Хънтър почувства, че сърцето му заби по-бързо, когато се досети какво се готви да разкрие доктор Хоув.

— Увреждането около прешлен С4, на половината разстояние до гърба — тя отново докосна врата на Карлос, за да покаже мястото, — също може да причини тетраплегия и парализа на нервната система, но рядко причинява затруднено дишане. — Каролин млъкна, преценявайки сериозността на думите си. — Причината да имаме тази малка секция от гръбначния стълб е, че когато жертвата е била обезглавена, разрезът е направен точно след прешлен С7 — основата на врата. Когато прегледах главата и врата, открих, че шийният отдел е бил прекъснат точно под четвъртия прешлен. Насхорн умишлено е бил парализиран от врата надолу. По-голямата част на тялото му е била безчувствена.

Карлос почувства, че по гърба му се стича студена пот.

— Чакай малко, докторе. Казваш, че убиецът го е парализирал?

— Точно това е направил.

— Как?

— Ще ви покажа.

Тя протегна ръце към отрязаната глава на Насхорн, обърна я и привлече вниманието на детективите към тила. На осем-девет сантиметра от основата на черепа имаше пресен напречен разрез, дълъг два и половина сантиметра.

— Убиецът е прерязал шийния отдел с остър нож, забит във врата.

— Шегуваш се. — Стомахът на Гарсия се сви.

— Съвсем не. Както казах, за мен този убиец е олицетворение на злото — човек-демон. Кой на този свят би измислил подобно нещо?

— Обездвижване — каза Робърт.

Каролин и Карлос го погледнаха така, сякаш беше извънземен.

— Нарича се обездвижване — добави той. — Метод, използван от войници садисти по време на войната във Виетнам. Не са го правели толкова прецизно като нашия убиец. Войниците забивали нож в гърба на жертвата и прекъсвали гръбнака на някое място. Понякога парализата била от врата надолу, друг път само на краката, нямало значение. Важното било противникът да не може да се бие.

— Нима предполагаш, че убиецът е ветеран от Виетнам? — попита Гарсия.

— Само казвам, че методът не е нов.

— Поради близостта на гръбначния стълб до кожата — продължи доктор Хоув — не е необходимо разрезът да е много дълбок. В случая с тази жертва, ако ножът беше проникнал два-три сантиметра по-дълбоко, щеше да пререже трахеята и смъртта би настъпила мигновено.

— Тогава няма съмнение, че убиецът има медицински познания. — Карлос отстъпи крачка назад.

— Според мен няма абсолютно никакво съмнение — потвърди съдебният лекар. — Знаел е, че трябва да прекъсне шийния отдел при четвъртия прешлен, за да постигне парализа от врата надолу, без да засяга дихателната система. И точно това е направил. Добавете и почти перфектната процедура на Сайм по дезартикулация на глезените, пристягането на правилните вени след ампутациите и внимателното превързване на осакатените крайници и бих казала, че убиецът може да е хирург в някоя болница.

44.

— Убиецът е парализирал жертвата, като е прерязал с нож врата под четвъртия прешлен? — Гласът на капитан Барбара Блейк потрепери, докато четеше копието на доклада от аутопсията, което Гарсия й беше дал.

Хънтър кимна.

Окръжният прокурор Дуейн Брадли седеше на едното от двете кожени кресла пред бюрото на Барбара. И той държеше копие от доклада.

— Чакайте малко — каза Брадли и поклати глава. — Според доклада прекъснатият шиен отдел засяга и нервната система и оставя жертвата вцепенена и безчувствена към болка.

— Да — потвърди Карлос.

— Тогава защо ще го прави, по дяволите? Щом убиецът е искал жертвата да страда, защо й е отнел сетивността? Защо е притъпил болката, преди да го нареже? Не се връзва. — Лицето му вече беше леко порозовяло.

— Защото поради някаква причина убиецът е искал жертвата да преживее друг вид болка — отвърна Робърт и подпря лакът на лавицата. — Психическо страдание.

Прокурорът не изглеждаше много убеден.

— Представете си, че гледате как обезобразяват и осакатяват тялото ви и кръвта ви се разплисква из стаята, без да чувствате нищо и без да можете да реагирате. Представете си, че гледате собствената си смърт, сякаш е филм. Знаете, че умирате, но не чувствате нищо.

Брадли не откъсна поглед от Хънтър, докато слушаше думите му.

— Умеете да описвате ужасяващи сцени, детектив.

— Колко време са продължили осакатяването и психическото мъчение? — попита капитанът.

— Трудно е да се каже. Но като се има предвид времето, което е необходимо, за да бъдат отрязани частите на тялото и да бъде ограничено кървенето по начина, по който е било направено, час и нещо, може би повече.

— По дяволите! — Брадли въздъхна и прелисти страница от доклада. — Тук пише, че смъртта е настъпила някъде между шестнайсет и деветнайсет часа.

— Така е — съгласи се Гарсия.

— А трупът е открит около двайсет часа от млада жена от съседна лодка, нали?

— Да — потвърди Карлос.

— Имаме ли записите от охранителните камери на пристанището? — попита Блейк. — Кой влиза и кой излиза?

Гарсия се подсмихна.

— Това очаквахме, но те все още използват стара система, която записва на VHS видеокасети, ако можете да повярвате. И е повредена от повече от два месеца.

— Типично — отбеляза Брадли. — Ами съседите? Никой ли не е забелязал човек, който не е от хората там, да напуска дока, когато от лодката на жертвата се е разнесла силна музика?

— Не мисля, че убиецът е толкова глупав — отбеляза Робърт.

— Глупав? Какво имате предвид?

— Няма как да го потвърдим, но стереоуредбата в лодката на Насхорн има програма „Събуждане“. Предполагам, че убиецът е настроил таймера да включи стереото най-малко половин час след като си тръгне. Ако добавите към това и факта, че хората започват да се дразнят от силната музика едва когато се чува известно време, когато са започнали да й обръщат внимание, убиецът отдавна е бил избягал.

Капитанът затвори доклада пред себе си и го бутна в края на бюрото си.

— Ами апартаментът на жертвата? Открихте ли нещо? Компютър, мобилен телефон?

— Криминалистите са намерили лаптоп — отвърна Хънтър. — Работят по него и преглеждат файлове, снимки, имейли, всичко. Не е открит мобилен телефон.

— Насхорн се е готвел да отиде на ежегодната си двуседмична почивка — добави Карлос. — Затова предполагаме, че е носел мобилния си телефон. Смятаме, че убиецът или го е взел, или го е хвърлил във водата, или го е унищожил.

— Може да вземем номера му, да се свържем с доставчика и да тръгнем оттам — предложи прокурорът.

— Вече го направихме — каза Робърт. — Телефонът е изключен, затова ако не е унищожен, не може да бъде проследен, докато отново не бъде включен. Но може би ще получим анализ на обажданията му от клетъчната мрежа.

— „Може би“ не е възможност за избор — възрази Брадли. — Алис ще се погрижи за анализа на обажданията му. — Той бързо погледна часовника си.

— Добре — съгласи се Хънтър. — Ще посетя и Ейми Даусън по-късно днес.

Прокурорът и капитан Блейк присвиха очи и леко поклатиха глави.

— Делничната болногледачка на Дерек Никълсън — напомни им Робърт. — Искам да й покажа снимка на Андрю Насхорн и да проверя дали той е бил човекът, който е посетил Никълсън в дома му, освен прокурор Брадли. Още не сме установили кой е бил вторият гост. Помолих прокурор Брадли и той разпита във всички филиали на прокуратурата в Лос Анджелис. Никой не се обади, затова трябва да предположим, че вторият посетител не е бил колега от прокуратурата.

Брадли кимна.

Барбара започна да потраква с молив по бюрото си, докато напрегнато мислеше.

— Кажи ми нещо друго — обърна се тя към Хънтър. — Знам, че методът на действие на двете убийства е еднакъв, но думите на Дуейн ме накараха да се зачудя. Защо убиецът ще кара първата жертва да страда физически, а втората психически? Няма много логика.

— Никога няма, капитане — отвърна Робърт.

— Добре, но направи ми удоволствието. Мислиш ли, че има вероятност извършителят да не е само един? Може да са двама, които действат заедно. Единият мрази Никълсън, а другият — Насхорн. Може би са се запознали в затвора. Изпратени са в една и съща поправителна институция, но за съвършено различни престъпления. Сприятелили са се. Имали са години да измислят зловещо отмъщение.

— Тя е права — съгласи се Брадли.

— Това е много малко вероятно, като се има предвид какво е сторено на жертвите.

— Защо?

Хънтър отиде в средата на стаята.

— Ако се замислите за жестокостта, демонстрирана в двете престъпления, и безумието на самия акт, на практика е невъзможно убийците да са двама. Местопрестъпленията предполагат непреодолима импулсивност на убиеца да извърши акта, до най-дребния детайл. Само погледнете скулптурите. На психично ниво това е невъзможно да се сподели. Убиването на жертвите, разчленяването на телата им и сътворяването на скулптурите от частите на телата им му доставят удоволствие. Това задоволява в него нещо, което само той разбира. Никой друг не би изпитал същото задоволство. Този вид психично разстройство не може да се сподели. Убиецът е един, капитане. Повярвай ми.

Прекъсна ги почукване на вратата.

— Да — извика Блейк.

Вратата се открехна и Алис Бомонт подаде глава. Беше ходила в Окръжната прокуратура да провери някои досиета, за които не получи достъп в интернет. Очите й се отвориха широко от изненада и тя застана неподвижно. Не знаеше, че Хънтър и Гарсия са се върнали от моргата и нямаше представа, че окръжният прокурор Брадли е там.

Всички се обърнаха към нея.

Последва мълчание.

— Извинете, че ви прекъсвам. — Погледът на Алис обходи стаята, уверявайки се, че е привлякла вниманието на всички. — Но мисля, че най-после попаднах на нещо.

45.

Окръжният прокурор Брадли направи знак на Алис да влезе, сякаш кабинетът беше негов, и я изчака да затвори вратата.

— Е, какво откри? — попита той и хвърли копието от доклада за аутопсията на бюрото на капитан Блейк.

— Цяла сутрин преглеждах дългия списък с имена на престъпници, съдени от Дерек Никълсън. — Алис кимна към Робърт. — Този път се върнах петнайсет години назад. Потърсих връзка между двете жертви, предимно някой, арестуван от Насхорн и после съден от Никълсън. — Тя извади четири листа от зелената найлонова папка, която носеше, и раздаде по един на всеки. — От всички престъпници, които Насхорн е арестувал през дванайсетте си години като детектив, Никълсън е съдил трийсет и седем от тях.

Вниманието на всички се насочи към имената в списъка.

— Трийсет и седем? Но тук има само двайсет и девет имена — рече Брадли и леко повдигна вежди.

— Проверих първоначалните трийсет и седем — поясни Алис. — Осем са починали. Проблемът е, че всичките трийсет и седем са обикновени улични престъпници — въоръжен обир, побой, търговия с наркотици, сексуална експлоатация на жени, въоръжени нападения, членове на банди, такива неща. В биографиите им няма нищо особено освен бягства от училище. Това са необразовани хора, произхождащи от разбити семейства и родители насилници. Хора с избухлив нрав, които не се вписват в профила.

— За какъв профил говориш? — попита прокурорът.

— В доклада на патолога от аутопсията на Никълсън се изказва предположение, че убиецът има медицински познания — обясни Алис.

— Това се потвърди и след аутопсията на Насхорн сутринта — добави Гарсия.

— Тогава доводът ми е подкрепен — продължи тя. — Престъпниците в списъка нямат нивото на образование, необходимо да извършат престъпленията, които разследваме. Нямат знанията, търпението или решителността да разчленят жертва и да сътворят скулптурите.

— Искаш да кажеш, че не си струва да проучваме никое от имената в списъка? — напевно изрече капитан Блейк. — Тогава защо ни ги раздаде? — Тя небрежно пусна списъка на бюрото си.

— Не — отвърна Алис със същия тон. — Казвам си мнението. Съставих списъка, защото това ми беше работата. През всичките години, откакто работя в прокуратурата, научих, че времето е ценно във всяко разследване. Но ако имате необходимите ресурси и време да проучите всичките двайсет и девет имена в списъка, моля, заповядайте.

Брадли погледна Барбара и се усмихна като горд баща.

— Браво, моето момиче.

Хънтър видя, че Барбара стисна зъби.

— Но не заради това си развълнувана — побърза да се намеси той. — Открила си нещо друго, нали?

Очите на Алис отново блеснаха.

— След като прегледах списъка, ми хрумна нещо. Помислих си, че може да погледнем нещата от друг ъгъл.

— И какъв е този ъгъл? — сухо попита Блейк.

Алис се приближи до бюрото й.

— Ами ако човекът, когото търсим, е свързан само с едната жертва, а не с двете?

Всички се замислиха.

— Но тогава защо ще убива другата жертва? — зачуди се Гарсия.

Алис вдигна показалец, сякаш искаше да каже: „Това е въпросът.“

— Защото връзката е нещо друго. — Тя не им даде възможност да зададат въпроси и продължи веднага. — Написах набързо приложение, което да претърси базата с данни на прокуратурата, и по-точно делата на Никълсън. След това мислех да свържа резултатите с престъпниците, заловени от Насхорн.

— Какви критерии използва? — попита Робърт.

Алис леко наклони глава и повдигна рамене.

— Това си е мой проблем. Обхватът може да бъде доста широк, затова реших да започна с нещо простичко, което ти предложи — семейство или роднини и всеки, който е бил освободен наскоро. Е, не съвсем скоро. Отначало се върнах пет години назад.

— И? — Капитан Блейк сложи дясната си ръка на облегалката на въртящия се стол и леко подпря брадичка на пръстите си.

— И може би ми е провървяло, защото се появи един много силен кандидат.

46.

Алис си позволи лека усмивка и после извади от зелената найлонова папка четири копия на разпечатка на полицейска снимка от арест.

— Алфредо Ортега — обяви тя.

Раздаде копия на всеки. Снимката изглеждаше стара и показваше мъж с несиметрично лице, четвъртита челюст, заострен нос, уши, които бяха твърде малки за главата, криви зъби и плътни устни. Не можеше да се нарече привлекателен. Косата му беше гарвановочерна и дълга до раменете.

— Добре, този изглежда зловещо — каза Барбара. — Каква е историята му?

— Господин Ортега е американски гражданин от мексикански произход. Работел като товарач и шофьор на мотокар в склад в Югоизточен Лос Анджелис. Едър мъж — висок метър и деветдесет и тегло сто и двайсет килограма. Човек, когото не трябва да закачаш. В един дъждовен ден през август той не се почувствал добре. Очевидно бил ял нещо развалено. Следобед шефът му го съжалил и го пуснал да си почива до края на деня. Ортега бил женен от две години, но нямал деца. Върнал се вкъщи по-рано от обикновено и заварил жена си Пам в леглото с друг мъж, всъщност негов приятел по чашка.

Гарсия изкриви лице в гримаса.

— По дяволите, предчувствам нещо лошо.

Алис пристъпи от крак на крак и продължи:

— Вместо да се ядоса и да превърти, Ортега ги оставил, отишъл с колата си в дома на родителите на съпругата си в Сан Бернардино, убил майка й, баща й, баба й и малкия й брат. Не пипнал кучето. След кървавата баня той ги обезглавил и оставил главите им на масата в трапезарията.

Всички напрегнато погледнаха към Алис. Тя остави напрежението да продължи още малко.

— След това Ортега се върнал в Лос Анджелис и отишъл в дома на приятеля си, който спял с жена му. Приятелят вече си бил вкъщи при съпругата и детето си, което било само на пет години. — Алис млъкна и си пое дълбоко дъх. — Убил ги по същия начин като семейството на жена си — с мачете — и оставил главите им на кухненския плот. После спокойно си взел душ в дома им и похапнал храна от хладилника им. Едва тогава се върнал вкъщи. Любил жена си и сетне отсякъл главата й.

Всички гледаха втренчено Алис като в кататоничен унес.

— Брей… вдъхновяваща история! — отбеляза Гарсия със затаен дъх. — Кога се е случило това?

— Преди двайсет и една години. Ортега не оказал съпротива при ареста. Пледирал невинен поради временно умопомрачение. Затова имало процес със съдебни заседатели. Прокурорът бил Дерек Никълсън.

Всички млъкнаха стъписано.

— Спомням си случая — заяви Брадли.

— Насхорн ли е арестувал Ортега? — попита Карлос.

— Не може да е бил той — поклати глава Хънтър. — Това е станало преди двайсет и една години, Карлос. Насхорн не е бил детектив тогава.

— Чакай малко. — Капитан Блейк остави разпечатката на бюрото си. — Ти каза, че в критериите си търсене си посочила хора, освободени през последните пет години. Нима този чаровник е бил освободен? Защо?

— Не — поклати глава Алис. — Съдебните заседатели били единодушни. Ортега получил смъртна присъда. Чакал да я изпълнят шестнайсет години и умрял от смъртоносна инжекция преди пет години.

Останалите се спогледаха озадачено.

Търпението на Барбара се изчерпа.

— Шегуваш ли се, по дяволите! — Тя хвърли разпечатката на бюрото си и стана. Погледът й се отправяше ту към Алис, ту към окръжния прокурор. — Първо списък с имена, който ти мислиш, че всъщност не трябва да проучваме, а сега снимка на покойник. Защо губиш времето на полицията? Що за тъпаци си намерил да работят за теб Дуейн?

— Такива, на каквито тъпаците в твоя отдел не могат да се мерят и на малкия им пръст, Барбара. — Брадли посочи с глава към детективите.

— Алфредо Ортега е връзката с Никълсън, която открих — продължи Алис с монотонен глас, за да не позволи спорът да се разгорещи. Тя извади друга разпечатка на снимка от папката си и пак раздаде копие на всеки. — А сега, представям ви Кен Сандс.

Новата полицейска снимка от арест беше по-скорошна от тази на Ортега. Мъжът на нея изглеждаше на около двайсет и пет години. Кожата му имаше златист тен, който се дължеше по-скоро на интензивно излагане на слънце, отколкото на етническа принадлежност. Лицето му беше сипаничаво от белези от акне, вероятно през пубертета. Очите му бяха много тъмни, почти черни. Имаше блуждаещия поглед на наркоман, но в очите му имаше и нещо друго — студено и страшно. Нещо зло. Косата му беше подстригана късо и усмивката му беше на човек, който знае, че един ден ще отмъсти.

— Добре, какво общо има този Кен Сандс с купона? — попита Карлос.

Алис се усмихна дръзко.

— Много.

47.

— Сандс е израснал заедно с Ортега в Парамаунт — прочете Алис от новия документ. — Двамата били най-добри приятели. Никой от тях нямал братя или сестри и това ги сближило още повече. И двамата са от бедни семейства. Бащата на Сандс пиел много и затова животът в дома му не бил идеален. Сандс не обичал да стои вкъщи. Мразел баща си и побоите, които той му нанасял. Прекарвал времето си по улиците и с Ортега. Скоро се забъркали с наркотици, банди и сбивания.

Телефонът на бюрото на капитан Блейк започна да звъни и тя отговори на обаждането.

— Не сега. — Барбара тресна слушалката. — Продължавай.

Алис се прокашля.

— Сандс и Ортега учили заедно в гимназията в Парамаунт. Ортега бил лош ученик, но Сандс, макар и с престъпни наклонности, имал по-добри оценки, отколкото повечето хора очаквали. Постъпването в колеж нямало да бъде проблем, ако той искал и имал необходимите средства. За съжаление обаче, когато двамата били на седемнайсет, били арестувани за кражба на кола и притежание на марихуана. Това им струвало година в изправително училище-интернат. Пребиваването там стреснало Ортега. Той решил, че не иска да продължава с този живот. Срещнал Пам скоро след като го освободили. Оженили се две години по-късно. Въпреки че все още употребявал наркотици, той си намерил работа в склада, както споменах, и по всичко личало, че е загърбил престъпния живот.

— Но не и Сандс — досети се Хънтър.

Алис кимна.

— Не и Сандс. Той продължил да извършва дребни престъпления, след като го освободили, но в изправителното училище се сближил с няколко души и започнал сериозно да се занимава с търговия на наркотици.

— Как събра толкова бързо всичката тази информация? — попита Гарсия.

— Прокуратурата пази подробни досиета за всеки, когото съди — отвърна тя, кимна на Брадли и прелисти страница от доклада си. — Една нощ Сандс се върнал вкъщи пиян и надрусан и след поредния скандал с приятелката му Джина Валдес нещата излезли от контрол. Той превъртял, грабнал бейзболна бухалка и пребил Джина. Тя била на косъм от смъртта. Имала няколко счупени кости, фрактура на черепа и загубила зрението на лявото си око.

— Какъв мил човек — подхвърли Карлос и се облегна на прозореца.

— Ти каза, че приложението ти търсело връзки със семейства и роднини — обади се Робърт. — Как успя да свържеш Сандс с Ортега?

— Ортега е посочил Кен Сандс като най-близък роднина, след като получил смъртната присъда — поясни Алис. — Както казах, двамата били като братя на млади години. Ти предложи да търсим членове на семейства, на банди и всеки външен човек, който би търсил отмъщение заради някой друг. Е, Кен Сандс определено се вписва в тази категория.

— Аз не го оспорвам — съгласи се Гарсия.

— Но ето къде е най-хубавото — добави Алис. — Андрю Насхорн е бил детективът, който е арестувал Сандс.

Стаята сякаш се изпълни със статично електричество.

— Джина, приятелката на Сандс, се вцепенявала от ужас от него, и с право. Той я пребивал много пъти. Насхорн я убедил да подаде оплакване, когато се почувства по-добре. Сандс бил обвинен в нападение и побой над партньорката, с която живее, с употреба на смъртоносно оръжие.

— А това е углавно престъпление според Наказателния кодекс в Калифорния — обади се прокурор Брадли.

Алис кимна.

— Добавете към това и факта, че когато го задържали, той бил надрусан и е носел повече от килограм хероин, и ще се досетите, че е бил осъден на девет и половина години затвор. Сандс излежал присъдата си в калифорнийския щатски затвор в Ланкастър.

— Кога е било това? — попита капитан Блейк.

— Преди десет години. И очевидно след като присъдата му е била прочетена, и преди полицаите в съда да го отведат, Сандс е имал време да погледне Насхорн, който седял зад прокурора, и да произнесе думите: „Ще дойда за теб.“ — Алис сложи доклада на бюрото на Барбара. — Бил е освободен преди шест месеца.

Времето сякаш спря за няколко секунди.

— Знаем ли адреса му? — попита Хънтър.

— Само някакъв стар домашен адрес. Сандс не е бил освободен условно, а е излежал присъдата си, затова не е необходимо да се обажда на надзорник или съдия. Няма наложени и никакви ограничения. Дори може да напуска страната, ако иска.

— Добре. — Капитан Блейк отново погледна разпечатката на бюрото си. — Хайде да го намерим веднага и да си побъбрим с него. — Тя направи знак на Алис да й даде папката и доклада.

— А докато го намерим — каза Брадли, — нека да действаме тихо. Не искам някаква информация да изтече към медиите или някой друг. — Той погледна Робърт и Карлос, сякаш те щяха да публикуват новото разкритие веднага щом излязат от кабинета. — И имам предвид абсолютно никого. Убити са прокурор и полицай. Всяко ченге и правораздавателна агенция в Лос Анджелис ги сърбят ръцете да хванат заподозрения, на който сме се спрели. Ако това се разчуе, ще започне търсене с невиждани досега мащаби. Затова нито дума на никого. Ясен ли съм?

Детективите не отговориха, само се втренчиха в него.

— Ясен ли съм, детективи?

— Кристално — отвърна Робърт.

48.

След развитието на събитията сутринта денят започна да се влачи мудно. Не изскочи нищо друго. Не беше изненадващо, че адресът в досието на Кен Сандс не е актуален, и тъй като бе излязъл от затвора само преди шест месеца, той не си беше извадил никакви документи, по които да го проследят — нито шофьорска книжка, нито паспорт или социална регистрация. Старият му картон за социална осигуровка показваше същия адрес.

Хънтър имаше екип, който се опитваше да проследи някоя банкова сметка или сметка за газ или електричество, нещо, което да ги насочи в правилната посока. Освен това издирваха стари приятели на Сандс, хора, с които се беше събирал, преди да отиде зад решетките, хора, с които се беше запознал в затвора, и сега, на свобода. Но получаването на информация от стари приятели или затворници не беше лесно и Робърт го знаеше много добре. Според закона на улицата в Лос Анджелис доносниченето, особено на ченгета, беше престъпление, наказвано със смърт. Дори враговете не биха си развързали езиците.

Хънтър бе поискал и списък на посетителите на Сандс и Ортега в затвора, но поради законите за личната неприкосновеност на Калифорния щяха да минат един-два дни, докато намереха съдия, който да одобри искането, и още няколко дни, докато получат списъка.

Джина Валдес, приятелката, която Кен Сандс бе пребил почти до смърт, беше изчезнала. В Америка смяната на името не е трудно. И в ерата на интернет промяната на самоличността ставаше все по-лесна. Никой не знаеше дали Джина е сменила името си, или си е създала нова самоличност. Никой нямаше представа дали тя все още е в Лос Анджелис, в Калифорния или дори в страната. Едно обаче беше сигурно — Джина Валдес не искаше да бъде намерена.

Като детектив в полицията Андрю Насхорн понякога бе работил с партньор, детектив Себ Стоукс. Стоукс не беше участвал в ареста на Кен Сандс, но Робърт му се обади. Уговориха се да се срещнат утре сутринта.

Брайън Дойл, шефът на отдел „Информационни технологии“ на лосанджелиската полиция, се обади на Хънтър в края на следобеда, за да му каже какво са успели да извадят от компютъра, намерен в апартамента на Насхорн. Детективите четоха един час намерените имейли и данните от историята на компютъра в интернет. Стана очевидно, че Насхорн е бил чест потребител на няколко агенции за компаньонки, много от които специализирани в игрички със завързване и садомазохистични услуги. Имаше и редица порнографски уебсайтове и въпреки че много от тях бяха вулгарни, никой не беше нелегален.

Имейлите не съдържаха нищо подозрително, никакви заплахи или нещо, което би могло да се изтълкува като заплаха. Не отбелязаха напредък и в идентифицирането на втория човек, който бе посетил дома на Дерек Никълсън, когато се беше разболял. В главата на Хънтър продължаваше да се върти мисълта за думите на болногледачката — че Никълсън е искал да изчисти съвестта си и да каже на някого истината за нещо.

До края на деня Робърт и Карлос търсиха в интернет нещо, което дори бегло да прилича на сянката на скулптурата, съставена от частите на тялото на Насхорн. Не откриха нищо, което да изглежда като цялата фигура. Образът на кривата глава с рога лесно можеше да се свърже с изображенията на повечето дяволи и демони, както и с различните религии, вярвания и култури по света. Имаше обаче и митологични богове с рога, като гръцкият бог Пан или дори Аполон и Зевс, чиито ранни изображения бяха на човек с рога.

„Дявол или бог? — запита се Хънтър. — Ти избираш.“

Без да имат на какво да се опрат, беше все едно да търсят игла в копа сено.

Втората част на скулптурата се оказа още по-загадъчна. Две изправени и две легнали фигури, буквално една върху друга. Двамата детективи не откриха нищо и Робърт започна да обмисля вероятността, че Алис е права. Може би скулптурата нямаше никакво значение. Нищо, свързано с религията или митологията. И нямаше паралелен скрит подтекст. Може би значението беше елементарно, както тя предполагаше — зъл убиец гледа жертвите си. Двама убити, остават още двама. И това означаваше, че той ще убие отново.

49.

Минаваше обяд, когато Хънтър отново отиде в Ленъкс и спря колата си пред къщата на Ейми Даусън. Делничната болногледачка на Дерек Никълсън отново му се усмихна учтиво и го покани да влезе, но този път го заведе в кухнята.

Въздухът ухаеше приятно на печени домати, босилек, лук, чили и подправки.

— Съпругът ми гледа мач във всекидневната — обясни Ейми. — Той е голям почитател на „Лейкърс“ и когато се развълнува, е много шумен. Нямаш нищо против да говорим тук, нали?

— Не, разбира се — отвърна Робърт. — Ще бъда колкото мога по-кратък.

Ейми беше с тънка рокля на цветя и с джапанки. Плитките й бяха разплетени и косата й беше прибрана на рошава опашка. Тя предложи на Хънтър да седне на един от столовете около сгъваемата пластмасова маса.

— Ако беше дошъл малко по-рано, щеше да обядваш с нас.

Робърт се усмихна.

— Много си любезна, благодаря. Ястието сигурно е било вкусно. Дайте ми хубави, домашно приготвени спагети, и ще изям килограми.

Ейми го погледна недоверчиво.

— Как разбра, че съм сготвила спагети за довечера?

— Предположих, съдейки по съблазнителната миризма в кухнята. — Той повдигна рамене. — Домашно приготвен доматен сос?

Тя не можа да скрие изненадата си.

— Точно така. По рецептата на майка ми. Всички го харесваме много лютив.

— И аз. — Хънтър седна и изчака Ейми да се настани срещу него. — Искам да поговорим пак за втория човек, който казахте, че посетил господин Никълсън в дома му, след като се разболял.

— Не съм си спомнила нищо друго. — Тя, изглежда, искрено съжаляваше.

— Няма нищо. Искам да видиш една снимка и да ми кажеш дали това може да е човекът, посетил господин Никълсън.

— Добре. — Ейми се наведе напред и сложи лакти на масата.

Кучето Кресльо се разлая пред вратата на кухнята и на лицето на жената се изписа раздразнение.

— Извини ме за секунда, детектив. — Тя стана и отвори вратата, но не пусна вътре кучето. — Делрой — извика Ейми. — Би ли извел навън Кресльо? В момента нямам време да се занимавам с него.

— Гледам мача.

— Тогава би ли помолил Летисия да го качи горе?

— Летисия — извика Делрой. — Ела да си вземеш кучето, преди да съм го удушил.

Ейми затвори вратата и поклати глава.

— Съжалявам — каза и отново седна на стола. — Това куче ме побърква понякога. Както и съпругът ми.

Робърт се усмихна.

— Всичко е наред. — Той сложи пред Ейми голяма снимка на Андрю Насхорн. — Това е човекът, за когото говорех.

Тя взе фотографията и съсредоточено се вгледа в нея.

— Съжалявам, детектив, не е той. Онзи мъж беше по-млад и по-слаб. — Жената остави снимката на масата.

Хънтър кимна, но не взе фотоса.

— Ами този? — Той извади втора снимка, този път на Кен Сандс. Беше се свързал с калифорнийския щатски затвор в Ланкастър и бе успял да се сдобие с по-скорошна снимка на Сандс, направена в деня на освобождаването му. Косата му беше дълга и чорлава и си беше пуснал, рехава брада. Чертите на лицето му не се виждаха добре. — Това е най-скорошната му снимка, с която разполагаме — обясни Робърт. Знаеше, че Сандс нарочно се е направил така. Много затворници, които излежаваха средно дълги присъди, изглеждаха по подобен начин. Това беше обичаен номер да попречат на системата да има хубави, ясни техни снимки. Дългата коса и брадата изчезваха за час след освобождаването им. — Убеден съм, че той вече няма толкова много косми по лицето си. — Хънтър показа на Ейми още една снимка — от ареста на Сандс. — Така е изглеждал преди десет години.

Тя взе снимката от ръцете му и дълго я гледа.

Робърт мълчеше и я остави да я разглежда, колкото й е необходимо.

— Може да е бил той — най-после каза Ейми.

Хънтър почувства, че през тялото му сякаш премина електричество.

— Но, разбира се, не мога да бъда сигурна. Мъжът, който посети господин Никълсън в онзи ден, нямаше брада и дълга коса. И беше облечен с костюм.

— Разбирам.

Ейми не откъсваше поглед от снимката.

— Но може да е бил този.

50.

Кръвта на пода и стените се беше съсирила и засъхнала и тъй като червените кръвни телца бяха умрели и започнали да се разлагат, странният мирис на метал беше отслабнал и отстъпил пред една много по-силна миризма на нещо като развалено месо, примесено с вкиснато мляко. Мнозина, присъствали на брутално местопрестъпление, биха твърдели, че така мирише насилствената смърт.

Хънтър спря до вратата на каютата на лодката на Насхорн. Повторното посещение на местопрестъплението, сам, посред нощ, се беше превърнало почти в мания. Даваше му възможност да огледа, без никой да го безпокои и без да бърза, и да се опита да влезе в съзнанието на убиеца. Но как някой би намерил логика в нелогичното?

Робърт беше прочел и препрочел доклада на криминалистите от местопрестъплението. Множеството отпечатъци от обувки, които бе забелязал на пода на каютата предишния ден, бяха несъвместими и не можеха да се сравнят с определен размер обувки. На пода имаше толкова много кръв, че щом убиецът е отместил крака си, тя е заличила очертанията му. Това много затрудняваше лабораторния анализ. По-рано през деня Майк Бриндъл, шефът на екипа криминалисти, огледали местопрестъплението, каза на Хънтър, че е открил нещо много странно в отпечатъците от обувки. Разпределението на тежестта на стъпките беше неравномерно. Това предполагаше, че убиецът върви с асиметрична анормалност, ако куца, или нарочно е носил друг размер обувки. Робърт се беше натъквал на този трик. Криминалистите не можаха да разпознаят и шарка на подметката, което означаваше, че убиецът е увил обувките си в дебел найлон или нещо подобно. Това би обяснило и липсата на кървави следи извън каютата.

Бриндъл бе уверил Хънтър, че екипът му е оставил каютата в абсолютно същото състояние, в което са я намерили. Предметите, които бяха взети за лабораторен анализ, бяха изброени в документа, който Робърт носеше със себе си. Всичко друго беше оставено на мястото си.

Хънтър вдигна ципа на гащеризона си от тайвек и влезе в каютата. Не се тревожеше, че може да компрометира местопрестъплението, но не искаше да изцапа с кръв обувките и дрехите си или противната смрад да проникне в тях. Знаеше, че миризмата си проправя път във всяка материя и не можеш лесно да се отървеш от нея нито с изпиране, нито с химическо чистене. Проблемът беше психически. Мозъкът свързваше дрехите с миризмата дори след като отдавна бе изчезнала.

Той спря в средата на помещението и бавно огледа пространството около себе си.

„Дали убиецът вече е бил на борда, когато Насхорн се е качил на лодката си?“

Двете ключалки на каютата не бяха разбити, въпреки че едва ли биха представлявали препятствие за човек с опит.

Робърт обиколи каютата, за да провери дали не е пропуснал нещо предишния ден. Приближи се до малкия хладилник и отвори вратата. Беше добре зареден — няколко бутилки вода, сирене, студени меса и много бира. Отново погледна в контейнера за боклук — опаковка от десертно блокче и празно пликче от говежда пастърма. Нямаше бирени кутии. Ако Андрю Насхорн беше поканил някого на борда, преди да отплава за две седмици, вероятно не е било да побъбрят дружески.

„Тогава защо?“

Гарсия беше изказал предположението, че убиецът може би се е приближил към Насхорн извън лодката с някакво оръжие, принудил го е да отвори вратата и после го е ударил в лицето. Като имаше предвид двете местопрестъпления и заключението на доктор Хоув, че убиецът е избрал електрически кухненски нож за рязане на месо, Хънтър смяташе тази теория за малко вероятна. Убиецът не харесваше огнестрелни оръжия.

Робърт прекоси каютата и отиде до отсрещната стена, където беше разплискана най-много кръв. Криминалистите бяха взели стола, на който бе открит трупът на Насхорн, но мястото му беше отбелязано. Хънтър застана в средата и се огледа. Нямаше къде да се скрие човек. Всеки, който би се опитал да се скрие, би бил забелязан веднага, освен ако не е джудже. От вратата Насхорн би видял цялата каюта с изключение на банята, но само ако вратата е затворена. Ако се беше скрил там, убиецът би имал две възможности за избор — да чака Насхорн да отвори вратата на банята и да го удари в лицето с някакво оръжие или самият той да отвори вратата и да се нахвърли върху Насхорн, щом влезе в каютата.

Робърт мигновено съзря два проблема в тази теория. Баните в тези лодки не бяха големи. Доктор Хоув беше сигурна, че Насхорн е бил повален с един–единствен силен удар в лицето, нанесен със замах отдясно наляво. Това беше невъзможно да се постигне, ако стоиш в банята. Нямаше достатъчно място. Ако убиецът бе връхлетял върху Насхорн откъм банята, където и в каютата да е бил Насхорн, в такова тясно пространство на убиеца ще са му необходими най-малко две-три секунди, за да стигне до жертвата си. Насхорн щеше да има достатъчно време да забележи атаката и да заеме основна отбранителна поза — да вдигне ръце, за да предпази лицето си. Въпреки че ръцете му бяха отрязани от тялото, по тях нямаше следи от самозащита.

Хънтър отново огледа помещението и се спря на малката врата на машинното отделение. Като всичко останало в този край на каютата и тя беше оплискана в засъхнала кръв. Криминалистите бързаха да започнат да обработват местопрестъплението и Робърт нямаше възможност да го огледа добре. Той се наведе и отвори вратата. Машинното отделение беше малко, не по-голямо от обикновен шкаф. Моторът заемаше повечето място. През вратата беше проникнала кръв и бе покапала върху двигателя и изцапания с масло под. Хънтър се приготви да затвори вратата, когато видя нещо, което привлече вниманието му. Пръски кръв в средата на мотора. Не беше от процедилата се през вратата кръв, а разплискана. Робърт беше виждал много пъти тази схема — от нанасяне на рана, обикновено причинена от въртеливо движение, както когато нападател удари жертва в лицето. Силата на удара кара вратът на жертвата да се завърти и кръвта от нанесената рана плисва в тънка дъга.

Детективът отгърна папката с доклада на криминалистите и бързо прелисти снимките на веществените доказателства. Когато намери онова, което търсеше, мозъкът му заработи на пълни обороти, пресмятайки всички вероятности. Той пъхна глава в машинното отделение и заопипва двигателя отдолу, сякаш търсеше нещо. След това извади ръката си, която беше изцапана с лепкава течност.

Робърт почувства, че кръвта му се сгорещява. „Хитро копеле.“

51.

Към девет часа сутринта жегата вече беше като горяща пещ с отворена врата. Хънтър седеше на маса пред кафене „Гръб“ на Стюард Стрийт. Големият бял чадър, разпънат в средата на масата, осигуряваше приятна сянка. Подкастреният жив плет, осеян с пурпурни цветчета, който покриваше дървената ограда от кръстосани летви, опасваща кафенето, придаваше на заведението провинциален вид, въпреки че се намираше в Западен Холивуд.

Детектив Себ Стоук, бившият партньор на Андрю Насхорн, предложи да се срещнат там. Той дойде няколко минути след Робърт, спря пред вратата за двора и огледа заетите маси. Беше грамаден като мечок. Износените му панталони бяха опънати на големия му корем, а сакото му сякаш щеше да се скъса, ако Стоукс повдигне рамене или кихне силно. Косата му беше светлокестенява, оредяла и сресана на една страна, за да прикрие плешивината. Имаше уморения вид на човек, прекарал твърде много време на една и съща работа, която мразеше.

Въпреки че не го беше виждал, Хънтър го позна веднага и вдигна ръка, за да привлече вниманието му. Стоукс се приближи до него.

— Сигурно отдалеч ми личи, че съм ченге, а? — Гласът му отговаряше на външността му, силен, но уморен.

— С всички ни е така — отвърна Робърт и стана, за да се ръкува с него.

Стоукс го огледа от главата до петите, преценявайки фигурата и облеклото му — черните джинси, каубойските ботуши, ризата с навити ръкави на мускулестите му ръце, широките рамене и яките гърди, лицето с квадратна челюст.

— Мислите ли? — иронично се усмихна. — Вие изглеждате по-скоро като американската мечта за гимнастик, отколкото като ченге. — Стисна ръката на Хънтър. — Себ Стоукс. Всички ми викат Себ.

— Робърт Хънтър. Наричай ме Робърт.

Двамата седнаха.

— Е, да поръчаме нещо. — Стоукс направи знак на сервитьорката, без изобщо да погледне менюто, и си поръча специалната закуска. Хънтър поиска чаша кафе без захар и сметана.

Стоукс се облегна назад и разкопча сакото си.

— Значи ти разследваш убийството на Анди? — Той поклати глава, вгледа се някъде в далечината и после втренчи в Робърт уморените си очи. — Вярно ли е онова, което чух? Той бил накълцан на парчета? Искам да кажа… разчленен. И обезглавен?

Хънтър кимна.

— Съжалявам.

— И частите на тялото му са били оставени на масата, подредени в някаква смахната скулптура?

Робърт отново кимна.

— Мислиш ли, че е било удар на банда?

— Нищо не сочи към това.

— Един извършител, а?

— От онова, с което разполагаме, да.

Стоукс избърса с длан потта от лъщящото си чело и детективът видя, че стисна челюсти от гняв.

— Шибана работа. Проклет, страхлив лайнар. Един полицай не може да умре така. Ако съм сам, бих убил за пет минути гадното копеле, което е направило това на Анди. Да видим тогава кой кого ще разчленява.

Робърт не откъсваше очи от Стоукс и го наблюдаваше как се зарежда с енергия от чувствата си.

— Знаеш, че цялата полиция в Лос Анджелис те подкрепя, нали? Каквото и да ти потрябва, от който и да е отдел, само кажи. Проклет убиец на ченге. Ще си получи заслуженото.

Хънтър не каза нищо.

— Нападението не е било произволно, а лично, нали? Прилича ли на отмъщение?

— Вероятно.

— За какво? Анди не беше на оперативна работа от…

— Стоукс поклати глава и присви очи.

— Осем години — припомни му детективът.

— Точно така, осем години. Той беше в отдел „Поддръжка на операции“… — Стоукс млъкна, изведнъж осъзнавайки последиците. — Почакай. Мислиш, че е отплата за някой случай преди повече от осем години, когато Анди беше на оперативна работа?

— Ти си бил негов партньор, нали?

— Е, не точно партньор. Работихме заедно по няколко случая, но когато бяхме в Южния район, повечето разследвания, които ни възлагаха, не изискваха повече от един старши детектив. Занимавахме се с дребни обири, побои, домашно насилие, кражби, такива глупости. Двамата разследвахме няколко убийства, повечето свързани с банди. Всичко по-голямо се изпращаше на вас от отдел „Обири и убийства“.

Сервитьорката донесе кафетата им. Кафето на Стоукс имаше толкова много сметана, че приличаше на покрита със сняг коледна елха. Хънтър изчака, докато Стоукс сипе две пакетчета захар в чашата си.

— Смяташ, че е някоя отрепка, която с Анди сме арестували?

— В момента проверяваме всяка вероятност.

— Дрън-дрън. Детективски отговор по учебник. — Стоукс разбърка кафето си с малка дървена пръчица. — Чакай малко. Мислиш, че онзи задник ще убие отново? Моля те, кажи ми, че не си дошъл да ме предупредиш да внимавам.

— Не съм дошъл да те предупреждавам, но няма да навреди, ако си нащрек.

Стоукс се изсмя силно — дрезгаво и гърлено.

— Какво предлагаш да направя, детектив? Да си взема полицейска закрила? Да си купя по-голям патлак? — Той се наведе напред, доколкото му позволяваше коремът, и разтвори сакото си, за да може Робърт да види пистолета му. — Нека да дойде. Готов съм за него. — Той отново се облегна назад и погледна Хънтър. — Не поддържах връзка с Анди, а трябваше. Вече не работя в Южния район. Преместиха ме в Западния, отдел Холивуд, след като се разведох.

— Кога стана това?

— Преди седем години. Една година след като простреляха Анди. Но кажи ми нещо. Анди беше активен. Не работеше оперативна дейност и не беше в добра форма като преди заради куршума в белия дроб, но не беше слаб противник. И беше бдителен и предпазлив. Знам, че винаги носеше оръжие. Как го е обезвредил един-единствен извършител? Причакал го е в лодката му?

Хънтър също се облегна назад и кръстоса крака.

— Не. Представил се е като монтьор.

52.

Гарсия ставаше рано. Винаги отиваше в отдел „Обири и убийства“ преди повечето служители, но тази сутрин беше зад бюрото си много по-рано от обикновено. Не страдаше от безсъние като Робърт, но никой не може да контролира мислите си или с какво ще го изненада подсъзнанието му, щом затвори очи. Снощи образите, скрити зад клепачите на Карлос, прогониха съня.

Той направи всичко възможно да не събуди жена си, но въпреки че лежеше неподвижно, Ана почувства безпокойството му. Винаги го усещаше.

Гарсия и Ана Престън се бяха запознали в гимназията. Необикновената й красота запленяваше много момчета, но направо хипнотизира Карлос, който се влюби в нея от пръв поглед. Като хлапак Гарсия беше много свит и срамежлив. Необходими му бяха цели десет месеца, за да събере смелост, да се приближи до Ана на училищни танци и да промърмори:

— Искаш ли… да… танцуваш?

— Да — отвърна тя с усмивка, от която коленете му се подкосиха.

— Искам да кажа… с мен… искаш ли да танцуваш с мен?

Усмивката й стана по-широка.

— Да, с удоволствие.

На дансинга, докато непохватно се поклащаха в ритъма на бавната песен, Ана прошепна в ухото му:

— Защо се забави толкова много?

Карлос повдигна брадичка от рамото й и погледна светлокафявите й очи.

— Какво?

— Това са петите училищни танци за тази година. Защо ме покани чак сега?

Гарсия наклони глава на една страна и предпазливо каза:

— Харесва ми… да карам дамите да чакат.

Двамата прихнаха да се смеят.

И от онази вечер започнаха да се срещат.

Карлос й предложи да се оженят три години по-късно, веднага щом завършиха гимназия.

Когато стана детектив в лосанджелиската полиция, Гарсия обеща пред себе си никога да не внася у дома гротескния свят, в който го отвежда професията му, и да не обсъжда с Ана как е минал денят му. Не защото това противоречеше на устава, а защото я обичаше много и не искаше да помрачава мислите й с образите и реалността на ежедневието си. И не наруши обещанието.

Късно миналата нощ Ана се притисна до него в леглото и промълви:

— Ако искаш да говориш, знаеш, че винаги съм готова да слушам. Каквото и да ми кажеш.

Карлос се обърна към нея и нежно отмести кичур коса от лицето й.

— Знам — усмихна се той. — Не се притеснявай. — Целуна я по устните.

Ана сложи глава на гърдите му и затвори очи.

— Обичам те.

— И аз те обичам. — Гарсия започна да гали косите й.

Сънят така и не дойде.

Карлос стоеше пред таблото със снимките. Вниманието му беше насочено предимно към фотографията на сянката на втората скулптура.

— Какво се опитва да ни каже, по дяволите?

— И аз си задавах същия въпрос цяла нощ. — Алис застана зад него.

Гарсия подскочи на стола си. Не я беше забелязал, че влиза в стаята.

— Брей. — Той погледна часовника си. — Рано си станала.

— Или късно. Зависи. — Тя сложи няколко папки на бюрото си.

— Не можа ли да спиш?

— Не исках да спя. Всеки път, когато затворех очи, съзнанието ми сътворяваше нов кошмар.

Карлос се намръщи, сякаш отлично знаеше как се чувства Алис.

Тя взе една от папките, които беше донесла, и му я даде.

— Какво е това?

— Досиетата от затвора и списъците за посещенията на Алфредо Ортега и Кен Сандс.

Гарсия отвори широко очи.

— Така ли? Дори не знаех, че искането ни е одобрено.

— Това е една от привилегиите, когато окръжният прокурор, кметът на Лос Анджелис и шефът на полицията изгарят от желание разследването да приключи. Нещата се движат много по-бързо. Изпратиха ми ги по факса в кабинета ми днес на разсъмване.

— Прегледа ли ги вече?

Алис прибра косата си зад ушите.

— Да.

Погледът на Карлос се насочи към папките на коленете му.

— Чета бързо — усмихна се тя. — Подчертах някои неща. Всъщност доста неща — поправи се. — Започни със синята папка, досието на Алфредо Ортега. Както вероятно си спомняш, той е влязъл в затвора единайсет години преди Кен Сандс.

Гарсия забеляза лекото потрепване на гласа й.

— И доколкото разбирам, открила си нещо.

— Почакай, докато прочетеш двете досиета. — Алис седна на ръба на бюрото си с доволно изражение на лицето. — Трябва да го прочетеш, за да повярваш.

53.

Детектив Себ Стоукс отпи от кафето и остави чашата на масата. На върха на топчестия му нос остана капка сметана. Идеални пухкави мустаци очертаваха устните му.

— Монтьор ли? — попита той и избърса със салфетка сметаната от лицето си. — Охранителните камери заснели ли са копелето?

— Не. Камерата не работела — монотонно отговори Хънтър.

— Никога не работят, когато ти трябват. Тогава откъде знаеш, че се е представил за монтьор?

— Снощи открих, че от мотора на лодката на Насхорн е изтекло масло. Той е трябвало да отплава на обичайното си двуседмично пътешествие в деня, когато е бил убит. Предполагам, че е забелязал проблема, докато е проверявал лодката за последен път, и е разбрал, че не може да потегли с повреден двигател. Би било твърде рисковано.

— Да, такъв си беше Анди. Винаги много педантичен. И не беше немарлив. Провери ли на пристанището? Имат ли списък на монтьорите?

— Проверих. — Робърт отпи от кафето си. — Нямат станция за монтьори. Имат обаче списък на монтьори, които препоръчват. Насхорн не се е свързвал с администрацията да пита за монтьор. Но повечето собственици на яхти имат монтьор, на когото вярват.

— Ами Анди имал ли е?

Хънтър кимна.

— Човек на име Уорън Донъли. Говорих с него снощи. Каза, че Насхорн не го е търсил за теч в мотора.

— Тогава мислиш, че убиецът е пипал мотора, преди Анди да се качи на лодката си — каза Стоукс, разгадавайки изражението на Робърт. — Може би един-два дни преди това.

— Възможно е.

— И после е трябвало само да се навърта наоколо, да наблюдава и да чака подходящия момент да предложи услугите си.

— Това е теорията, която сме изградили — съгласи се Хънтър.

— Но защо не се е скрил в каютата на лодката и не е чакал Анди да влезе? Защо е усложнил нещата със сценария за монтьор?

— Не съм сигурен — призна Робърт. — Може би защото лодката е малка. Каютата е още по-малка. Няма къде да се скрие. Насхорн би забелязал присъствието на чужд човек веднага щом се качи на лодката. Убиецът би загубил превъзходството си — елементът на изненада.

— Пък и Анди все още си беше ченге. — Стоукс се облегна назад и прокара ръка по къркорещия си корем.

— Винаги беше нащрек и би извадил оръжието си.

Хънтър отново кимна.

— Насхорн е бил едър и силен мъж и очевидно е умеел да се грижи за себе си. Може би убиецът е знаел, че не е добра идея да се сбие с него. Нещата биха се объркали сериозно. А този убиец не поема излишни рискове.

Стоукс прехапа устни.

— Убиецът е трябвало да бъде поканен на лодката. Така Анди нямало да заподозре нищо. А щом извършителят е стъпел на борда, със сигурност е щяла да му се предостави възможност да сломи съпротивата на Анди.

— Съдейки по пръските кръв и мястото, където намерихме зъбите, Насхорн, изглежда, се е навел над двигателя. Може би убиецът го е помолил да погледне или да подържи нещо, докато вземе някакъв инструмент от чантата си.

— Зъби?

— Насхорн е бил ударен в лицето. Челюстта му е била разбита и три от зъбите му са изкъртени.

Сервитьорката донесе закуската на Стоукс.

— Сигурен ли сте, че не желаете нещо друго? — обърна се тя към Робърт.

— Не, благодаря.

— Добре. Кажете ми, ако промените решението си.

— Сервитьорката намигна на Хънтър, завъртя се и отмина.

Робърт леко почеса белега от раната от куршум на десния си трицепс. Въпреки че беше на повече от три години, понякога белегът го сърбеше ужасно.

— Който и да е убиецът — каза той, — насъбрал е много омраза към Насхорн. И затова съм дошъл. Ти си работил с него. Били сте в един участък. Като се замислиш за случаите, които сте разследвали заедно, сещаш ли се за някой престъпник, способен на такова нещо?

Стоукс отряза парче омлет и го хвана така, сякаш беше пица.

— Разбрах, че ще ми зададеш този въпрос, след като разговаряхме по телефона снощи. Доста мислих и единственото копеле, за което се сетих, е Раул Ескобедо.

— Кой е той?

— Сериен изнасилвач. Осъден е за нападение на три жени в парка „Линуд“ и в Парамаунт за период от осем месеца. Смятаме, че е нападнал и изнасилил десетина жертви, но само три свидетелстваха в съда. Освен това е садист. Преди да си свърши работата, ги е пребивал. Заловихме го, защото несъзнателно направи грешка.

— Каква? — Интересът на Хънтър се засили.

— Ескобедо е роден тук, в Лос Анджелис, но родителите му са от щата Колима в Мексико.

— Дом на вулкана Колима?

— Точно така. Знаеше ли го вече?

Робърт кимна.

— Аз трябваше да го търся. Както и да е, родителите на Ескобедо са емигрирали в Съединените щати, преди майка му да забременее с него. Дошли са от градчето Санта Инес. Въпреки че Ескобедо израснал в Парамаунт, в дома им се говорело само на испански. Проблемът е, че хората от Санта Инес говорят с характерен акцент. Не мога да ти кажа каква е разликата, но е така. — Стоукс отново отхапа от омлета. — Ескобедо никога не е ходил в родния град на родителите си, но говори с акцент от Санта Инес като местен жител. И това го издаде. Грешката му беше, че обича да говори мръсотии, докато изнасилва жертвите. Последната жена, която изнасили, беше от Лас Кончас, съседно градче на Санта Инес.

— Разпознала е акцента — досети се Хънтър.

— Още по-добре — подсмихна се Стоукс. — Ескобедо работел като касиер в пощата. Две седмици след нападението последната жертва била с приятелка в Саут Гейт. Оставала седмица до Деня на майката в Мексико и двете отишли в местния пощенски клон да изпратят картичка на майката на приятелката. И какво да види, обслужил ги Ескобедо. Веднага щом чула гласа му, жената се разтреперила, но съумяла да запази хладнокръвие. Вместо да се паникьоса и да се издаде, тя излязла от пощата, намерила телефон и ни се обади. Врътнахме му „ужилване“ и хоп — три седмици по-късно го хванахме на местопрестъплението, докато се готвеше да изнасили друга жена. Двамата с Анди го арестувахме. — Стоукс отпи от кафето си и Робърт долови колебанието му. Имаше нещо, което не му казваше.

— Какво се случи по време на ареста?

Стоукс остави парчето испански омлет, което държеше, избърса устата си със салфетка и погледна преценяващо детектива.

Робърт кимна уверено.

— Като ченге на ченге.

— Ами, понатупахме го, когато го хванахме.

— Понатупали сте го?

— Знаеш как е. Когато всички погнахме негодника, адреналинът ни се изпомпа като лоша кръв. Анди стигна до него пръв. Ескобедо беше замъкнал осемнайсетгодишно момиче в неизползвана сграда на „Армията на спасението“ в Линуд. Анди имаше избухлив нрав и бушоните му… — Стоукс изкриви уста и кимна.

— Понякога превърташе. Шефът непрекъснато му се караше, че се увлича. Не беше точно непредсказуем и неконтролируем, но на границата, нали разбираш? Когато Анди стигнал до сградата, Ескобедо вече бил разкъсал блузата на момичето и го бил пребил. Това подействало на Анди като даден знак да се преобрази в невероятния Супермен и да забрави, че е ченге.

Хънтър не каза нищо и мълчанието се проточи.

— Истината е, че… — най-после продължи Стоукс — копелето си заслужаваше всеки удар, който получи. Анди разкраси физиономията му.

Робърт спокойно отпи от кафето си.

— И къде е сега Ескобедо?

— Нямам представа. Всичко това се случи преди дванайсет години. Ескобедо получи десетгодишна присъда и я излежа. Чух, че са го освободили преди две години.

По гърба на Хънтър сякаш премина електрически ток.

— И ти казвам още сега, че ако този лайнар е погубил Анди… — добави Стоукс.

— Къде е бил? — прекъсна го Робърт и се премести на ръба на стола.

— Какво? — Стоукс присви очи и приглади кичур увиснала коса от челото си.

— В кой затвор е бил Ескобедо?

— Щатският затвор на Лос Анджелис Каунти.

— В „Ланкастър“?

— Да.

„Същият затвор, в който е бил и Кен Сандс“ — помисли си Хънтър.

— Сериозно, ако Ескобедо го е направил, ще го…

— Няма да правиш нищо — отново го прекъсна Робърт. Последното, което искаше, беше Стоукс да си мисли, че е получил информация кой е най-новият убиец на ченгета в Лос Анджелис. Невярната информация щеше да изтече като вода през сито и до обяд половината полицаи в града щяха да тръгнат да търсят отмъщение. Трябваше да разубеди Стоукс. — Виж, Себ, ако се сещаш само за Ескобедо, ще го проверим, но в момента той дори не е заподозрян. Ескобедо е само име в списъка. Нямаме нищо, с което да го свържем с местопрестъплението. Няма пръстови отпечатъци, нито ДНК, влакна или свидетели. Не знаем дори къде е бил в деня на убийството на Насхорн, нито дали притежава уменията да извърши онова, което е направено. — Той замълча, за да могат думите му да стигнат до съзнанието на Стоукс. — Ти си добър детектив. Прочетох досието ти. Отлично знаеш как се води разследване. Ако тръгнат слухове, разследването ще бъде изложено на риск. А когато стане така, виновниците получават шанс да се измъкнат. Знаеш го.

— Това копеле няма да се измъкне.

— Прав си, няма да се измъкне. Ако Ескобедо е нашият човек, ще го пипна.

Убедеността му смекчи непреклонния поглед на Стоукс.

Хънтър сложи визитната си картичка на масата и я бутна към Стоукс.

— Ако се сетиш за някой друг, освен Ескобедо, обади ми се. — Той стана. — И ми направи удоволствието, и бъди нащрек, чу ли? Този тип е по-умен от повечето извършители.

Стоукс се усмихна.

— Както казах… — потупа издутината под сакото на костюма си, — нека да дойде.

54.

Гарсия току-що беше приключил да чете досиетата, които му беше дала Алис, когато Робърт отвори вратата на кабинета. Пътуването от кафене „Гръб“ до Главното управление на полицията му беше отнело повече време от очакваното.

— Трябва да прочетеш това — рече Карлос още преди Хънтър да стигне до бюрото си.

— Какво е?

— Затворнически досиета и списъците с посетители на Алфредо Ортега и Кен Сандс.

Робърт се намръщи и погледна Алис, която си наливаше кафе.

— Капитан Блейк каза да действам и аз го направих — сухо каза тя.

— Хакнала си базата с данни на калифорнийската система на затворите?

Алис едва забележимо повдигна рамене.

— Какво? — ухили се Гарсия. — На мен ми каза, че досиетата са една от привилегиите, когато прокуратурата, кметът на Лос Анджелис и шефът на полицията са на наша страна.

Тя го погледна лукаво и се усмихна.

— Излъгах. Съжалявам. Не знаех как ще реагираш на факта, че наруших протокола. Някои ченгета са много стриктни.

Карлос също се усмихна.

— Не и в този кабинет.

— Е, добре, с какво разполагаме? — попита Хънтър.

Гарсия прелисти няколко страници от първото досие.

— Алфредо Ортега е влязъл в затвора единайсет години преди Кен Сандс, когото е назовал най-близък роднина, както ни каза Алис вчера. През онези единайсет години между влизането на Ортега зад решетките и ареста на Сандс Кен го е посетил трийсет и три пъти.

Робърт се подпря на бюрото си.

— Три пъти в годината.

— Да, три пъти годишно — кимна Карлос. — Поради отвратителното естество на престъплението му Ортега бил затворник „Осъден степен Б“, което означава, че са му били позволени само посещения без контакт.

— Тези посещения се състоят в обезопасена кабина и затворникът е с белезници и придружител — обясни Алис.

— Посещенията при осъдените на смърт са ограничени, обикновено едно посещение на всеки три до пет месеца — допълни Гарсия. — Могат да продължат от един до два часа. Тук е цялата история на посещенията на Ортега. Всеки път, когато го е посетил, Сандс е стоял максимално дълго.

— Някой друг посещавал ли е Ортега? — попита Хънтър.

— Когато наближила датата на екзекуцията му, при него отишли обичайните посетители — репортери, членове на организации за премахване на смъртното наказание, човек, който искал да напише книга за него, свещеникът на затвора… — Карлос прелисти още една страница от доклада. — Но през първите единайсет години в затвора Сандс е бил единственият му посетител. — Той затвори папката и я даде на партньора си.

— Предполагахме, че Сандс е посещавал Ортега — отбеляза Робърт и запрелиства страниците. — От проучването на Алис знаехме, че двамата са били като братя, затова го очаквахме. Това ли е всичко, с което разполагаме?

— Списъците с посетителите на Ортега потвърждават, че Сандс е поддържал връзка с него през всичките години — каза Алис, която стоеше в ъгъла на стаята и пиеше кафе. — Посещенията се наблюдават, но разговорите са поверителни. Може да са говорили за какво ли не. И това не е всичко, с което разполагаме. — Тя отмести очи от Хънтър и погледна Карлос, сякаш искаше да каже: „Покажи му.“

Гарсия протегна ръка към втората папка и я разтвори.

— Това е затворническото досие на Кен Сандс — поясни той. — И тук нещата стават много по-интересни.

55.

Карлос извади друг доклад от втората папка и го даде на партньора си.

— Списъкът с посетителите в затвора на Сандс е доста внушителен. Имал е четири посещения годишно през първите шест години на присъдата си, всичките от един човек.

Робърт прегледа доклада.

— Майка му.

— Да. Баща му не го е посетил нито веднъж, но това не е изненадващо, като се има предвид какви са били отношенията им. През останалите три и половина години от престоя си в затвора Сандс не е имал посещения.

— Не е бил много популярен, а?

— Не. Единственият му приятел бил Ортега, а той бил в „Сан Куентин“.

— Съкилийници? — попита Хънтър.

— Да, неумолим тип на име Гури Красники — отговори Алис.

— Албанец, водач на голяма престъпна организация — каза Робърт. — Чувал съм за него.

— Същият.

Гарсия се подсмихна.

— Имаме по-голям шанс да стъпим върху фъшкия от еднорог, докато излизаме от кабинета, отколкото да накараме албански престъпен бос да проговори.

Хънтър знаеше, че партньорът му е прав.

— Сандс получил двоен удар през шестата си година в затвора — продължи Алис. — Първо, смъртната присъда на Ортега била изпълнена и той бил екзекутиран със смъртоносна инжекция след шестнайсет години затвор. Шест месеца по-късно майката на Сандс починала от мозъчна аневризма. Затова посещенията са спрели. Разрешили му да отиде на погребението й със засилена полицейска охрана. Присъствали само десет души. Той не проронил нито дума на баща си. И очевидно не показал никакви чувства. Не пролял нито една сълза.

Робърт не се изненада. Кен Сандс беше известен като кораво момче, а за коравите момчета гордостта е всичко. Той никога не би доставил на баща си и на пазачите от затвора удоволствието да го видят, че плаче или страда за мъртвата си майка. Ако е плакал, го е направил сам в килията.

Гарсия стана и се приближи до средата на кабинета.

— Всичко това е много интересно, но не толкова, колкото следващата част. — Той кимна към доклада в ръцете си. — Знаеш, че като изправителна институция щатският затвор организира курсове, изучаване на занаяти и работа на затворниците, когато е възможно. Наричат го „Образователна професионална програма“ и според изявлението за мисията й тя е създадена, за да насърчава производителността, отговорността и самоусъвършенстването на затворниците. Обаче никога не постига целите си.

— Добре. — Хънтър скръсти ръце.

— Ако пожелаят и ако ги одобрят, някои затворници може да се обучават дистанционно. Няколко американски университета са се включили в програмата и предлагат на затворниците богат избор от специалности.

— Сандс се записал за някой от курсовете — заключи Робърт.

— Два курса и е взел две специалности, докато е бил зад решетките.

Хънтър повдигна вежди.

— Изкарал е курс по психология в Колежа за изящни изкуства и науки, част от Американския университет във Вашингтон, окръг Колумбия, и… — Карлос погледна Алис, засилвайки напрежението, — грижи за пациенти от Масачузетския университет. Не е необходимо да имаш практически опит с пациенти, за да завършиш, но курсът му е позволил да поиска учебници по медицина, каквито няма в затворническата библиотека.

Робърт почувства вълнение.

— Нали си спомняш, когато казах, че оценките на Сандс в училище са били много по-добри от онези, които биха могли да се очакват от ученик с престъпни наклонности?

— Да.

— Завършил с отличие и двата курса. Има почетна грамота за специалността психология и отлични оценки през целия курс за болногледач. — Алис започна да си играе със сребърната гривна с амулет на дясната си китка. — Ако това са медицинските познания, които търсим, Сандс определено отговаря на профила. — Тя отпи от кафето си, без да откъсва поглед от Хънтър. — Но и това не е всичко…

Робърт погледна въпросително партньора си.

— Затворниците много рядко прекарват в почивка свободното си време — прочете Гарсия, докато се връщаше при бюрото си. — Всички се насърчават да правят нещо полезно с времето си — да четат, да рисуват и така нататък. Щатският калифорнийски затвор в Ланкастър организира „усъвършенстващи личността занимания“. Сандс е чел много и редовно е взимал книги от библиотеката.

— Проблемът е, че каталогът с книгите на библиотеката не е качен в интернет — включи се Алис. — И откровено казано, не съм изненадана. Това обаче означава, че няма как да получа списъка, като хакна системата, защото тя не съществува в електронна форма. Трябва да чакаме, докато ни го изпратят от „Ланкастър“.

— Освен това Сандс е прекарвал и много време в спортния салон — добави Гарсия, четейки от записките си. — Но когато не четял и не учел за курсовете чрез кореспонденция, той се занимавал с хобито си, с което се захванал в затвора.

— И какво е хобито? — Хънтър отиде до охладителя за вода и си напълни една чаша.

— Изкуство.

— Да, но не рисуване — вметна Алис. Поведението й подтикна Робърт да отгатне.

— Скулптура — рече той.

Карлос и Алис кимнаха.

Робърт сдържаше вълнението си. Много добре разбираше психологическия подход на изправителните институции в Калифорния — да насърчават всеки затворник да канализира отрицателните си емоции към нещо творческо и конструктивно. Всеки затвор в Калифорния има разширена програма по изкуствата и подтиква затворниците да участват. Истината е, че повечето го правят. Ако не за друго, то поне за да минава по-бързо времето. Трите най-популярни занимания в калифорнийските затвори са рисуване, чертане и скулптура. Мнозина затворници се занимават и с трите.

— И все още не знаем къде може да е Сандс, така ли? — попита той.

Алис поклати глава.

— Той сякаш е изчезнал, откакто е освободен от затвора. Никой няма представа къде е.

— Винаги има някой, който знае нещо — възрази Хънтър.

— Със сигурност — съгласи се Гарсия, докато тракаше на компютъра си. Принтерът до бюрото му се включи. — Ето и последният списък, който ти поиска. — Той взе разпечатката и я даде на партньора си. — Това са другите затворници в „Ланкастър“ в същия блок със Сандс, докато е излежавал присъдата си. В списъка има повече от четиристотин имена, но ще ти спестя труда. Погледни втората страница. Познаваш ли някого?

Алис погледна изненадано Карлос:

— Когато прочете списъка по-рано, не ми каза, че си познал нечие име.

Той се усмихна.

— Не си ме питала.

Робърт отгърна страницата. Набързо прегледа имената и спря поглед в долната част на списъка.

— Не може да бъде!

56.

Томас Линч, по-известен като Тито, беше отрепка, дребен наркоман, арестуван преди седем години след обир на бакалия, който се беше объркал ужасно и беше завършил с две жертви — собственикът и съпругата му.

Въпреки че лицата на маскираните мъже не се разкриваха по време на целия обир, докато анализираха кадрите от охранителните камери, Хънтър и Гарсия разпознаха лекото, нервно движение на главата на единия. Тик, предизвикан от стрес. След три дни откриха Тито.

Той беше дребен престъпник. Това беше първият му въоръжен грабеж. Беше го придумал Дони Бруско, който вече беше убивал два пъти.

За по-малко от час Карлос накара Тито да проговори. От камерите за наблюдение детективите знаеха, че той не е натиснал спусъка. Всъщност дори се беше опитал да спре втория маскиран мъж да не застрелва възрастната двойка. Гарсия убеди Тито, че ако сътрудничи, тъй като е първото му сериозно закононарушение, ще пледират пред прокурора за по-лека присъда. Ако обаче не сътрудничи, ще получи смъртна присъда.

Тито пропя и Дони Бруско беше арестуван и осъден на смърт със смъртоносна инжекция. Сега чакаше изпълнението на присъдата си в „Сан Куентин“. Тито получи десет години за въоръжен обир и съучастие в убийство. Детективите изпълниха своята част от уговорката и пледираха пред прокурора, който препоръча преждевременно освобождаване. След като излежа шест години от десетгодишната си присъда, преди единайсет месеца Тито беше освободен под надзора на калифорнийския Отдел за условни присъди и надзорник. Той беше престоял в калифорнийския щатски затвор в Ланкастър — Блок А, където бе излежавал присъдата си и Кен Сандс.

57.

Фактът, че Тито беше под надзора на калифорнийския Отдел за условни присъди, означаваше, че няма да е трудно да го намерят. Регистрираният му адрес беше малък апартамент в жилищен квартал в „Бел Гардънс“, Източен Лос Анджелис. Надзорникът му каза на Хънтър по телефона, че Тито се държи добре, не закъснява за насрочените срещи, има постоянна работа в склад и не е пропуснал нито един седмичен групов сеанс със служебно определения психолог.

Детективите първо се отбиха на работното място на Тито, частен склад в Кудахи, Югоизточен Лос Анджелис. Собственикът, нисък и доста закръглен евреин, който не преставаше да се усмихва, каза на Хънтър, че в петък Тито има почивен ден, но утре ще бъде на работа, ако искат да дойдат пак. В събота работел нощна смяна, от девет вечерта по пет сутринта.

Жилищният квартал, където беше домът на Тито, представляваше уродливо чудовище от червени тухли и правоъгълни блокове на запад от парк „Бел Гардънс“. Металните врати на сградата издрънчаха като затворнически порти зад двамата детективи, когато влязоха в мрачен коридор на партера. Тясното пространство вонеше силно на урина и пот и цялата стена беше нашарена с графити. Нямаше асансьори, само мръсно, тясно стълбище, водещо до петия етаж. Апартаментът на Тито беше номер 311.

Графити следваха Хънтър и Гарсия по целия път догоре, сякаш стълбището беше колоритен психеделичен тунел. Когато стигнаха до третия етаж, посрещна ги още по-отвратителна смрад на нещо като вкиснато мляко или отдавна изсъхнало повърнато.

— По дяволите — измърмори Карлос и запуши носа си. — Тук вони като канал.

Пред тях имаше дълъг и тесен коридор, тънещ в сумрак. Едната от малкото работещи флуоресцентни лампи на тавана беше развалена и ту светваше, ту угасваше като в дискотека.

— Трябва ни само малко музика — пошегува се Гарсия. — И цял взвод чистачи с дезинфектанти и освежители за въздуха.

Вратата на апартамент 311 беше точно под примигващата лампа. Отвътре се чуваше испанска танцова музика. Робърт почука три пъти. Двамата детективи инстинктивно заеха позиции вляво и вдясно от вратата. Никой не отвори. Хънтър изчака петнайсетина секунди, почука отново и допря ухо до вратата. Някой се движеше вътре.

След няколко секунди отвори латиноамериканка, висока метър и шейсет, на двайсет и няколко години. Беше страшно кльощава. Смуглата й кожа висеше на костите й, сякаш те бяха единственото останало нещо, за което да се закачи. Зениците й бяха разширени до големината на кафени зърна, а погледът й беше блуждаещ и унесен. Беше гола под широко китайско кимоно, преметнато на мършавите й рамене. Не си направи труда да се загърне.

— О, секси гости — възкликна тя с испански акцент, преди Хънтър и Гарсия да се представят. — Обичаме гости. Колкото повече, толкова по-весело. — Жената им се усмихна, разкривайки пожълтели от цигари зъби, и отвори широко вратата. — Влезте и да купонясваме. — Тя изпрати въздушна целувка на Робърт и започна да се кълчи в ритъма на музиката.

— Какви ги вършиш, кучко? — Тито изскочи от банята по дантелени лилави гащички. — Върни се тук и… — Той се задави, когато погледът му се спря на двамата новодошли. — Какво става, мамка му? — Той се опита да закрие голото си тяло.

Детективите вече бяха в апартамента и гледаха втренчено Тито — висок метър осемдесет и три, сто и пет килограмов мъж с крушовидно тяло, обут с женски гащички.

— Тук нещо не е точно — прошепна Робърт.

Карлос едва забележимо поклати глава.

— Много.

— Дойдоха още хора за купона, Папи — каза жената и затвори вратата. — Хайде да се съблечем и да танцуваме. — Тя пусна кимоното си да се свлече на пода и посегна към копчетата на ризата на Хънтър. Той внимателно отмести ръцете й.

— За жалост не сме дошли за купона. — Робърт взе кимоното от пода и й помогна да го облече.

— Ai, chingado[2]. Глупава кучко, отивай в стаята — заповяда Тито, уви се в бяла хавлия и дръпна жената за ръката.

— Благодаря ти, че се покри, Тито — рече Гарсия. — Започна да ми се гади.

— Тито, какво става тук? — извика друг женски глас от банята.

— Нищо, малката. Затваряй си устата, да ти го начукам.

Карлос продължаваше да се усмихва.

— Колко души си събрал тук, Тито?

— Не е твоя работа, ченге.

Латиноамериканката сякаш изведнъж изтрезня.

— Те са ченгета?

— А ти как мислиш, тъпа курво? Не са доставчици на пица. А сега отивай вътре и стой там. — Тито я бутна в банята и тресна вратата. — Какво искате, ченгета? И защо сте в апартамента ми без съдебна заповед?

— Не ни е необходима заповед — отвърна Гарсия и огледа стаята. — Гаджето ти ни покани най-сърдечно.

— Тя не ми е гадже…

— Искаме да поговорим, Тито — прекъсна го Хънтър.

— Веднага.

— Мамка му, ченге! Не е нужно да говоря с вас. Нищо не е необходимо да правя. — Тито издърпа чекмедже на дървения шкаф до него и бързо бръкна вътре за нещо.

58.

Двамата детективи реагираха светкавично и едновременно. Хънтър скочи наляво, а Гарсия надясно. Увеличиха разстоянието помежду си и извадиха пистолетите си. И двамата се прицелиха право в гърдите на Тито. Придвижиха се толкова бързо, че той се вцепени на място.

— Леко, дантелени гащи — извика Карлос. — Бавно и спокойно. Да виждам ръцете ти.

— Хей, хей. — Тито отскочи назад и вдигна ръце високо. Държеше дистанционно управление за стереоуредбата. — Мамка му, ченгета! Какво ви прихваща, по дяволите? Исках само да намаля музиката. — Той почти незабелязано врътна брадичка към лявото си рамо — същият нервен тик, който преди седем години го беше издал на кадрите, заснети от охранителната камера.

Хънтър и Гарсия спуснаха предпазителите на оръжията си и ги прибраха в кобурите.

— А теб какво те прихваща? — попита Карлос. — Сигурно знаеш, че не трябва да правиш резки движения пред ченгета. Може да те застрелят.

— Засега съм оцелял.

— Тито, седни. — Робърт придърпа стол до кръглата маса в средата на малката всекидневна, която беше безинтересна и мрачна, обзаведена от някой без вкус и вероятно полусляп. Стените бяха боядисани в мръснобежово, а може би някога са били бели. Ламинираният под беше издраскан, сякаш Тито се пързаляше с кънки в апартамента си. Въздухът миришеше на марихуана и алкохол.

Тито се колебаеше. Мъчеше се да изглежда непреклонен.

— Тито, седни — повтори Хънтър. Тонът му не се промени, но погледът му изискваше подчинение.

Тито най-после седна и прегърби рамене като ядосан ученик. Отпуснатото му голо тяло и ръцете му бяха покрити с татуировки. На обръснатата му глава се виждаха няколко белега. Робърт предположи, че повечето са придобити в затвора.

— Вършите глупости, пичове — каза Тито, докато нервно си играеше с жълта пластмасова запалка. — Нямате право да сте тук. Златен съм. Питайте надзорника ми. Той ще го потвърди.

— Разбира се, Тито. — Робърт се втренчи в него и леко потупа с пръст носа си три пъти. — Имаш предвид бяло злато.

Тито стисна носа си и сетне погледна палеца и показалеца си. По тях беше полепнал бял прах. Той бързо избърса носа си, като подсмърчаше, за да изчисти остатъците.

— Това не е сериозно, пич. Само се забавлявахме, за да живнем. Днес имам свободен ден. Изпускахме парата.

— Успокой се, Тито. Не сме дошли да те арестуваме, нито да развалим купона ти — каза Гарсия и кимна към спалнята. — Задръж възбудата си още пет минути. Искаме само да поговорим.

— Да не сте надрусани, ченгета. Ако бях надървен, щях да катурна масата. — Тито се усмихна. — Да, надарен съм.

— Добре, все едно, Голям патлак — рече Хънтър и застана срещу него от другата страна на масата. — Ще ти зададем няколко въпроса и после ще си тръгнем.

— Какви въпроси?

— За един друг затворник в Ланкастър.

— Мамка му, ченгета. На информационна служба ли ви приличам?

Гарсия плесна с ръце, за да привлече към себе си вниманието на Тито.

— Внимавай, защото няма да повтарям. Казах, че не сме дошли да те арестуваме, но лесно мога да променя решението си. Сигурен съм, че надзорникът ти много ще се зарадва, като чуе за наркоманските ти купони. Искаш ли да прекараш зад решетките оставащите три и половина години от присъдата ти?

— Повече — обади се Робърт. — Ако те арестуваме за притежание и вероятно разпространение на наркотици, съдията ще добави най-малко още две години към присъдата ти.

Тито прехапа устни. Разбра, че води губеща битка.

— Виж, Тито, искаме само да разберем дали знаеш къде можем да намерим един тип на име Кен Сандс.

Очите на мъжа се отвориха широко като челюсти на акула.

— Занасяте се с мен.

— В такъв случай приемам, че го познаваш — каза Карлос.

— Да, познавам го. Всички в Блок А го познаваха. Той е лошо копеле. Наистина лошо, чаткаш ли? Избягал ли е?

— Не — отговори Хънтър. — Освободили са го преди шест месеца. Излежал е присъдата си.

— И ченгетата вече са го погнали — ухили се Тито. — Не съм изненадан.

— Бяхте ли приятели в затвора?

— Зарежи, пич. Знаех кой е, но стоях настрана от него, по дяволите! Избухлив е като атомна бомба. Мрази целия свят. Но е умен. Когато надзирателите бяха наблизо, той се държеше кротко като котенце, учтиво и с уважение. Не си навличаше неприятности в „Ланкастър“. И вечно беше обграден с книги. Приличаше на апостол, човек с мисия, загряваш ли? Но му се носеше славата и другите не се бъзикаха с него.

— Каква слава? — попита Гарсия.

Главата на Тито отново трепна.

— Веднъж един тип го обиди. Знаеш ги тая пасмина. Едри, мускулести горили, които се мислят за царе по ритане на задници. Онзи тип обиди Кен пред всички. Известно време Кен не направи нищо. Изчакваше подходящ момент. Беше много търпелив. Никога не бързаше. Подходящият момент дойде и Кен спипа онзи тип под душовете. Мъжагата така и не забеляза, че Кен идва. Никой не видя какво стана. Между обидата и нападението беше минало толкова много време, че беше трудно да свържеш двете, чаткаш ли? Кен не показа, че се е ядосал и таи омраза.

Двамата детективи знаеха, че има много такива истории в затворите.

Тито поклати глава и отново се заигра с пластмасовата запалка.

— Кен никога не забравя, пич. Ако те е взел на мушка, няма начин да не те направи на кайма, схващаш ли? Един ден ще дойде за теб. — Той се закашля като болен човек. — Бях в двора в деня, когато грамадната горила обиди Кен. Видях погледа на Кен. Никога няма да го забравя. Уплаши ме, въпреки че не бях замесен. Беше като сдържана омраза, чаткаш ли? Все едно в него имаше дявол. Не съм чувал името му, откакто излязох от „Ланкастър“. И не искам да го чувам. Кен е лоша новина, ченге.

— Трябва да го намерим.

— Защо питате мен? Вие сте детективи, нали? Открийте го.

— Това правим, гений. — Карлос отиде в малката кухня, съединена с всекидневната, където миризмата на марихуана се примесваше с воня на вкиснато мляко.

Старомодният умивалник беше отрупан с мръсни чинии. На плотовете бяха разхвърляни картонени кутии от храна за вкъщи и празни бирени бутилки. — Харесва ми как си подредил апартамента си. — Той отвори хладилника. — Искаш ли бира?

— Предлагаш ми от моята бира?

— Опитвам се да бъда любезен, но ти разваляш всичко. — Карлос блъсна вратата на хладилника и настъпи педала на кофата за боклук. Капакът се вдигна и във въздуха се разнесе силен мирис на канабис. — По дяволите! — Той отстъпи назад и се намръщи. — Тук има стотици фасове от цигари с марихуана.

— Хей, какво от това, пич?

— Тито. — Робърт седна пред него в много по-малко заплашителна поза, защото искаше той да се отпусне. — Трябва да намерим Сандс, разбираш ли?

— Откъде да знам къде е, мамка му? Дори не бяхме приятели.

— Но сте били приятели с други, които може да знаят нещо. — Хънтър наблюдаваше движенията на очите на Тито, който се мъчеше да си спомни. След няколко секунди движенията на очите спряха и погледът му стана малко отнесен. Робърт разбра, че Тито се е сетил за някого.

— Не знам кого да питам, пич.

— Знаеш!

Двамата се втренчиха един в друг.

— Виж какво, Тито. — Карлос заобиколи масата от другата страна. — Искаме само малко информация. Трябва да разберем къде да намерим Сандс. Много е важно. В замяна през следващия един час няма да те посети надзорникът ти и няколко наши приятели от нравствения отдел. Убеден съм, че те с удоволствие ще претърсят апартамента ти, особено стаята с двете ти млади приятелки.

— Дрънкаш врели-некипели, ченге.

— Това е единствената сделка, която предлагаме.

— Мамка му! — Поредният нервен тик на Тито беше последван от тежка въздишка. — Ще видя какво ще мога да открия, но ми трябва време.

— Имаш го. До утре.

— Шегуваш се.

— На шегаджия ли ти приличам? — попита Гарсия.

Тито се колебаеше.

Карлос извади мобилния си телефон.

— Добре, ченге, ще видя какво ще мога да науча и ще ти се обадя утре. А сега може ли да си тръгнете?

— Още не — отговори Робърт. — Искаме да те питаме и за още един човек.

— О, не!

— Друг затворник от „Ланкастър“. Раул Ескобедо. Чувал ли си го?

По пътя за дома на Тито Хънтър беше разказал на Гарсия за срещата си с детектив Себ Стоукс и за Раул Ескобедо.

— Кой? — Тито присви очи.

— Името му е Раул Ескобедо — повтори Робърт. — И той е бил гост в „Ланкастър“. Сексуален престъпник.

— Изнасилвач? — Тито отметна назад глава.

— Да.

— Не, пич. Да не си се надрусал? Да не би напоследък в поничките на ченгетата да слагат хашиш?

— Не обичам понички.

— Нито пък аз — добави Карлос.

— Аз бях в Блок А, пич, където са истински лошите копелета, и в изолатора. Няма как да сложат изнасилвач при нас, чаткаш ли? Освен ако ченгетата не го искат мъртъв. За един час ще го изнасилят групово и ще го убият.

Тито не лъжеше. Такава беше системата в калифорнийските затвори и Хънтър го знаеше. Всеки затворник, каквото и престъпление да беше извършил, мразеше изнасилвачите. В затвора гледаха на тях като на нещо по-долно от отрепки — страхливци, които нямат куража да извършат истинско престъпление, и скапаняци, които не ги бива достатъчно, за да изчукат някоя жена, без да прибягват до насилие. Освен това всеки затворник в страната имаше майка, сестра, дъщеря, съпруга или приятелка — някой, който лесно можеше да стане жертва на изнасилвач. Обикновено слагаха изнасилвачите в специално отделение или блок далеч от всички други затворници, иначе щяха да им го върнат тъпкано и после да ги убият жестоко. Това се беше доказвало много пъти.

59.

Алис Бомонт се отчайваше все повече. Цял ден беше търсила изображения в интернет и чакаше от калифорнийския щатски затвор в Ланкастър да й изпратят информацията, която искаше. Въпреки множеството телефонни обаждания и настойчиви искания те сякаш не бързаха да услужат.

Издирването й стигаше до задънена улица всеки път. Тя прекара часове, преглеждайки уебсайтове за митология и култове, но не откри нищо ново към онова, което вече беше намерила.

Не обичаше да седи със скръстени ръце и да чака някой друг да свърши работата й. Трябваше да върши нещо и й писна да чака.

Пътуването от сградата на Главното управление на полицията до калифорнийския щатски затвор в Ланкастър й отне малко повече от два часа. Беше се обадила на окръжния прокурор Брадли и му бе обяснила какво иска. След още две телефонни обаждания и по-малко от петнайсет минути той уреди всичко. Директорът на затвора Клейтън Лейвър каза, че Алис може да отиде да вземе данните, които й трябват. Можели да го направят и те, но нямали достатъчно персонал и средства, и били преуморени, и вероятно щели да минат още два-три дни.

Алис спря на втория от двата големи паркинга за посетители и отиде в приемната. Посрещна я полицай Джулиан Хийли, грамаден чернокож мъж с телосложение на бик, висок метър и деветдесет.

— Директорът Лейвър се извинява — каза той с трудно определим южняшки акцент. Удължаваше и провлачваше гласните и говореше лениво, сякаш трябва да полага огромни усилия да говори бързо. — Той има друга работа в момента и не може да се срещне с вас. Каза ми да ви заведа там, където искате да отидете. — Хийли се усмихна и бавно огледа Алис, която беше с тъмносин делови костюм и светлосива копринена блуза. Най-горното й копче беше разкопчано и се виждаха шията й и изящна верижка от бяло злато с диамантен медальон. — Ще трябва да закопчеете догоре блузата си. Предлагам да закопчеете и сакото си.

— Тук е горещо като в Африка — каза тя и му даде чантата си за проверка.

— Това е нищо в сравнение с жегата, която ще почувствате, ако затворниците видят вас и тънката ви блуза. — Той погледна обувките й. — Добре, че не носите отворени на пръстите обувки.

— Какъв е проблемът с отворените на пръстите обувки?

— Ще се изумите, ако знаете колко много затворници си падат по женски крака, особено по пръстите. Още повече, ако са с лакирани в червено нокти. Това ги подлудява. Все едно сте гола. За да избегнем взрив на либидото, не позволяваме на посетителите да носят обувки, които разкриват пръстите.

Алис не знаеше какво да каже и затова замълча.

— Тук пише, че искате да видите библиотеката ни — продължи Хийли, четейки от листа в ръцете си.

— Да.

— Имате ли някаква определена причина?

Тя го погледна.

— Не е моя работа, нали? — усмихна се той. — Добре. Елате с мен.

Хийли изведе Алис от приемната за посетители. Минаха през задната врата и тръгнаха по трилентов път. Сега се намираха в затворническия комплекс. Северната стена покрай тях се простираше на осемстотин метра и имаше кули с въоръжени до зъби пазачи на всеки двеста метра. Затворът в Ланкастър беше предназначен за две хиляди и триста души по проект, но обитателите на институцията бяха два пъти повече. Имаше затворници ниво-1 и ниво-4 — с максимално строга охрана, най-високото ниво в калифорнийските затвори след осъдените на смърт. Охраната в „Ланкастър“ беше много сериозна.

Хийли и Алис стигнаха до първата сграда в комплекса — правоъгълен блок от стомана и бетон, висок два етажа. Хийли прокара картата си през процепа на вратата и въведе осемцифрен код. Тежката метална врата забръмча силно, изщрака и се отвори. Вътре имаше още въоръжени пазачи. Всичките бяха с телосложение, което би издържало на земетресение от осма степен, и се движеха безшумно. Хийли кимаше леко на всеки. Излязоха от първия блок и продължиха по алея на открито.

— Библиотеката е в мазето на сграда Е — обясни Хийли. — Има много по-бърз път дотам, но това означава да минем през вътрешността, а там ще има затворници. Опитвам се да улесня нещата и за двама ни.

Вървяха три минути. Стигнаха до сграда Е и Хийли отново използва картата си и код, за да отвори тежката врата. Единствената светлина вътре идваше от продълговати флуоресцентни крушки в метални решетки, монтирани на тавана. Завиха наляво по дълъг коридор. Затворник в оранжев работен комбинезон миеше с парцал пода до стълбището. Загорелите му от слънцето мускулести ръце бяха покрити с татуировки и белези. Той спря и се отдръпна встрани, за да минат Хийли и Алис. Коридорът блестеше от чистота и тя се запита дали затворникът не се връща и не го мие отново и отново, повтаряйки процеса от изгрев до залез-слънце.

— Внимавай с пода, шефе. Хлъзгаво е — каза той, навел глава.

Библиотеката беше по-голяма, отколкото очакваше Алис, и заемаше цялото мазе. Хийли кимна на въоръжения пазач на вратата и заведе Алис в малка странична стая.

— Моля, седнете, докато доведа библиотекаря. Той ще ви помогне с всичко, което ви трябва.

60.

Стаята представляваше правоъгълна кутийка с размери десет на шест крачки, без прозорци и само с една тежка врата. Вътре имаше метална маса, занитена в бетонния под, и два пластмасови стола, които повече биха подхождали за двор. Въздухът миришеше силно на концентрирана белина. С изключение на миризмата помещението напомняше на Алис на стаите за разпити, които беше виждала в Главното управление на полицията, но без еднопосочното огледало.

Измина една минута, преди Хийли отново да отвори вратата. Придружаваше го мъж на половината на ръста му и два пъти по-възрастен от него. Малкото останала побеляла коса на главата му беше подстригана късо и добре. Лицето му беше набраздено от дълбоки бръчки, свидетелство на живот, прекаран предимно зад решетките. На върха на носа му се крепяха очила за четене, които очевидно бяха чупени няколко пъти. Очите му някога бяха гледали неумолимо и злобно, но сега бяха уморени и примирени. Беше облечен в оранжев затворнически работен комбинезон.

— Библиотекарят ни е болен днес. Това е Джей Девлин, помощникът му — извести Хийли. — Работи в библиотеката от деветнайсет години и знае всичко за нея. Ако той не може да ви помогне да намерите каквото ви трябва, никой друг не може да го стори.

Девлин кимна учтиво, но не се ръкува с Алис. Държеше ръцете си спуснати до тялото и беше навел глава.

Хийли се обърна към него:

— Ако тя иска да слезе в библиотеката, повикай полицай Толедо да я придружи, чу ли? Не желая да се разхожда тук сама.

— Няма проблем, шефе. — Гласът му беше малко по-силен от шепот.

— Ако искате да използвате тоалетната — добави Хийли, обръщайки се към Алис, — полицай Толедо ще ви придружи и ще провери дали е празна, преди да влезете. Тук няма женска тоалетна, само в блока за посетители. Щом си свършите работата, Джей ще ми се обади и ще дойда да ви взема.

— Добре, шефе — кимна тя.

Хийли присви очи и я погледна намръщено.

— Надявам се, че библиотеката ни ще ви хареса — каза, излезе от стаята и остави вратата да се затръшне след него.

— Той не се шегува, а? — попита Алис.

— Не, госпожице — плахо и почтително отвърна Девлин. — Пазачите тук не си правят шеги, освен ако не включват нас затворниците.

— Казвам се Алис. — Тя протегна ръка.

— Аз съм Джей, госпожице. — Той отново не подаде ръка.

Алис отстъпи крачка назад.

— Трябва ми нещо много простичко. Искам списък на книгите, които е взимал един бивш затворник тук.

— Добре. — Девлин кимна и погледна към лицето й. — Не трябва да е трудно. Знаете ли номера на затворника?

— Имам името му.

— Няма проблем. Ще го намерим. Как се казва?

— Кен Сандс.

Очите на Девлин потрепнаха.

— Познавате го, нали?

Той кимна и бързо прокара пръсти два пъти от устата до брадичката си.

— Познавам всички затворници, които идват тук, госпожице. Отдавна съм зад решетките. Всъщност откакто отвориха библиотеката. Във всеки блок има определен ден и час през седмицата, когато затворниците могат да ползват библиотеката. Идеята да се смесват затворници от различни блокове не е добра, нали разбирате? Малцина обаче се възползват от предимствата, които предлагаме. И това е жалко. Кен, от друга страна, не пропускаше възможност да чете. Обичаше книгите. Обичаше да учи. Посещаваше библиотеката по-често от всеки друг затворник, когото познавам.

— Хубаво. Тогава не би трябвало да имаме проблем.

— С колко време разполагате, госпожице?

Алис се усмихна.

— Толкова много ли четеше Кен?

— Много, но не това е проблемът, а системата ни. Започнахме да я осъвременяваме и дигитализираме едва в началото на годината. И процесът е доста бавен. Докато завърши, използваме старата система на каталогизиране на книгите, с картончета. Нямаме компютри. — Девлин поклати глава. — Но това е хубаво за мен. Започне ли новата система, ще трябва да си търся друга работа. Не ме бива много с компютрите, госпожице.

Като служител в Окръжната прокуратура Алис много добре знаеше защо дигитализацията в затворническите библиотеки върви бавно. Всичко, което правеше щатската управа, беше свързано с бюджета. А бюджетът се променяше всяка година и разпределянето му беше насочено към приоритети. В калифорнийския Отдел за затвори, изправителни домове и рехабилитация се осъществяваха много реформи и Алис предполагаше, че автоматизацията на библиотечната система в затворите се намира доста надолу в списъка с приоритетите.

— Имаме картон за всеки затворник — продължи Девлин след кратко мълчание. — Всеки път, когато вземат книга, каталожният й номер се записва в картона заедно с датата за връщане, а номерът на затворника се вписва в каталожния картон на книгата. Не се използват имена.

Алис отвори широко очи.

— Искате да кажете, че ще получа картона на Сандс и там ще има само цифри, а не заглавия на книги?

— Точно така. След това ще трябва да засечете номерата с картона за книгите, за да откриете заглавията.

— Но това е безумна система. Ще ми отнеме цяла вечност да намеря нещо.

Девлин свенливо повдигна рамене.

— Времето е единственото нещо, което имаме в излишък тук, госпожице. Няма смисъл да правим нищо бързо. Ще ни остане още повече време, а няма какво да правим с него.

Не можеше да оспори думите му.

— Добре. — Погледна часовника си. — Тогава да започваме. Къде държите картоните и списъците с книгите?

— В шкафове зад рецепцията, госпожице, в библиотеката.

— Тогава да извикаме пазача. Щом това е системата, която използвате, не мога да направя нищо оттук.

61.

Полицай Толедо беше трийсетина сантиметра по-висок от Алис и широк като гардероб. Имаше гъсти прошарени мустаци над тънките устни, обръсната глава и бакенбарди като на Елвис Пресли. Той придружи Алис и Девлин до нивото на библиотеката и зае позиция вляво от рецепцията, на четири крачки от вратата. Нещо в погледа му, който непрекъснато се стрелкаше към Алис, я накара да се почувства неудобно.

В главното помещение на библиотеката имаше места за стотина затворници, но по това време на деня имаше само неколцина, разпръснати край множеството пластмасови бюра и маси. Като в сцена от стар уестърн всички спряха да четат и едновременно вдигнаха глави да огледат Алис. Последва припряно шушукане, което премина в помещението като „мексиканска вълна“. Алис не прояви интерес да разбере какво си шепнат.

— Какви книги имате тук? — попита тя Девлин.

— По малко от всичко, госпожице, без криминални. Нямаме никакви криминални книги — нито романи, нито за реални престъпления, нищо. — Той се осмели да се усмихне. — Сякаш това има някакво значение. Имаме голям отдел с религиозни книги и учебници — математика, история, география… такива неща. Всеки може да се научи да чете или да вземе гимназиална диплома… ако иска. Малцина обаче го правят. Имаме и голяма модерна секция по право.

— Какви книги четеше Кен?

Девлин се подсмихна и се почеса по брадичката.

— Кен четеше всичко. И четеше бързо. Но много обичаше учебници. Взе курсове чрез кореспонденция — за напреднали, колежански. Беше умен. Заради курсовете му позволиха да поръчва допълнителни учебници, каквито нямаме тук. Но тъй като ги купуваше щатът, трябваше да ги задържим тук, след като той приключеше с тях. Никой друг не ги е взимал. — Девлин млъкна, намръщи се и прокара пръсти по късо подстриганата си коса. — Тук са и книгите, които Кен четеше, седнал ей там в ъгъла. — Той посочи бюро в отсрещния край на стаята. — Онези, които не изнасяше. Ако книгите се четат само тук, не се вписват в картона на затворника.

Алис кимна.

Девлин й показа как са подредени библиотечните картони и къде ги държат — в дълъг дървен шкаф покрай цялата отсрещна стена. Алис вече беше започнала да определя приоритети наум.

— Имате ли секция с учебници по медицина?

— Да — отговори Девлин. — Малка. Елате да ви я покажа.

Двамата се отдалечиха от рецепцията и тръгнаха из главното помещение на библиотеката. Полицай Толедо вървеше на не повече от три крачки след тях. Очите на всички затворници отново се втренчиха в Алис и се разнесе шушукане, но тя се престори, че не чува нищо.

Девлин я поведе към няколко лавици в дъното.

— Това е секцията ни с учебници по медицина — обяви той и посочи малка редица книги на най-горната лавица, която се състоеше от двайсет и четири учебника. Алис запомни бройката. — Единствената причина да са тук е, защото Кен учеше по тях за курсовете.

Тя го помоли да й покаже още две секции — психология и изкуство. Запомни броя на учебниците и в тях.

— Добре. Ще ми трябва нещо за писане и листа и започвам.

— Мога да ви донеса молив.

— Ще свърши работа.

Двамата се върнаха в предната част на библиотеката. Девлин даде на Алис няколко листа и молив, показа й чекмеджето с картоните на Кен Сандс и я остави да работи.

Кен Сандс имаше деветдесет и два картона от библиотеката, всичките пълни с каталожни номера на книги. Сигурно беше от хората, които прочитат по една книга на ден. Както каза Девлин, затворниците имаха много време, и Сандс, изглежда, беше прекарвал всяка свободна секунда в четене. Щеше да й отнеме цяла вечност, докато прегледа всички картони. Алис се замисли как най-лесно и бързо да ги обработи. Нямаше представа и започна да записва каталожни номера.

Затворник с обръсната глава, който седеше кротко до масата най-близо до рецепцията, се приближи до Девлин и му даде книга.

— Книгата е хубава, Тоби. Сигурен съм, че ще ти хареса.

Алис беше твърде заета да пише номера и не забеляза, че Девлин крадешком пъхна листче между страниците на книгата. Ако някой можеше да изпрати съобщение до някого извън затвора в Ланкастър, това беше Тоби.

Полицаите не бяха единствените, които се грижеха за своите.

62.

Мнозина познавачи ще кажат, че истинският почитател на уискито го пие с малко вода, за предпочитане изворна. Добавянето на малко вода, преди да го пиеш, пречи на силата му да притъпи сетивата и да намали удоволствието ти. Освен това водата подсилва аромата и вкуса на уискито и разкрива скритите му характеристики. Твърди се, че трябва да разредиш уискито си с една пета вода. Познавачите се мръщят и на онези, които слагат лед в шотландското си уиски, тъй като понижаването на температурата замразява аромата и притъпява вкуса му.

На Хънтър не му пукаше какво казват познавачите и другите хора. Той обичаше малцовото уиски с малко вода не защото това се смяташе за правилния начин да го пие, а защото смяташе, че някои видове уиски са твърде силни, за да се пият чисти. Понякога слагаше в скоча си две кубчета лед и се наслаждаваше на хладината на течността, докато се плъзгаше в гърлото му. Карлос пиеше уискито както му дойде. Тази вечер и двамата бяха пуснали по едно кубче лед в чашите си.

Седяха край една от предните маси в „Бренан“ на булевард „Линкълн“ — квартален бар, известен с надбягвания на костенурки в четвъртък вечер и колекцията от класически рок парчета в джубокса.

Робърт се нуждаеше от почивка от клаустрофобичния кабинет, да не говорим за зловещата му украса от снимки на местопрестъпленията и копието на скулптурата от части на човешко тяло.

Двамата мълчаливо пиеха уискито си, всеки погълнат от мрачните си мисли. Робърт беше разговарял с доктор Хоув по телефона. Резултатите от токсикологичния анализ на Андрю Насхорн бяха пристигнали. Предвижданията им се бяха оказали верни. В кръвта му бяха открити следи от пропафенон, фелодипин и карведилол — същия коктейл от лекарства, използван, за да забави сърдечната дейност и на Дерек Никълсън.

В бара влезе висока блондинка с гъвкаво тяло на танцьорка и сексапилна походка. Беше с тесни сини джинси, светлокафяви обувки с високи токчета и затъкната на кръста кремава блуза. Силиконовите й гърди опъваха тънкия памучен плат толкова много, че копчетата й сякаш щяха да изхвърчат всеки момент. Хънтър проследи с поглед кратката й разходка от входа до барплота.

Карлос се усмихна на партньора си, но не каза нищо.

Робърт отпи от уискито си и после още веднъж погледна крадешком към високата русокоса хубавица.

— Може би трябва да отидеш да поговориш с нея — каза Гарсия и кимна към бара.

— Моля?

— Очите ти ще изхвърчат. Иди да я поздравиш.

Хънтър се втренчи в лицето на партньора си и после леко поклати глава.

— Не е каквото си мислиш.

— Не, разбира се, но въпреки това предлагам да поговориш с нея.

Робърт остави чашата си и стана.

— Връщам се веднага.

Карлос изненадано гледаше как той се отправя към бара и се приближава до високата блондинка, която вече беше привлякла вниманието на мнозина мъже. Гарсия не очакваше, че Робърт ще пристъпи към действие толкова бързо, ако изобщо го направи.

— Ще бъде интересно — промърмори той, премести се, за да вижда по-добре, наведе се напред и подпря лакти на масата. В момента би дал всичко, за да има бионични уши.

— Извинете — каза Хънтър на русокосата.

Тя дори не го погледна.

— Не се интересувам. — Гласът й беше студен, монотонен и малко снобски.

— Моля?

— Казах, че не се интересувам — повтори жената и отпи от чашата си. Все още не поглеждаше Робърт.

Той се подсмихна.

— Нито пък аз. Исках само да ви обърна внимание на факта, че сте седнали на дъвка, която е залепнала за джинсите ви като голямо петно от някаква зелена гадост. — Хънтър наклони глава на една страна. — Не изглежда добре.

Блондинката най-сетне го погледна и непохватно изви тяло, опитвайки се да види задната част на джинсите си.

— От другата страна — посочи с глава Хънтър.

Тя се извъртя на другата страна и плъзна ръка към задника си. Пръстите й с изящен маникюр докоснаха лепкавата дъвка, проточила се от дупето до бедрото й.

— По дяволите! — Жената дръпна ръката си и я погледна с отвращение. — Джинсите ми са „Роберто Кавали“.

Робърт нямаше представа какво значение има това.

— Хубави са — съчувствено отбеляза той.

— Хубави? Струват цяло състояние.

Хънтър се втренчи недоумяващо в нея.

— Убеден съм, че ако ги занесете на химическо чистене, ще ви отърват от дъвката.

— По дяволите — повтори русокосата и тръгна към тоалетната.

— Много ловко — подхвърли Карлос, когато Робърт се върна на масата. — Какво й каза? Видях само как тя се хвана за задника и се изстреля като ракета към тоалетната.

Хънтър отпи от уискито си.

— Както казах, не беше каквото ти си мислеше.

Приятелят му се ухили и се облегна назад на стола.

— Трябва да поработиш върху репликите си за сваляне на мацки.

Мобилният телефон на Робърт зазвъня в джоба му. Той остави чашата си на масата и го извади.

— Детектив Хънтър.

— Робърт, обажда се Тери. Имам информация за теб.

Детектив Тери Касиди беше член на екипа от отдел „Обири и убийства“. Робърт го беше помолил да открие каквото може за местонахождението на вече освободения Раул Ескобедо, изнасилвача, който Насхорн беше пребил, преди да изпрати в затвора.

— Слушам, Тери.

— Този тип Ескобедо е истински гадняр — започна Касиди. — Пълна отрепка, разбираш ли? Изнасилвач, който се надървя от насилие. Смята се, че е изнасилил десетина жени.

— Знам историята му — прекъсна го Хънтър. — Какво откри?

— Нашият приятел прекарал трудно време зад решетките. Получил е десет години за изнасилването на три жени, единствените, които свидетелствали. А сега слушай внимателно. Докато бил в пандиза, скапанякът се разкаял. Открил Бога. — Касиди млъкна или за ефект, или защото искрено беше обиден от мисълта, че някой като Ескобедо може да твърди, че се е поправил. Касиди беше ревностен католик. — Започнал да чете Библията денонощно и се включил в теологичната програма, предлагана в затвора. Завършил я с отличие. След освобождаването си преди две години станал проповедник. Сега си мисли, че е преподобен, разпространява божието слово и помага на други да се покаят. Нарича се преподобният Солдадо, кръстен на Свети Хуан Солдадо, народен светец, почитан от много хора в Мексико, откъдето е семейството на Ескобедо.

— Свети Воин? — попита Хънтър, превеждайки името от испански.

— Точно така — потвърди Касиди. — Проверих. Истинското име на светеца е Хуан Кастило Моралес. Бил редник в мексиканската армия. А сега чуй това… Кастило бил екзекутиран през 1938 година за изнасилването и убийството на осемгодишно момиче от Тихуана. Не се занасям, Робърт. Изнасилване. Последователите му смятат, че е бил обвинен несправедливо за престъплението, и призовават духа му за помощ в здравословни, криминални и семейни проблеми, преминаване на американско-мексиканската граница и други предизвикателства на ежедневния живот. — Тери се засмя неспокойно. — Ако искаш, вярвай, но Ескобедо се е кръстил на светец изнасилвач. Безочлив е, нали?

Робърт не каза нищо и Касиди продължи:

— Ръководи църквата си или храма, или както там го нарича, в Пико Ривера. Аз лично бих го нарекъл култ. Казва се „Воини за Исус“. Можеш ли да повярваш? Звучи като терористична групировка, нали? Няма да се изненадам, ако убеждава млади жени, включили се в организацията му, че трябва да му се отдадат като ритуално посвещаване и че такава е божията воля, и той е новият месия. Ако е научил нещо в затвора, това е как да заобикаля закона.

— Разбра ли къде е бил на датите и в часовете, които ти казах? — попита Хънтър.

— Да. Колкото и да го мразя вече, Ескобедо не може да е човекът, когото търсите. На първата дата, която ми каза, деветнайсети юни, той е бил извън Лос Анджелис и е бил домакин на богослужение в Сан Диего. Смята да разшири „Воини за Исус“. На втората дата, двайсет и втори юни, през целия ден е записвал два компактдиска и един видеодиск. Продава ги на привържениците си. Има купища свидетели, които ще потвърдят това. Ескобедо е помийна яма от лъжи, смърдящи лайна и богохулство, но не е вашият убиец, Робърт.

Хънтър кимна. Протоколът повеляваше да провери, но той никога не бе смятал Ескобедо за сериозен заподозрян. Като психолог и после детектив в отдел „Обири и убийства“ Робърт беше изучавал, разпитвал и залавял стотици убийци и през годините бе установил, че е трудно да различиш убиец от обикновен човек на улицата. Познаваше красиви, очарователни и харизматични убийци. Някои приличаха на добродушни старци. Други бяха сладострастни и сексапилни. Разликата се проявяваше едва когато Хънтър започнеше да се рови в съзнанието им. Имаше обаче различни видове престъпници и убийци. Ескобедо беше изнасилвач — най-долнопробният вид. Вярно, той използваше насилие, но единственият му интерес беше да задоволи плътските си желания. Не дебнеше жертвите си, а ги избираше произволно от онези, които бяха наоколо в определена нощ. Не планираше. Робърт знаеше, че такива престъпници рядко променят метода си на действие. Дори ако мотивът му беше отмъщение, Ескобедо вероятно би застрелял или наръгал с нож жертвите си и би избягал от местопрестъплението колкото може по-бързо, а не би прекарал часове да разчленява труповете и да създава гротескни скулптури, приписвайки на всяка значение, скрито в сенките им. Не, Ескобедо не притежаваше знанията, търпението, интелекта и смелостта да извърши такива престъпления.

— Чудесна работа, Тери, благодаря — похвали го Хънтър, затвори и прибра телефона в джоба си. Разказа на Гарсия новините и двамата мълчаливо допиха уискито си. Когато станаха да си тръгват, високата блондинка излезе от тоалетната и се приближи до масата им.

— Извинявайте — каза тя на Робърт. Сега гласът й беше очарователен, със съблазнителен тон. — И благодаря.

Изражението на лицето на Карлос представляваше любопитна картинка.

— Не може да бъде! — прошепна той.

— Няма проблем — отвърна Хънтър.

— Знам, че ме смятат за арогантна — продължи русокосата с престорена, заучена усмивка. — Невинаги съм такава. Но на подобни места една жена трябва да внимава, нали?

— Както казах, няма проблем. — Робърт понечи да мине покрай нея. — Приятна вечер.

— Виж какво — извика тя смутено, когато той отново се обърна да си тръгне. — Трябва да се прибера у дома и да се опитам да оправя бъркотията, но може да пийнем по чашка някой път. — Блондинката много вещо пъхна в ръката на Хънтър сгъната салфетка. — Обадете ми се. — Тя приключи сцената с прелъстително намигване и излезе от бара.

— Не може да бъде — повтори Гарсия.

63.

Беше петък вечер и „Еърлайнър“ на Норт Бродуей бе препълнен. Просторният луксозен клуб за танци и бар беше обзаведен в не особено предизвикателен за въображението стил на самолет, но определено предлагаше много по-хубави питиета от всеки пътнически полет на американски авиолинии. С два големи и добре заредени бара, претъпкан дансинг, бар с плюшени мебели и един от най-популярните диджеи в Лос Анджелис, „Еърлайнър“ беше един от най-хубавите клубове в града и привличаше разнообразни клиенти — от местни жители до туристи. И затова Еди Милс обичаше да ходи там.

Той беше дребен мошеник, когото бяха заловили с килограм и половина кокаин, докато караше през Редондо Бийч. В затвора се запозна с Гури Красники, албански престъпен бос. Красники не излизаше от затворите, но управляваше империята си отвътре и свърза Еди с хората си, когато преди две години го освободиха от калифорнийския щатски затвор в Ланкастър.

Еди стоеше до бара на горното ниво и пиеше шампанско. Беше толкова разсеян, докато гледаше как брюнетка с къса коса взривява дансинга, че не забеляза едрият, висок метър осемдесет и два мъж, който се приближи до него.

— Господи! — Еди едва не изскочи от кожата си, когато тежката ръка потупа дясното му рамо.

— Какво става, Еди?

Еди се обърна към мъжа с обръсната глава.

— Тито? — Присви очи, сякаш не вярваше на очите си. — Мамка му, брат’чед. Как си? — Устните му се разтеглиха в усмивка, която разкри блестящи бели зъби, и той отвори широко ръце.

Тито също му се усмихна и двамата се прегърнаха като братя, които не са се виждали отдавна.

— Кога излезе, по дяволите? — попита Еди.

— Условно, преди единайсет месеца.

— Не думай.

— Сериозно, пич.

— Е, как я караш, куче? — Еди отстъпи крачка назад, за да огледа приятеля си. — Като те гледам, добре си. Къде живееш, в сладкарница ли?

— Хей, трябва да се яде.

— Да, виждам, но трябва да спреш да ядеш, преди да се пръснеш.

— Да ти го начукам. Поне не трябва да ям помията, която ни даваха в „Ланкастър“.

— Ще пия за това. Еди вдигна чашата си.

— Какво е това? — Тито направи гримаса. — Шампанско? Виж ти! Е, някой наистина си живее добре.

— Само най-доброто, брат’чед. Налей си и ти. — Еди направи знак на бармана и поиска още една чаша за шампанско.

— Много си готин — рече Тито и вдигна чашата си за наздравица. — За свободата.

Еди прие комплимента и кимна.

— Благодаря, пич. — Прокара пръсти по вратовръзката си. — „Армани“. — И после кимна към костюма си. — Изглеждам супер, нали?

— Да, много си елегантен — съгласи се Тито.

Двамата бъбриха час и нещо, припомняйки си времето в пандиза. Еди каза, че работи за чуждестранна организация. Говореше уклончиво, с недомлъвки. Тито нямаше намерение да го притиска. За да скрие истинската причина за посещението си в „Еърлайнър“, той от време на време споменаваше различни имена и питаше Еди дали знае какво е станало с някои затворници. — „Помниш ли еди-кой си? Ами този? А онзи?“ Тито знаеше, че Еди дружеше с Кен Сандс, когато беше зад решетките, и лека-полека се придвижи към темата.

— Хей, а какво стана с Кен? — попита Тито и видя, че Еди се напрегна.

Еди изпи остатъка от шампанското си, без да откъсва очи от Тито.

— Кен? Пуснаха го, нали? Излежа присъдата си.

— Така ли?

— Да, излезе преди шест месеца.

— Този пич беше олицетворение на гадно копеле — нервно се засмя Тито. — Виждате ли се?

— Не, наскоро чух, че са го пуснали. Той си има свои работи да оправя. Неща, които искаше да свърши, когато го освободят, чаткаш ли?

— Какви?

— Откъде да знам? Може би е искал да си го върне на онзи, който го е натикал в пандиза. Горко му на онзи, на когото има зъб.

— Абсолютно си прав, мамка му. Кен не беше ли гъст с онзи албански бандит? Гури? Познаваш го, нали? Виждал съм ви да разговаряте няколко пъти.

— Говорех с много хора, когато бях зад решетките, както и ти. Това помага да минава по-бързо времето — отвърна Еди.

Тито кимна.

— Мислиш ли, че Кен пак търгува с наркотици? Това е правил, преди да го арестуват, нали? Може би се е съюзил с албанците. Чувам, че те не си поплюват.

Еди го погледна недоверчиво.

— Работа ли си търсиш брат’чед? Или искаш да изпросиш дрога?

— Не, пич, чист съм. — Тито прокара пръсти през обръснатата си глава.

Еди кимна.

— Аха. Тогава защо се интересуваш от Кен? Пари ли ти дължи? Или нещо друго? Ако е така, забрави, братко. Не си струва, загряваш ли?

— Не, пич, само питам.

— Да, виждам. Но може да загазиш, ако питаш твърде много.

Тито вдигна ръце в знак, че се предава.

— Само си бъбрим, пич, това е всичко. Изобщо не ми пука какво прави Кен.

Еди не каза нищо, но сякаш се чувстваше неловко. Тито беше сигурен, че приятелят му знае повече, отколкото казва, но и това му беше достатъчно. Щеше да съобщи информацията на двете проклети ченгета, които развалиха купона му. Нека да погнат Еди. Това беше най-доброто, което можеше да направи.

— Хайде да си поръчаме още една бутилка — предложи Еди и повика бармана.

— Хей, пич, никога не отказвам шампанско, но първо ще отида до тоалетната.

Докато Тито вървеше към тоалетната, Еди се отправи към зоната за пушачи на долното ниво, най-тихото място за телефонен разговор.

64.

Беше късно и Тито бе изпил още две бутилки шампанско с Еди в „Еърлайнър“. Когато се върна в апартамента си в „Бел Гардънс“, той предчувстваше, че ще има страшен махмурлук сутринта.

Тито отвори вратата и влезе залитайки. Бързо се напиваше с шампанско, но истината беше, че му харесва да е пиян. А напиването със скъпо шампанско, платено от някой друг, беше още по-приятно, макар че вече плетеше крака.

Той отвори хладилника в кухнята, наля си голяма чаша портокалов сок и го изгълта на един дъх. Върна се във всекидневната и се просна върху стария тъмночервен диван, който вонеше на пепелник. Седя там една–две минути и после реши, че се нуждае от стимулант, нещо, което да раздвижи кръвта му. Стана и се приближи до шкафа до стената. Издърпа най-долното чекмедже, извади малка сребриста кутия и правоъгълно огледало без рамка и ги занесе на масата в кухнята. От кутийката измъкна сгънат на ръка хартиен плик, изсипа щедро количество прах върху огледалото и го оформи в дълга, дебела линия, използвайки бръснарско ножче. Дрогата беше специална, фино смляна. Първокласен колумбийски кокаин, който не споделяше с мръсните, долнопробни курви, които водеше в апартамента си. Не, този прах беше единствено за негово удоволствие.

Пребърка джобовете си, търсейки нова банкнота, която да използва. Имаше само една от пет долара, не много нова, но трябваше да свърши работа. Беше твърде пиян, за да отиде да потърси нещо друго. Нави банкнотата на тръбичка и изсмърка половината линия в едната си ноздра и другата половина в другата.

Облегна се назад на стола, затвори очи и стисна носа си.

— Да, това имах предвид — измърмори той през стиснати зъби. Точно това му беше необходимо. Тито изви врат назад и застана неподвижно, наслаждавайки се на умопомрачителния ефект от сблъсъка на дрогата и алкохола в кръвта му.

Беше толкова погълнат в пътуването, че не чу, че вратата на апартамента му се отваря. Беше забравил да превърти ключа.

Все още с наклонена назад глава, Тито най-после отвори очи, но вместо тавана видя лице, което го гледаше отгоре. И беше виждал очите.

65.

Сутринта Хънтър седеше зад бюрото си и четеше получените имейли. Беше отишъл на работа рано, само пет минути след Гарсия. Никой от двамата не беше спал добре през нощта.

Робърт започна да преглежда записките си, когато на вратата почука Алис. Тя не изчака отговор, бутна вратата и влезе. Уморените й очи показваха, че и тя не е спала добре. Насочи се право към бюрото на Хънтър и сложи там разпечатка от три страници. Робърт погледна въпросително Алис.

— Списъкът с книги, които Сандс е взел от библиотеката в затвора в Ланкастър — победоносно съобщи тя.

Хънтър не откъсваше очи от нея.

— Трябваше да отида там и да го взема — обясни Алис.

— Какво си направила? — попита Карлос.

— Системата им не е автоматизирана, все още нищо не е компютризирано и няма база с данни за книгите. В библиотеката използват старата система с картони и имат свой странен начин да архивират нещата. Ако не бях отишла там, щяха да минат десетина дни, може би дори седмици, докато получим списъка.

Робърт не каза нищо.

— Вчера не ме свърташе на едно място — призна Алис.

— Вас ви нямаше цял ден. Писна ми да търся по интернет и да не намирам нищо. Обадих се тук-там и прокурор Брадли уреди с директора на затвора да ми позволи да проверя в библиотеката. Отне ми няколко часа да изготвя списъка.

Хънтър най-после взе трите листа.

— Кен Сандс е изчел цялата библиотека в „Ланкастър“ — продължи Алис. — Но е взимал няколко книги повече от веднъж. Съсредоточих се върху тях.

Робърт започна да преглежда списъка. Алис проследи погледа му.

— Ще забележиш, че първите двайсет и четири заглавия са медицински — каза. — Половината са в библиотеката само защото са принадлежали на Сандс. Използвал ги е, за да учи за курса за медицински сестри и болногледачи. Прегледах тематиката. Най-малко пет учебника съдържат разширени секции как да намалиш силен кръвоизлив с подробни обяснения и чертежи за защипване и пристягане на артерии и големи кръвоносни съдове, включително брахиалните и феморалните артерии.

Хънтър отново насочи поглед към Алис.

Тя повдигна рамене.

— Прочетох докладите от аутопсиите.

Гарсия стана и се приближи до бюрото на партньора си.

— Нищо ново. Вече знаехме, че Сандс има медицински знания — отбеляза той.

— Да — съгласи се Алис, — но това потвърждава, че по всяка вероятност Сандс има специфичните познания, които се изискват за извършването на ампутациите на двете жертви, и как правилно да намали кървенето.

Робърт мълчеше и четеше заглавията в списъка с книги.

— Според мен — продължи Алис, — ако Сандс е нашият човек, тогава той очевидно е започнал да разработва плана си за отмъщение, докато е бил в затвора, но замисълът му нямало да бъде осъществен веднага. Подобен план трябва да се затвърди в съзнанието. И ако наистина е възмездие не само за него, но и за Алфредо Ортега, най-близкия му приятел, почти брат, планът вероятно е започнал да придобива реални очертания, след като преди пет години е било изпълнено смъртното наказание на Ортега.

— Звучи логично — съгласи се Карлос, след като обмисли думите й.

Хънтър прегледа датите на взимане на книгите и прелисти на другата страница.

— Липсват дати на взимането на учебниците по медицина за по-напреднали — каза Алис, досещайки се какво търси Робърт. — Причината е, че първоначално тези книги не са принадлежали на библиотеката в затвора. Осигурени са специално за Сандс, за да му помогнат в ученето. Той ги е поискал и му е било позволено да ги държи в килията си, докато завърши образованието си. След освобождаването му книгите са останали в библиотеката. И ако си спомняте от предишния ми доклад, Сандс е започнал колежански курсове чрез кореспонденция след екзекуцията на Ортега.

Робърт продължаваше да чете списъка.

Алис все още следеше погледа му.

— Следващата партида учебници са по психология — втората му специалност. Отново жест от страна на директора на затвора, за да позволи на Сандс да завърши образованието си. Един учебник обаче привлече вниманието ми. Нещо, което не ми беше минавало през ума, докато не го видях.

Погледът на Хънтър се спря на половината на страницата и Алис разбра, че го е разпознал.

66.

Гарсия стоеше зад Робърт и четеше колкото може по-бързо, но не забеляза нищо особено.

— Какво пропускам?

Хънтър посочи заглавието — „Принципи на тълкуване на теста на Роршах“.

Карлос направи гримаса.

— Извинете ме за тъпия въпрос, но какво е Роршах?

— Херман Роршах е швейцарски психиатър и психоаналитик — обясни Робърт. — Известен е с разработването на метод за психологическо оценяване с изображения от мастилени петна — тестът на Роршах.

Гарсия се замисли.

— Да ме вземат дяволите! Да не е онзи смахнат тест, когато ти показват бели картончета с големи мастилени петна и те карат да им кажеш какво виждаш? Нещо като фигури на облаци в небето.

— Накратко казано, да, това е тестът — потвърди Робърт.

— А не накратко казано, какво представлява тестът? — настоя приятелят му.

Хънтър остави списъка на бюрото си и се облегна назад на стола.

— Официалният тест се състои от десет картончета. Всяка точка в тях има почти съвършена двустранна симетрия. Пет точки са с черно мастило, две — с черно и червено мастило и три са разноцветни. През годините психолозите са видоизменили теста и са създали свои картончета с мастилени точки. Някои дори напълно игнорират първоначалната двустранна симетрия на точките.

— Добре, но за какво служи тестът, по дяволите?

Робърт леко наклони глава на една страна, сякаш не беше напълно убеден.

— Тестът оценява множество характерни черти на личността и психологически недостатъци, например чувство за достойнство, депресивност, неадекватно справяне с проблеми, дефицит в решаването на проблеми… — Той махна с ръка, за да покаже, че списъкът е дълъг. — В основни линии тестът се стреми да оцени интелектуалното функциониране и социалната интеграция на индивида.

— Съдейки по мастилени петна? — попита Гарсия.

Робърт повдигна рамене и кимна. Напълно разбираше недоверието на партньора си.

— Оставете какво оценява тестът — намеси се Алис, — и се замислете с какво разполагаме. Сенките на скулптурите може да бъдат разглеждани като собствен тест с мастилени точки на Сандс.

Хънтър категорично поклати глава.

— Да, убиецът ни изпитва, но не с мастилени точки.

— Откъде можеш да бъдеш сигурен?

— Както каза Карлос, мастилените точки са точно каквото са — петна без определена форма, а убиецът ни е оставил идеални фигури — койот и гарван на първата скулптура — и въпреки че все още не сме съвсем сигурни какво е значението на второто изображение, то определено не е безформено петно.

— Съгласна съм, но всичко пак се свежда до тълкуване, нали? Онова, което си мислим, че виждаме — възрази Алис. — Повечето хора не знаят, че в митологията койот и гарван, изобразени заедно, означават предател, лъжец.

— И ние не го знаехме — каза Робърт. — Разбрахме го едва когато ти го откри. До известна степен повечето изображения са отворени за тълкуване. Някой може да гледа на творба на изкуството по съвсем различен начин от твореца.

— Това не е изкуство, Робърт. — Тя посочи копието на скулптурата.

— За нас не е, но за убиеца… — Той не довърши веднага мисълта си. — Това е негово дело, творение, изкуство, колкото и да е зловещо. И се обзалагам, че извършителят е видял нещо съвсем различно от онова, което ние виждаме, когато е правил скулптурата. Различното душевно състояние ни кара да виждаме различни неща.

Алис се вгледа в скулптурата.

— Различно душевно състояние?

Робърт стана и се приближи до таблото със снимките.

— Тълкуването е пряко свързано с душевното състояние. Гледайки едно и също изображение, човек може да види две съвършено различни неща в зависимост от настроението си. И това е проблемът с теста на Роршах.

— Как е възможно един и същ човек да вижда две различни неща? — Алис се вгледа в снимката на сянката, закачена на таблото. — Всеки път, когато аз погледна това, виждам едно и също нещо — фигура на дявол, който гледа отгоре жертвите си.

— Тогава не разсъждаваш върху вероятностите — отвърна Хънтър. — Да речем, че виждаш безформено изображение, което прилича на лице с широко отворена уста. След това го показваш на някого, който в момента се чувства щастлив. Той може да го изтълкува, че някой се смее на глас.

Гарсия веднага схвана мисълта му.

— Но ако същият човек е в лошо настроение, изображението може да му се стори като някой, който крещи от болка.

— Точно така. Настроението определя гледната ти точка. И това винаги е бил най-силният довод срещу теста на Роршах. Мнозина твърдят, че тестът оценява преди всичко моментното душевно състояние на субекта. Но съм съгласен с теб, Алис. Каквото и да е значението на изображенията — Робърт посочи снимката на сянката, — въпросът е как го тълкуваме ние, и това е ключът на загадката. Ако го разчетем погрешно и не разберем какво точно иска да ни каже убиецът с тези сенки — Хънтър поклати глава, — мисля, че няма да го хванем.

67.

Реджайна Кампос беше нервна цяла нощ. Нуждаеше се от доза повече, отколкото от храна. Не й пукаше какъв наркотик ще вземе, само искаше да се надруса с нещо — каквото и да е. Нямаше пари, но това не беше голям проблем. Знаеше точно какво да направи, за да се дрогира. До шестнайсетгодишна възраст вече беше научила, че всеки мъж се разтопява като масло, ако знаеш какво да му направиш в леглото.

Реджайна беше само на осемнайсет години и ако попитате хората, които я познаваха, те вероятно щяха да я опишат като невзрачно момиче. Беше средна на ръст, с тяло и външност, които не се отличаваха с нищо особено. Никой не би я загледал. Косата й не беше нито дълга, нито къса и в гимназията беше посредствена ученичка, докато не напусна. Реджайна обаче беше очарователна и много добре знаеше как да получава каквото иска от хората.

Беше имала редица негодни за нищо любовници и случайни срещи. Всъщност любовниците й бяха добри само в едно — наркотиците. Най-новият й безполезен любовник, ако изобщо можеше да се нарече любовник, беше мърльо, бивш затворник, който живееше в „Бел Гардънс“. Той беше дебел, издръжлив като деветдесетгодишен мъж в леглото и се възбуждаше, като обуваше женски бикини. На Реджайна не й пукаше как се надървя. Искаше само да си получи дозата.

Снощи му се обади отчаяна, но той й каза по телефона, че няма да бъде в апартамента си цяла нощ. Можела да дойде сутринта, ако иска.

Нощта беше дълга за Реджайна.

Тя изкачи стъпалата като маратонец. Вече беше толкова обезумяла за дрога, че скърцаше със зъби. Дори не се замисли върху факта, че вратата на апартамент 311 е отключена, въпреки че любовникът й винаги я заключваше.

Бутна вратата и влезе във вонящия апартамент.

— Здрасти, бебчо — изграчи Реджайна. Напоследък пушеше толкова много крек, че дрогата беше започнала да уврежда гласните й струни.

Никой не й отговори.

Тя се приготви да претърси апартамента за гаджето си, когато видя нещо много по-привлекателно — сребриста кутийка на масата в кухнята. До нея имаше правоъгълно огледало с остатъци от бял прах. Малките й кафяви очи заблестяха.

— Бебчо? — извика Реджайна, но този път не толкова въодушевено. Не й пукаше къде е той, когато възнаграждението й вече беше там и я чакаше.

Тя се приближи до масата, прокара средния си пръст по огледалото и обра останалия прах. Бързо поднесе пръста към устата си, натърка венците си и после го облиза, сякаш беше потопен в мед. Венците й веднага изтръпнаха и Реджайна потрепери от удоволствие от силата на наркотика. Беше превъзходен. Отвори кутийката и погледна вътре. Имаше пет увити на ръка хартиени рула. Тя много добре знаеше какво има в тях. Беше виждала много такива. Устните й се разтеглиха в широка усмивка.

Този път Коледа беше дошла рано.

Грабна единия свитък, разгърна го и изсипа малко бял прах върху огледалото. След това потърси нещо, което можеше да използва като тръбичка за смъркане.

Не намери нищо подходящо.

Отстъпи назад и се огледа. Под масата видя навита на руло петдоларова банкнота.

Денят ставаше фантастичен.

Тя взе банкнотата, уви я по-стегнато и я допря до носа си. Не си направи труда да оформи кокаина в права линия. Искаше само дрогата бързо да се влее в кръвообращението й. Реджайна стисна с пръст едната си ноздра и смръкна дълбоко през другата.

Силният наркотик й въздейства моментално.

— Яко.

Това беше най-хубавият наркотик, който бе опитвала. Нямаше парещ или изгарящ ефект, само чисто блаженство.

Тя премести навитата на руло банкнота в другата си ноздра и смръкна дълбоко втори път.

Сигурно така се чувстваше човек в рая.

Реджайна остави банкнотата на масата и застана неподвижно, наслаждавайки се на усещането.

Навън вече беше трийсет градуса. Почувства, че на челото й избиват капки пот. Наркотикът повиши телесната й температура. Тя разкопча горното копче на ризата си, но трябваше да наплиска лицето си със студена вода. Обърна се и тръгна към банята. Когато стигна до вратата, обзе я странно усещане, сякаш нещо пълзеше по врата й, и Реджайна потрепери.

Хвана валчестата дръжка и се огледа. Почувства присъствието на друг човек.

— Бебчо, тук ли си? — извика Реджайна и доближи лице до вратата.

Отново никой не отговори.

Тръпките по врата бързо се разпространиха из цялото й тяло.

— Страхотна дрога — промълви тя, превъртя дръжката и бутна вратата.

Раят се превърна в ад.

68.

Когато Хънтър и Гарсия стигнаха до апартамент 311 в „Бел Гардънс“, разследването на екипа от криминалисти беше в разгара си. Четирима души, облечени в бели гащеризони с качулки, се препъваха един в друг в тесния апартамент, вършейки работата си. Във всекидневната млад криминалист снемаше отпечатъци от дървен шкаф. Жена, въоръжена с ръчна прахосмукачка, събираше влакна и косми от пода. По-възрастен криминалист със спрей и преносима ултравиолетова лампа търсеше капки кръв върху сребриста кутия на масата в кухнята. И през цялото време фотографът снимаше всичко.

Детектив Рики Корби и партньорката му Кати Елисън стояха в коридора пред апартамента. Трима униформени полицаи разпитваха съседите.

— Вие ли сте детектив Корби? — попита Робърт, когато изкачи лошо осветеното стълбище.

Високият чернокож мъж се обърна към Хънтър. Беше петдесетинагодишен, с намръщено лице и леко прошарена, късо подстригана коса. Носеше очила с рогови рамки и кафяв костюм и съдейки по телосложението му, вероятно беше играл футбол на младини и все още беше физически активен.

— Да, аз съм — отговори той с плътен глас. — И като ви гледам, вие двамата сте от специалния отдел „Убийства“. — Корби протегна ръка. — Детектив Хънтър, предполагам.

Хънтър кимна.

— Наричай ме Робърт.

Ръкостискането на Корби беше твърдо и силно. Дланта му беше леко наклонена надолу и от опит Хънтър знаеше, че това обикновено е знак за властен човек или личност, която обича да налага контрол върху другите. Мъжът показваше, че той командва положението. Робърт нямаше намерение да се противопоставя на авторитета му.

— Викай ми Рики. Това е партньорката ми, детектив Елисън.

Кати Елисън пристъпи напред и стисна ръката на Хънтър почти със същата твърдост като Корби. Беше висока метър шейсет и пет, със стегната фигура, но с леко прегърбени рамене, къса черна коса, подстригана в стилна, елегантна прическа. В очите й се четеше напрегнатостта на човек, който приема работата си много насериозно.

— Наричайте ме Кати — каза тя, набързо оглеждайки новодошлите.

— Както ти казах по телефона, причината да ти се обадя, е, че намерихме това във всекидневната на жертвата — каза Корби и даде на Робърт визитна картичка. — Твоя е, нали?

Хънтър кимна.

Корби бръкна във вътрешния си джоб и извади тефтерчето си.

— Томас Линч, по-известен като Тито. Бил е освободен условно от „Ланкастър“ преди единайсет месеца. Според досието му — Корби се обърна към Гарсия — ти си го арестувал преди седем години и си взел самопризнанията му. — Той млъкна и преосмисли думите си. — Или по-скоро си го убедил да сключи сделка. Предполагам, че след освобождаването му той ти е станал информатор.

— Не точно — отвърна Карлос.

Корби се втренчи в него.

— Приятел?

— Не точно.

Корби кимна, махна очилата си, духна в стъклата и ги почисти с края на синята си вратовръзка.

— Бихте ли ми обяснили как Тито се е сдобил с една от вашите визитки? Съвсем нова визитка.

Той произнесе последното изречение с леко напевен тон.

Гарсия устоя на погледа му.

— Свързахме се с него наскоро. Търсехме информация, но Тито не беше информаторът — добави, преди Корби да има възможност да говори. — Той се появи в един списък с имена.

Рики Корби беше достатъчно опитен и знаеше, че Карлос не упорства, а само съобщава информацията, която е готов да даде на този етап. Нямаше смисъл да настоява и да го притиска. Той кимна едва забележимо.

— Бихте ли ми казали кога го видяхте за последен път? — попита Елисън.

— Вчера следобед — отговори Хънтър.

Корби и Елисън се спогледаха.

— Според съдебния лекар вашето момче е било убито през нощта. — Корби отново пое нещата в свои ръце и си сложи очилата. — Най-вероятно рано сутринта. Готвят се да изнесат трупа му, но ако искате да го огледате…

Хънтър и Гарсия кимнаха.

— Нямам представа кого е ядосал снощи — добави Корби и даде на детективите латексови ръкавици и найлонови терлици за обувките, — но който и да е бил, добре е подредил Тито. Там вътре има истинско произведение на изкуството.

69.

Корби и Елисън влязоха в апартамент 311, следвани от Хънтър и Гарсия. Вътре бяха и четиримата криминалисти, и малката всекидневна се претъпка като рибна консерва.

— Какво има в кутията? — попита Робърт и кимна към сребристата кутийка на масата в кухнята.

— Сега нищо — отвърна Корби, — но е съдържала наркотици, по-точно кокаин. Много фин. Вероятно с много високо качество. В лабораторията ще го потвърдят. Първоначалният оглед показва, че убиецът е взел дрогата.

— Мислите ли, че е било наркоудар? — попита Карлос.

— Никой не знае на този етап — отвърна Елисън.

— Кой се е обадил на полицията?

— Някакво ужасено момиче. Не си казала името. Гласът бил младежки.

— Кога се е обадила?

— Сутринта. Прослушахме записа. Момичето казва, че дошло да види приятеля си. По-вероятно е дошла да си набави наркотици. Никой от съседите не знае коя е младата приятелка. — Елисън смръщи чело. — Всъщност хората почти не познават наемателя в този апартамент.

Никой не казва нищо. И в такъв жилищен блок бих се изненадала, ако някой проговори. Кой знае, може обаче да ни провърви.

Хънтър огледа стаята за секунди. Никъде нямаше кръв. Във всекидневната цареше хаос, но не беше по-различна от предишния ден, когато бяха идвали при Тито. Не беше разхвърлена още повече. Ключалката и рамката на вратата не бяха разбити. Нищо не показваше влизане с взлом.

— Приключихте ли тук? — обърна се Корби към водещия криминалист и посочи коридорчето, което водеше към банята и спалнята.

— Да, взехме всичко. Може да влезете.

Те прекосиха всекидневната.

— Няма място за всички — каза Корби, когато стигнаха до вратата на банята. — Мислех, че няма по-малка баня от тази в дома ми, но грешах. Влезте. Ние вече я огледахме. — Корби и Елисън отстъпиха назад, за да минат Хънтър и Гарсия.

Робърт бавно отвори вратата.

— Мамка му! — Думите неволно се отрониха от устата на Карлос.

Хънтър не каза нищо. Погледът му обхвана всичко.

Подът, стените и умивалникът в малката баня бяха оплискани в кръв. Артериална струя от нож, прокаран през гърлото или тялото. Тито беше гол и седеше на пода в изпръсканата с кръв кабинка на душа. Гърбът му беше облегнат на плочките на стената, сякаш се беше втренчил в нещо на тавана. Проблемът беше, че нямаше очи. И двете бяха натиснати в черепа му, докато бяха потънали. Едното, изглежда, се беше пръснало в очната ябълка, откъдето бяха потекли кървави сълзи, които се стичаха покрай ушите и се спускаха надолу. Устата му беше отворена и пълна с гъста, съсирена кръв. Езикът беше изтръгнат от устата.

— Намерихме езика в тоалетната — обади се Корби от прага.

Гърлото на Тито беше прерязано по цялата дължина на шията и кръвта се беше стекла като водопад по торса и краката му.

— Според криминалистите няма видими травми по тялото и това означава, че не е бил пребит — каза Елисън. — Бил е довлечен в банята и заклан като добитък. Не е намерена кръв на друго място в жилището.

— Дрогиран ли е бил? — попита Гарсия.

— Ще трябва да изчакаме аутопсията за потвърждение. Но няма да се изненадам, ако е бил надрусан до козирката, когато са го убили. На правоъгълното огледало на масата в кухнята има остатъци от кокаин.

— Спалнята е разхвърлена — поде Корби. — И вони на мръсни дрехи, немити телесни части и марихуана. Но съдейки по останалата част на апартамента, мисля, че никой не е ровил да търси нещо. Тито е живял като прасе по свой избор. Намерихме марихуана в спалнята, цял килограм, и няколко лули за пушене на крек-кокаин. Ако убиецът е търсел нещо, то вероятно е било в сребристата кутийка в кухнята, независимо дали е било наркотик или друго. — Той изчака Хънтър и Гарсия да излязат от банята. — Няма да ви питам каква информация сте искали от Тито. Това си е ваша работа и знам, че не трябва да се намесвам в разследването на друго ченге, но можете ли да ни кажете нещо за жертвата, което би улеснило нашето разследване?

Робърт съзнаваше, че не може да каже на Корби и партньорката му името на Кен Сандс. Корби щеше да започне да го търси и да разпитва. Напрежението по улиците около издирването на Сандс щеше да се засили, както и вероятността той да чуе, че е преследван, и да изчезне. Хънтър не можеше да рискува това да се случи. Налагаше се да излъже.

— За жалост няма какво да ти кажа.

Корби се втренчи изпитателно в лицето на Робърт, но не видя нищо, което да противоречи на отговора му. Ако Хънтър не беше искрен с него, това беше най-невъзмутимото лице, което бе виждал. Миг по-късно погледът му отново се насочи към Елисън, която повдигна рамене.

— Добре — рече Корби и оправи вратовръзката си. — Мисля, че няма какво повече да ви покажа тук.

70.

Навън слънцето напичаше хора и коли. Гарсия извади слънчевите си очила от джоба на ризата и прокара пръсти по врата си. Ръката му се намокри от потта. Той застана до вратата на шофьора на своята хонда сивик.

— Ако Сандс е убил Тито, тогава той не е убиецът, когото търсим, нали?

Хънтър се втренчи в него.

— Защо?

— Ами преди всичко, съвършено различен метод на действие. Вярно, изтръгнал е езика на жертвата, но в сравнение с жестокостта на ампутациите на последните две местопрестъпления това прилича на купон на плажа. И няма скулптура и фигури от сенки.

Робърт подпря лакти на покрива на колата и сплете пръсти. Беше готов да се съгласи с партньора си, но имаше твърде много необяснени неща, и нещо му подсказваше, че на този етап отхвърлянето на Кен Сандс като заподозрян би било голяма грешка.

— От онова, което сме научили досега, не смяташ ли, че Сандс е достатъчно интелигентен, за да промени метода си на действие за едно престъпление, което не е свързано с целта му?

— Не е свързано? — Карлос дезактивира системата за централно заключване и се качи в колата.

Хънтър го последва.

Гарсия отключи двигателя и пусна климатика.

— Как така не е свързано?

Партньорът му се облегна на вратата.

— Нека предположим, че сме прави за всичко и че Кен Сандс е нашият убиец.

— Добре.

— Едното ни предположение е, че той наказва жертвите си за отмъщение, не само за себе си, но и заради приятеля си от детството Алфредо Ортега, нали?

Карлос кимна.

— Да.

— Така. Тогава къде се вмества Тито в плана за отмъщение?

Гарсия се замисли.

— Тито каза, че не е разговарял със Сандс, докато са били в затвора, спомняш ли си? Ето защо двамата не са били в лоши отношения в „Ланкастър“.

Карлос стисна устни.

— Не, Тито не се вписва.

— Така е. Ако Сандс е нашият човек и е убил Тито, това не е защото Тито е бил част от първоначалния план, а вероятно защото е разпитвал за него по погрешен начин или неподходящ човек.

— Но убийците обикновено не променят метода си на действие, освен ако не ескалират. — Гарсия посочи сградата. — Там е точно обратното. Той е преминал от абсурдно гротескно към… — Карлос се помъчи да намери подходяща дума — отвратително, бих казал.

— И пак това е свързано с факта, че Тито не е влизал в първоначалния план. Замисли се, Карлос. За нашия убиец методът на действие е изключително важен — начина, по който разчленява жертвите, свързва отново частите на телата им и сътворява скулптура, която всеки път хвърля различни фигури от сенки на стената. За него всичко това е задължително, не въпрос на избор или нещо, което прави за развлечение. Важно е колкото самото убийство и избора на жертвата. Това е част от отмъщението му. И не се съмнявам, че има пряка връзка между скулптурата, фигурата от сянка и всяка отделна жертва. Има причина извършителят да избере койот и гарван за Никълсън, а за Насхорн — изображение на дявол, който гледа четири други фигури.

— А Тито не е част от всичко това — каза Гарсия.

Хънтър се съгласи мълчаливо.

— Все още обаче не сме сигурни какво е значението на фигурите от сенки — продължи Карлос. — И ако ти си прав, и всяко изображение е пряко свързано с определената жертва, тогава за мен нещо не се връзва.

— Какво?

— В първата фигура от сянка убиецът е обърнал голямо внимание на детайлите, особено в извайването на телесните части на жертвата така, че да не оставя никакво съмнение. Ти го каза, извитата къса човка на птицата изключва много вероятности и ни оставя само няколко. Същото е направено и с образа на койота. Във втората фигура от сянка обаче вниманието към детайлите не е толкова старателно. Трудно е да определиш дали е човешко лице с рога, дявол, бог или някакво животно. Двете изправени фигури и онези на земята може да са хора, но може и да не са. Защо е направил това убиецът? Прецизен в първата фигура от сянка, но не и с втората?

Робърт потърка лице с двете си ръце.

— Виждам само една причина — уместност.

Карлос направи гримаса и вдигна длани.

— Уместност?

— Мисля, че причината убиецът да обърне голямо внимание на детайлите в първата фигура от сянка е, защото е имала значение. Искал е да я разпознаем безпогрешно. Не е искал да мислим, че ни е оставил куче и гълъб или лисица и бухал.

Гарсия се замисли.

— Но втората не е имала толкова голямо значение.

— Не толкова голямо — съгласи се Хънтър. — Детайлите на второто изображение не са толкова важни за значението му. Вероятно няма значение дали лицето с рогата е човешко или не. Не това е искал да видим убиецът.

— А какво?

— Не знам… все още. — Робърт погледна през стъклото към полицейските коли, спрели пред сградата с жилището на Тито. — Но мисля, че Кен Сандс е достатъчно умен да промени метода си на действие, за да ни отклони от вярната следа.

71.

Докато денят преваляше, Нейтън Литълуд седеше зад бюрото си, слушаше записа на сеанса с последния си пациент и си водеше записки. Кабинетът по психология се намираше в Еко Парк, на изток от Холивуд и на северозапад от центъра на Лос Анджелис.

Литълуд беше петдесет и две годишен, висок метър и осемдесет, с класическа красота и стегната фигура, поддържана от добра диета и три пъти седмично посещения във фитнес зала. Вършеше работата си много добре. Пациентите му варираха от тийнейджъри до прехвърлили шейсетте самотници, женени и живеещи заедно двойки и от обикновени хора до няколко второстепенни знаменитости. Всяка седмица десетки пациенти изливаха душата си пред него.

Последната му пациентка за деня си беше тръгнала преди половин час. Казваше се Джанет Старк, трийсет и една годишна актриса, която имаше ужасни проблеми с гаджето си. Напоследък двамата се караха за най-дребни неща и тя беше сигурна, че той спи с други зад гърба й. Бедата беше там, че Джанет подозираше, че гаджето й се чука с мъж.

Самата тя беше спала с много жени и все още го правеше. Не се страхуваше да го признае, но според нея женската бисексуалност беше приемлива, но мъжката — не.

Засега Джанет беше идвала на шест сеанса при Литълуд, два пъти седмично през последните три седмици, и почти веднага бе започнала да флиртува. След първия сеанс тя започна да се облича по-провокативно — по-къси поли, блузи с дълбоки деколтета, отворени сутиени, секси обувки — всичко, което да привлече вниманието му. Днес се беше появила с къса лятна рокля, черни боти „Кристиан Лоботин“, изрязани на пръстите, грим, който крещеше: „Отчаяно те желая — сега, и без бельо“. Докато лежеше на кушетката, роклята й се вдигна нагоре по бедрата и Джанет сложи краката си по начин, който не остави абсолютно нищо за въображението.

Литълуд обичаше жените и колкото по-разпуснати и извратени бяха, толкова по-добре, но се пазеше от авантюри и дори забежки с пациентки. Такива неща никога не оставаха неразкрити. В град като Лос Анджелис беше необходим само един слух, за да се разрази клюката като горски пожар. В Лос Анджелис слухът имаше силата да съсипва кариери. Литълуд беше умен. Получаваше удоволствието си на други места и плащаше добри пари.

Той беше разведен. Ожени се на двайсет и пет години, но бракът му продължи по-малко от пет години. Проблемите започнаха почти веднага след церемонията. След четири и половина години кавги, разногласия и огромни сексуални разочарования, бракът им изпадна в толкова дълбока депресия, че причини сериозни психични травми и на двамата. Единственото решение беше разводът.

Имаха един син, Хари, който сега учеше право в Лас Вегас. След преживяванията си като женен мъж и дългия и мъчителен процес по развода Литълуд се закле никога да не се жени повторно и оттогава мисълта да наруши клетвата си не му беше минала през ума нито веднъж.

Звънецът на бюрото му избръмча. Литълуд спря диктофона и натисна копчето на интеркома.

— Кажи, Шерил.

— Исках само да питам дали ще искаш още нещо от мен днес.

Литълуд погледна часовника си. Работното му време отдавна беше свършило. Беше забравил, че Джанет Старк обича сеансите й да започват колкото е възможно по-късно.

— О, извинявай, Шерил. Трябваше да си отидеш вкъщи преди час. Загубих представа за времето.

— Няма проблем, Нейтън. — Литълуд настояваше Шерил да го нарича с малкото му име. — Нямам нищо против. Сигурен ли си, че не искаш да остана? Мога да го направя, ако е необходимо.

Шерил Селърс беше офис мениджър и секретарка на Литълуд от малко повече от година и сексуалното напрежение между тях би могло да осигури електричество за малък град. Той обаче се държеше с нея като с пациентките си, въпреки недвусмисленото привличане между двамата. Шерил, от друга страна, ако й се удадеше възможност, би зарязала професионализма и би скочила в леглото с Литълуд по-бързо, отколкото някой би изрекъл „гуакамоле“[3].

— Няма нужда, Шерил. Само наваксвам със записките. Скоро ще си тръгвам. Най-много след половин час. Върви си у дома. Ще се видим утре.

Литълуд отново се залови със записа и бележките си и за трийсет и пет минути организира всичко, както искаше. Когато слезе в подземния паркинг на административната сграда, където се намираше кабинетът му, там бяха останали само три коли. Неговата беше спряна в отсрещния ъгъл, под изгоряла лампа.

Въпреки че психиатричната му практика вървеше добре, колата му беше сребрист „Крайслер Конкорд LX“ от 1998 година. Наричаше автомобила класика, но приятелите му го закачаха, че само защото е стар, не означава, че е класически.

Литълуд отключи вратата и седна зад волана. Беше отчаяно гладен и определено би пийнал някакъв твърд алкохол. Усилията през деня да отбягва сексуални намеци го караха да иска и нещо друго и той знаеше къде да го намери.

Литълуд превъртя ключа на стартера. Двигателят се задави и закашля като умиращо куче, но не запали. Понякога старият му крайслер беше своенравен.

— Хайде, бебче. — Той погали таблото, натисна педала за газта три пъти и опита отново.

Моторът пак се закашля и затрака, без да се включи.

Може би наистина беше време да си купи по-нов модел.

Опита още веднъж.

— Хайде, хайде.

Нищо.

— Не прави така, по дяволите.

Литълуд пак натисна педала.

Колата продължи да киха и да се дави.

Той сви юмруци, удари волана и тихо изруга, а после затвори очи и се облегна назад на седалката. По всичко личеше, че тази вечер трябваше да си вземе такси.

И в същия миг почувства нещо, което не беше изпитвал дотогава. Предупреждаващо шесто чувство, което се надигна някъде дълбоко в него, смрази кръвта във вените му и накара кожата му да настръхне.

Стрелна поглед към огледалото за обратно виждане.

От тъмната задна седалка го гледаха най-злите очи, които беше виждал.

72.

Хънтър седеше сам в мрака и се взираше в таблото със снимките в кабинета. Беше късно и всички се бяха прибрали у дома. В ръката си държеше фенерче, което включваше и изключваше на неравни интервали в опит да подведе съзнанието си.

Когато в окото попадне светлина и проникне в ретината, фотографската плака на окото, образът, който се създава, е обърнат наопаки, но мозъкът го възприема правилно. Ако оставиш образът да се проектира върху ретината само за част от секундата и после угасиш източника на светлина, мозъкът тълкува само онова, което си спомня, черпейки от онова, което в съвременната медицина се нарича „сензорна“ или „флаш“ памет.

Ако образът е предмет, познат добре на съзнанието, например стол, дълготрайната памет автоматично компенсира дребните детайли, които мозъкът не може да регистрира поради краткото експониране на светлина. Мозъкът си мисли: „Прилича на стол“ и изважда образа на стол от банката на паметта си. Ако обаче не познава предмета, мозъкът няма на какво да се позове и компенсира, като работи по-усилено и напрегнато, опитвайки се да разпознае детайли от първоначалния образ. Именно това се опитваше да направи Хънтър — да принуди мозъка си да види нещо, което не е виждал дотогава.

Засега номерът не ставаше.

— Това ли е представата ти за дискотечни светлини?

Робърт се обърна по посока на гласа и запали фенерчето. На прага стоеше Алис и държеше куфарчето си.

— Не знаех, че още си тук — каза той.

— Нима се мислиш за единствения работохолик тук? — усмихна се тя.

Хънтър се премести на стола.

— Имаш ли нещо против да запаля лампите?

— Не. — Той угаси фенерчето.

Алис включи осветлението и кимна към таблото.

— Разбра ли нещо ново? — Знаеше какво се опитва да направи Робърт.

Хънтър потърка очи и поклати глава:

— Нищо.

Тя остави куфарчето си на пода и се облегна на рамката на вратата.

— Гладен ли си?

Робърт не беше мислил за това цял ден и когато се сети, стомахът му закъркори.

— Умирам от глад.

— Обичаш ли италианската кухня?

73.

„Кампаниле“ беше провинциално елегантен ресторант на Саут Ла Бреа Авеню и напомняше на средиземноморско селце, с камбанария, вътрешен двор с фонтан и малка пекарна.

— Не знаех, че харесваш това място — отбеляза Хънтър, когато двамата с Алис седнаха на маса във вътрешния двор.

— Много неща не знаеш за мен — усмихна се тя, но тъй като не искаше Робърт да разсъждава върху думите й, побърза да добави: — По-рано често идвах тук. Обожавам италианската кухня и готвачът е фантастичен, вероятно най-добрият в тази част на града.

Хънтър не можа да не се съгласи.

— И вече не идваш ли?

— Не толкова често. Все още обичам италианската храна, но няма да ставам по-млада, а мразя да внимавам колко ям. Свалянето на килограми вече не е толкова лесно, колкото беше.

Той разгърна кърпата за хранене и я сложи на коленете си.

— Мисля, че не е необходимо да отслабваш.

Алис го погледна учудено.

— Комплимент ли ми правиш?

— Да, и в същото време ти казвам истината.

Тя прибра косата си и я прехвърли над лявото си рамо. Жест на стеснителност и леко флиртуване.

Хънтър обаче се направи, че не го забеляза.

— Ще поръчаме ли? — попита.

— Защо не? — отвърна тя.

И двамата си поръчаха спагети, Хънтър — със сос „Примавера“, а Алис — със специалните пикантни кюфтенца на готвача и сушени на слънце домати. Взеха си и бутилка червено вино и се опитаха да не говорят за разследването.

— Защо никога не си се женил, Робърт? — Въпросът беше зададен в края на вечерята, когато сервитьорът им наля вино. — Както ти казах, в училище повечето момичета си падаха по теб. Сигурна съм, че си имал богат избор.

Той я погледна и отпи от виното си. В очите й се четеше интерес, като на репортер, който търси нова сензация.

— Има неща, които са несъвместими. Професията ми и брачният живот са едни от тях.

Алис се нацупи.

— Неубедително оправдание. Много ченгета са женени.

— Вярно, но голям брой от тях се развеждат заради напрежението в работата им.

— Но те поне се опитват, без да се крият зад неубедителни оправдания. Ами старата поговорка: „По-добре да си обичал и да си загубил, отколкото никога да не си обичал“?

Робърт повдигна рамене.

— Не съм я чувал.

— Глупости.

Леката усмивка го издаде.

— Ами Карлос? — продължи Алис. — Той е женен. Нима мислиш, че жена му ще го изостави заради професията му?

— Някои хора имат късмета да открият единствения човек в живота си, с когото им е предопределено да бъдат. Карлос и Ана са такъв пример. Едва ли ще намериш по-подходящи един за друг мъж и жена.

— И ти не си открил онази, с която да прекараш остатъка от живота си?

В паметта на Хънтър проблесна образа на едно лице… и звука на едно име. Сърцето му се стопли, но щом спомените запрепускаха, се смрази като лед.

— Не — отвърна той, без да трепне от погледа на Алис и да се извърне, но беше сигурен, че нещо в очите му го издаде.

Алис го забеляза — първо нещо нежно, после — твърдо и студено, много болезнено — и въпреки любопитството си разбра, че няма право да го разпитва повече.

— Съжалявам. — Отмести поглед от Робърт и смени темата, преди мълчанието да стане твърде неловко: — Е, не научи нищо ново от втората сянка, така ли?

— Нищо.

— Кажи ми нещо. Мислиш ли, че изтълкувахме правилно първата сянка? А именно, че убиецът иска да ни каже, че за него Дерек Никълсън е измамник и лъжец? — Тя вдигна ръка, за да му даде знак да не избързва с отговора си. — Знам, че няма да разберем със сигурност, докато не заловим убиеца, но на теб звучи ли ти правилно?

Робърт разбра за какво намеква тя.

— Да.

— Но имаш съмнения за тълкуването на втората фигура.

— Да.

Алис бавно отпи от виното си.

— Тримата прекарахме безброй часове да изучаваме скулптурата от човешки части и сянката й, опитвайки се да разберем значението й. Мисля, че няма какво повече да видим. Дори капитан Блейк е съгласна. Защо смяташ, че този път грешим? Защо убиецът да не използва изображението, за да ни каже, че преследва още две жертви?

Сервитьорът дойде да разчисти масата. Хънтър го изчака да се отдалечи, крепейки купчината чинии в ръцете си.

— Според мен това тълкуване е твърде голям скок от първото. Не звучи много логично.

Алис отвори широко очи.

— Логично? Какво в този случай е логично, Робърт? Имаме работа с луд, тръгнал да демонстрира себелюбието си, който накълцва хора на парчета и създава скулптури от частите на телата им, за да ни остави смахнати улики за картинен ребус? Къде е логиката във всичко това, по дяволите?

Хънтър набързо огледа съседните маси, за да види дали някой е чул коментара й. Гласът й се беше повишил с няколко децибела от вълнение. Клиентите изглеждаха много по-заинтересувани от храната и виното, отколкото от разговора им. Той отново насочи вниманието си към Алис.

— Не ни звучи логично, защото все още не сме го разбрали. Но за убиеца е съвършено логично. Затова го прави.

Тя мълчаливо прецени думите му.

— Това се опитваш да направиш, нали? Да разсъждаваш като убиеца. Да вникнеш в неговата логика.

— Правя го от седмица, но за жалост не съм постигнал нищо.

— Не е вярно. — Тя сложи ръка на масата и пръстите й докоснаха ръката на Робърт. — Дотук ти свърши по-добра работа, отколкото можеше да се очаква. Ако не беше ти, все още щяхме да гледаме скулптурите и да се чудим какво означават.

Хънтър я погледна.

— Комплимент ли ми правиш?

— Не, казвам истината. Но какво имаш предвид, като каза, че това тълкуване е твърде голям скок от тълкуването на първата скулптура?

— Желаете ли да разгледате менюто с десертите? — Сервитьорът отново се беше приближил до масата им.

Алис поклати глава, без да го поглежда. Робърт му се усмихна съчувствено.

— Мисля, че попрекалихме с основните ястия. Не ни остана място за друго.

— Прего — отвърна сервитьорът и се отдалечи.

— Какъв скок? — настоя Алис.

— Ако сме прави в тълкуването на първата фигура, убиецът ни показва мнението си за Дерек Никълсън, нали? Смятал го е за лъжец и измамник.

Алис се облегна назад. Започваше да свързва нещата.

— Но ако сме прави и в тълкуването си за второто изображение, тогава убиецът не изразява мнението си за Андрю Насхорн.

Тя разбра мисълта му.

— Показва ни мнението си за себе си — разгневен дявол, който гледа отвисоко жертвите си.

Хънтър кимна.

— Да, и не виждам защо го е направил. Струва ми се някак погрешно. Убиецът иска да видим нещо от неговата гледна точка. Да разберем защо убива тези хора. Иска да ни каже, че е мислел Никълсън за измамник, който го е излъгал. И в това има логика.

— Но да ни покаже, че самият той е разгневен дявол, който търси отмъщение, не звучи логично?

— Ти как мислиш?

Алис повдигна вежди.

— Не звучи логично — съгласи се. — Мислиш, че той се опитва да ни каже нещо за Насхорн с второто изображение?

— Може би.

— Да, но какво? Че е смятал Насхорн за дявол? Човек с рога? Ами другите четири образа, двете изправени и двете легнали фигури? Какво означават те, по дяволите?

Робърт нямаше отговор на този въпрос.

74.

Клепачите му потрепваха като крила на пеперуди — много увредени крила. Имаше чувството, че тежат цял тон и Нейтън Литълуд трябваше да положи огромни усилия, за да ги отвори малко и да ги задържи така. Лъчите светлина сякаш пронизаха очните му ябълки. Той си пое дълбоко дъх и белите му дробове пламнаха, сякаш въздухът беше сярна киселина. Какъвто и опиат да бяха инжектирали във врата му, въздействието му преминаваше.

Брадичката му клюмна на гърдите. Главата му беше толкова натежала, че не можеше да я вдигне. Литълуд постоя така няколко секунди и едва тогава осъзна, че е гол. Беше само по раираните си боксерки, които бяха подгизнали от пот и прилепнали за кожата му. След минута разбра, че седи на удобен, кожен канцеларски стол. Ръцете му бяха извити назад около облегалката, а китките — завързани с нещо твърдо и тънко, което се впиваше в плътта му. Краката му също бяха дръпнати назад и завързани под седалката на стола, на три-четири сантиметра от пода. Цялото тяло го болеше, сякаш го бяха пребили от бой, а болката в главата помрачаваше разсъдъка му.

Нещо дърпаше ъгълчетата на устата му и Литълуд изведнъж започна да се задушава. От гърдите му с невероятна сила се изтръгна кашлица, но въздушната струя беше препречена от кърпа, напъхана в устата му и това само засили желанието му да повърне. Усети вкус на жлъчни киселини, примесени с кръв, и кашлицата бързо ескалира в борба да не се задуши и да умре.

„Дишай през носа“ — беше единствената мисъл, която му хрумна. Литълуд се помъчи да се съсредоточи върху това, но беше твърде уплашен и зашеметен от болка и не можеше да контролира съзнанието си. Отчаяно се нуждаеше от повече въздух и инстинктивно си пое дълбоко дъх отново през устата. Смесицата от киселини и кръв под езика му се засмука обратно в гърлото му и блокира още повече достъпа на кислород.

Литълуд изпадна в паника.

Очите му се изцъклиха и съдържанието на стомаха му експлодира вътре в него, изстрелвайки се като ракета през гърдите и хранопровода му, въпреки че за него всичко стана като на забавен каданс. Тялото му започна да се отпуска. Животът бързо го напускаше.

Той усети киселия вкус на повърнато в устата си част от секундата, преди да бъде наводнена от топла течност на бучки. В същия миг кърпата изскочи от устата му, сякаш някой я издърпа.

Литълуд повърна в скута си. Но добрата новина беше, че сега можеше да диша.

След канонада от суха кашлица и храчки той започна отчаяно да си поема дъх, опитвайки се да напълни дробовете си с кислород и в същото време да се успокои. Разтрепери се конвулсивно, когато осъзна две неща — първо, току-що се беше разминал на косъм със смъртта, и второ, все още беше завързан за стола и нямаше представа какво става.

Долови някакво движение вляво и завъртя глава в тази посока. Там имаше някой, но сумракът не му позволяваше да го види.

— Хей? — попита той с толкова слаб глас, че не беше сигурен дали го чуха.

Пое си дъх още няколко пъти, за да се овладее.

— Хей? — опита пак.

Никой не отговори.

Литълуд се огледа и видя голяма лавица, отрупана с книги с кожени корици, и голямо бюро до лампион — единственият източник на светлина. Очите му се отместиха надясно и той съзря удобно кафяво кожено кресло. На няколко крачки пред него разпозна кушетката, която използваше в практиката си на психиатър. Намираше се в кабинета си.

— Като гледам изражението ти, разбра къде си. — Думите бяха произнесени с монотонен глас. Някой беше излязъл от сенките и стоеше на четири-пет крачки от Литълуд, облегнал се на бюрото.

Психиатърът съсредоточи погледа си върху високата фигура и озадачеността му се засили.

— Това е твоят кабинет. Четири етажа над улицата долу. Дебели стъкла. Дебели стени. И прозорецът ти гледа към задната уличка. Пред вратата ти има голяма чакалня и едва тогава стигаш до вратата за външния коридор. — Човекът млъкна и повдигна рамене. — Крещи колкото искаш. Никой няма да те чуе.

Литълуд се изкашля отново, за да се помъчи да изчисти противния вкус в устата си.

— Познавам те. — Гласът му беше грачещ и слаб. Страх обвиваше всяка негова дума.

Човекът се усмихна.

— Не толкова добре, колкото аз теб.

Главата на Литълуд все още беше замаяна и той не можеше да свърже лицето с име.

— Защо правиш всичко това?

— Не знаеш само, че съм творец. И съм тук, за да те превърна в произведение на изкуството.

— Какво? — Литълуд най-после забеляза, че човекът пред него е с прозрачен, дебел, найлонов работен комбинезон с качулка и латексови ръкавици.

— Но предполагам, че няма значение какво съм. Важното е какво знам за теб.

— Какво? — Мъглата от объркване ставаше все по-гъста и Литълуд започна да се пита дали всичко това не е кошмар.

— Например — продължи творецът — знам къде живееш. Знам за ужасния ти брак преди години. Знам в кой колеж учи синът ти. Знам къде ходиш, когато искаш да изпуснеш малко пара. Знам какво харесваш в секса и всички места, където го получаваш. Колкото по-мръсен, толкова по-добре, нали?

Литълуд се закашля отново и по брадичката му потече слюнка.

— Но най-хубавото е, че… знам какво си направил. — В гласа на твореца прозвуча гняв.

— Аз… не знам за какво говориш.

Човекът направи крачка вляво и светлината от лампиона се отрази в нещо, поставено на бюрото на Литълуд. Той не можа да разбере какво е, но осъзна, че там има няколко метални предмета. Тялото му потрепери от страх.

— Няма проблем. Ще ти припомня, докато минава нощта. — Творецът се ухили злорадо. — А за теб нощта ще бъде много дълга. — Човекът взе две неща от бюрото и се приближи до Литълуд.

— Почакай. Как се казваш? Може ли да ми дадеш вода, моля?

Творецът спря пред Литълуд и се усмихна иронично.

— Какво, обработваш ме с психологичните си щуротии? Какво ли беше това? Да видим… А, да… „Призови човешката страна на нападателя, като поискаш обикновени неща като вода или да отидеш до тоалетната. Състраданието към изпадналите в нужда е естествено чувство за повечето човешки същества.“ Искаш да ме наричаш на име? Кой знае, може би и аз ще те наричам с твоето? И това „ще придаде човешки качества на жертвата в очите на нападателя, превръщайки я от обикновена жертва в човешко същество, личност, някой с име, чувства, душа и сърце. Някой, с когото нападателят може да се идентифицира. Някой, който извън дадената ситуация може да бъде същият като нападателя, с приятели, семейство и ежедневни проблеми.“ — Творецът отново се ухили. — „Призови човешката му природа. Предполага се, че за хората е по-трудно да наранят някого, когото познават. Затова се опитай да поведеш разговор. Дори и най-незначителният може да окаже силно въздействие върху психиката на нападателя.“

В очите на Литълуд се четеше ужас.

— Да, точно така. Чели сме едни и същи учебници. И аз познавам психологията в ситуация със заложник. Сигурен ли си, че искаш да изпробваш тъпотиите си върху мен?

Литълуд преглътна с усилие.

— Сградата е празна. Имаме време до утре сутринта, преди някой да влезе в кабинета ти. Може да побъбрим, докато работя, какво ще кажеш? Искаш ли да опитаме? Може би ще събудиш някакво състрадание в мен.

Очите на Литълуд се напълниха със сълзи.

— Предлагам да започнем.

Творецът защипа и неочаквано изви зърното на гърдата на Литълуд с медицински форцепс и го дръпна от тялото му толкова силно, че кожата се разкъса тук-там.

Литълуд нададе вик и почувства, че отново ще повърне.

— Искрено се надявах, че няма да имаш нищо против болката. Този нож не е много остър. — Другият инструмент, който творецът бе взел от бюрото, беше малък назъбен нож. Изглеждаше стар и тъп. — Чувствай се свободен да крещиш, ако те заболи.

— О, Боже… м-м-моля те, не го прави! Умолявам те! Аз…

Изведнъж се разнесоха смразяващи кръвта писъци, когато творецът започна бавно да реже зърното му.

Литълуд едва не припадна. Съзнанието му се бореше с всичко. Отчаяно искаше да вярва, че онова, което се случва, не е реално. Не можеше да е реално. Сигурно беше навлязъл в абсурдния свят на някакъв безумен сън. Това беше единственото логично обяснение. Но болката, извираща от облените му в кръв и повърнато гърди, беше съвсем реална.

Творецът остави тъпия нож и се вгледа в кървящия Литълуд. Чакаше го да си поеме дъх и да възвърне част от силите си.

— Колкото и голямо удоволствие да ми достави това — най-после каза, — мисля, че сега искам да изпробвам нещо друго. Може да боли повече.

Тези думи уплашиха Литълуд толкова много, че тялото му се скова. Той почувства, че мускулите на ръцете и краката му се парализират.

Творецът се приближи до него.

Литълуд затвори очи и въпреки че не беше набожен, започна да се моли. След няколко секунди долови миризмата. Нещо непоносимо силно и натрапчиво. Нещо, от което незабавно му се догади отново. Стомахът му обаче нямаше какво да изхвърли.

Миризмата веднага беше последвана от непоносима болка. Едва тогава Литълуд осъзна, че плътта му гори.

75.

Мобилният телефон на Хънтър иззвъня точно когато той се качваше в колата си. Беше посетил отново двете местопрестъпления — дома на Никълсън и лодката на Насхорн. Все още продължаваше да търси нещо, което дори не беше сигурен, че е там.

— Какво ново, Карлос? — попита Робърт.

— Станало е още едно убийство.

Когато Хънтър стигна до четириетажната сграда с офиси в Силвър Лейк, там сякаш щеше да се състои концерт. Около полицейския периметър се беше насъбрала огромна тълпа и всеки бе решил да не помръдва нито сантиметър, докато не види нещо зловещо и извратено.

Репортери и фотографи слухтяха наоколо като глутница гладни вълци, наостряха уши за всеки слух, събираха всякаква информация и запълваха празнотите в разказите си с въображението си.

На улицата и тротоара бяха разпръснати полицейски коли и създаваха хаос в движението. Три ченгета трескаво се опитваха да въведат ред, подканваха минувачите да продължат по пътя си, казваха им, че няма нищо за гледане, и правеха знаци на колите да карат, когато шофьорите намаляваха, за да надзърнат.

Робърт смъкна стъклото на автомобила си и показа значката си на полицаите. По-младият свали фуражката си, присви очи срещу блясъка на слънцето и избърса с ръка потта от челото и врата си.

— Заобиколете отстрани и спрете в подземния паркинг на сградата, детектив. Криминалистите и другите детективи са оставили микробусите и колите си там. Не се обиждайте, но тук не ни трябват повече превозни средства.

Хънтър му благодари и подкара по-нататък.

Подземният паркинг беше просторен, но тъмен и мрачен. Докато маневрираше, за да спре до колата на Гарсия, видя три изгорели лампи. Не забеляза камери никъде, дори на входа. Паркира, слезе от колата и набързо огледа обширното пространство — нищо, освен бетонна кутия с колони, линии за паркиране на земята и тъмни ъгли навсякъде. В средата имаше правоъгълен блок с широка метална врата, водеща към подземната площадка. Оттам може да избереш дали да се качиш по стълбите или с асансьора. Той тръгна по стълбите. По пътя за четвъртия етаж мина покрай още четирима униформени полицаи.

Вратата на стълбището го отведе в края на дълъг коридор, оживен от движението на други полицаи, униформени и цивилни, и криминалисти.

— Робърт — извика Карлос от средата на коридора и махна качулката на белия си гащеризон.

Хънтър се приближи до него и се намръщи, като видя колко много хора има на местопрестъплението.

— Какво е това? Купон ли ще има?

— Може и да има — отвърна Гарсия. — Тук цари страхотна бъркотия.

— Виждам, но защо?

— Току-що дойдох, но първото обаждане не е било за нас.

Робърт започна да нахлузва защитното облекло.

— Защо?

Партньорът му смъкна ципа на гащеризона си, бръкна във вътрешния си джоб и извади тефтерчето си.

— Въпросната жертва е Нейтън Франсис Литълуд, петдесет и две годишен, разведен. Това е кабинетът му, където е практикувал като психиатър. Според секретарката му Шерил Селърс, намерила трупа му сутринта, Литълуд все още е бил в кабинета си, когато тя си е тръгнала снощи в седем и половина.

— Работил е до късно — отбеляза Хънтър.

— И аз така си помислих. Причината е била, че последната пациентка на Литълуд е приключила сеанса си в седем. Госпожица Селърс каза, че винаги остава, докато си тръгне и последният пациент за деня.

Робърт кимна.

— Открила трупа, когато дошла на работа сутринта в осем и половина. Проблемът е, че тя се паникьосала, което е разбираемо, щом е видяла какво има в кабинета. Няколко души от другите офиси на етажа вече били пристигнали. Всичките чули писъците й и хукнали към кабинета. Колкото и да е гротескно, местопрестъплението се превърнало в ранна утринна атракция, преди да дойдат ченгетата.

Хънтър вдигна ципа на гащеризона си.

— Страхотно.

— Както казах, ние не бяхме първите повикани на мястото — продължи Гарсия. — Силвър Лейк е в юрисдикцията на Централния район — североизточния отдел. Те са изпратили двама от техните детективи. Доктор Хоув ни се обади веднага щом е дошла и видяла сцената. Цял взвод хора са утъпкали местопрестъплението.

— Къде е доктор Хоув?

Карлос кимна към кабинета на психиатъра.

— Вътре. Работи.

— Това ли е партньорът ти? — Въпросът беше зададен от мъж, който се приближи зад Гарсия. Беше висок метър и осемдесет, с къса черна коса, сближени очи и толкова гъсти и рошави вежди, че приличаха на космати гъсеници.

— Да — кимна Карлос и каза на Хънтър. — Това е детектив Джак Уинстанли от Североизточния отдел на Централния район.

Робърт и Уинстанли се ръкуваха.

— Хънтър… — Уинстанли свъси чело. — Вие двамата разследвате убийството на ченгето, нали? Онова на пристанището за яхти отпреди няколко дни. Той е работил в Южния район, нали?

— Андрю Насхорн — отвърна Робърт. — Да.

Уинстанли потърка с показалец мястото между рунтавите си вежди. Хънтър и Гарсия се досетиха какво предстои.

— За същия убиец ли става дума? И Насхорн ли е бил накълцан на парчета като човека тук?

— Още не съм видял местопрестъплението — отговори Робърт.

— Не ми ги разправяй тия на мен. Ако сте дошли да ми отнемете моето местопрестъпление, тогава знаете за какво говоря, по дяволите! Тук е вилнял истински злодей. — Уинстанли посочи психиатричния кабинет. — Жертвата е нарязана като пиле за яхния. И какво е онова извратено нещо, което убиецът е оставил на бюрото? Части от тялото на жертвата?

Хънтър и Гарсия се спогледаха. Нямаше смисъл да отричат.

— Да — отвърна Робърт. — Вероятно е същият извършител.

— Богородице!

76.

Въпреки че беше чакалня, първата стая бе обзаведена така, че да прилича на домашна всекидневна — удобен диван, две кресла, ниска масичка за кафе от стъкло и хром, пухкав елипсовиден килим и картини в рамки на стените. Бюрото на секретарката беше полускрито в ъгъла, поставено така, че да не се натрапва. Двама криминалисти мълчаливо обработваха помещението. Хънтър забеляза, че на вратата няма аларма и че не е разбита. Не се виждаха и камери за наблюдение. Нямаше стъпки по килима. Двамата с Гарсия се приближиха до вратата на отсрещната страна, вдясно от бюрото.

Както и на двете предишни местопрестъпления, първото, което Робърт забеляза, когато отвори вратата, беше кръвта — големи гъсти локви на килима и тънки, артериални пръски, които се пресичаха на стените и мебелите. Детективите спряха на прага, сякаш ужасът на гледката пред тях беше произвел силово поле, което им пречеше да влязат в стаята.

Остатъците от разчлененото тяло на Нейтън Литълуд се намираха на окървавен канцеларски стол на колелца, поставен на пет крачки от голямо бюро от палисандрово дърво. Нямаше ръце и крака, само обезобразени торс и глава, облени в лепкава тъмночервена кръв. Устата беше отворена, застинала в писък, който не бе чул никой. Съдейки по количеството засъхнала кръв, която се беше изляла от устата и сега се бе съсирила върху брадичката и гърдите, Хънтър разбра, че езикът на жертвата е изтръгнат. По торса имаше дълбоки порезни рани — очевидно свидетелство за изтезания. Зърното на лявата гърда беше отрязано. Робърт не можа да види добре заради кръвта, но, изглежда, имаше нещо различно в кожата около дясното зърно. Двата клепача бяха отворени. Дясното око гледаше ужасено право напред, но лявото липсваше. На мястото му имаше само празна черна дупка. Въпреки че в стаята беше топло, кръвта на Хънтър се смрази.

Погледът му се плъзна по разстоянието между трупа и бюрото. Компютърният монитор, книгите и всичко друго, което бе стояло на плота, беше на пода. Бюрото се беше превърнало в сцена на новата отблъскваща скулптура на убиеца.

Ръцете на Литълуд бяха отрязани в лакътните стави и сложени в двата срещуположни края на бюрото, едната обърната на север, а другата — на юг. Китките бяха пречупени, но не бяха отрязани. Показалците и средните пръсти на двете ръце бяха раздалечени един от друг и образуваха знака „V“. Останалите пръсти, с изключение на палците, бяха отрязани от ръцете.

Кокалчетата на показалците бяха изкълчени и оформяха ужасяваща купчина, която стърчеше като тумор. Китките бяха извити напред, сякаш дланите се опитваха да докоснат вътрешната страна на ръцете. Пръстите на лявата ръка, образуващи знака „V“, бяха изпънати и връхчетата им докосваха сцената. От разстояние приличаха на детската игра „ходещи пръсти“. Пръстите в знака „V“ изглеждаха като крака, а ръката — като тяло. Левият палец беше изкривен и леко извит напред.

„Ходещите пръсти“ на дясната ръка също докосваха плота, но връхчетата им бяха отрязани в първата фаланга и наподобяваха по-къси крака. Палецът на лявата ръка също изглеждаше изваден от ставата и изкривен напред, но върхът му очевидно беше счупен и непохватно сочеше нагоре към тавана.

Хънтър вдигна глава да види дали сочи нещо определено. Не. На тавана имаше няколко пръски кръв, но това беше всичко.

Краката на Литълуд не бяха на бюрото, а на пода, до компютърния монитор, и нямаха стъпала, само обезобразени остатъци. Част от дясното бедро беше изрязана. Краката, изглежда, не участваха в скулптурата на бюрото. Този път обаче имаше нещо друго, нещо различно. Скулптурата не беше съставена само от части на тялото. Убиецът беше използвал обикновени канцеларски предмети, за да довърши творбата си. На няколко сантиметра от единия ъгъл на бюрото, на около метър от лявата ръка на Литълуд, онази с по-дългите „ходещи пръсти“, лежеше разтворена книга с твърди корици. Страниците й бяха напоени с кръв. В книгата бяха поставени три от отрязаните пръсти на жертвата.

Робърт се намръщи. Нещо не се връзваше.

Той тръгна към бюрото и осъзна, че това изобщо не е книга, а една от онези тайни кутии, направени така, че да приличат на книга. От мястото, където стоеше Хънтър, кутията много убедително приличаше на книга.

Той се приближи до бюрото и видя, че пръстите в кутията са издялани и изкривени. Два висяха отстрани. Другият беше сложен в далечния край и върхът му сочеше нагоре. Вътрешността на кутията беше подгизнала от кръв.

Дясната ръка на Литълуд в срещуположния край на бюрото, онази с по-късите „ходещи пръсти“, беше поставена под странен ъгъл — обърната към лавицата с книги в ъгъла. На шейсетина сантиметра от ръката бяха сложени парчетата, изрязани от бедрото.

Доктор Каролин Хоув и Майк Бриндъл, старшият, водещ екипа криминалист, стояха вдясно от бюрото и шепнешком обсъждаха нещо, когато двамата детективи влязоха в кабинета.

Хънтър се приближи до бюрото и спря. Също като при предишните две скулптури, бъркотията от телесни части и кръв изглеждаше безсмислена. Използването на ежедневни канцеларски материали я правеше още по-озадачаваща. Той пристъпи вдясно и се наведе, за да огледа по-добре кутията книга.

— Това несъмнено е дело на същия убиец — заяви доктор Хоув. — И отново е запазил различно отношение за третата си жертва.

Робърт не откъсваше очи от скулптурата.

— Какво имаш предвид? — попита Гарсия.

Съдебният лекар се отдалечи от бюрото.

— При първата жертва убиецът го беше натъпкал с лекарства, за да стабилизира сърдечния му ритъм и да нормализира кръвообращението, за да не изтече кръвта твърде бързо, но не беше използвал анестетик. Извършителят се беше опитал да го поддържа жив, колкото е възможно по-дълго, но поради състоянието на Дерек Никълсън смъртта беше настъпила бързо. Спомняте си, че при втората жертва убиецът беше прибягнал до друг подход.

— Прекъснатият гръбначен стълб — обади се Карлос.

— Именно. Убиецът умишлено беше отнел сетивността на жертвата, притъпявайки болката. Страданията на Насхорн са били други — психически. Извършителят го е принудил да гледа как отрязва части от тялото му, но не е чувствал нищо.

— А при третата жертва? — попита Хънтър.

Тя отмести поглед встрани, сякаш се страхуваше дори да мисли за това.

77.

Майк Бриндъл заобиколи бюрото и се приближи до двамата детективи. Той наближаваше петдесетте и беше тънък като върлина, висок, с прошарена коса и остър нос. Беше работил с Хънтър и Гарсия по толкова много случаи, че вече не помнеше броя им.

— Сигурни сме, че тази жертва е умряла, преди да бъде разчленена, Робърт — каза той.

Хънтър отново насочи поглед към осакатения труп на кожения стол.

— Умишлено ли?

Бриндъл кимна.

— Така изглежда.

Карлос беше озадачен.

— Съдейки по анализа на местопрестъплението, убиецът е накарал Литълуд да страда колкото е възможно повече, преди да ампутира големи части от тялото и да причини обилна загуба на кръв. Има няколко по-малки порезни рани по торса и крайниците, достатъчно дълбоки, за да болят, но не достатъчно, за да умъртвят жертвата. Зърното на лявата гърда е отрязано с не особено остър инструмент, а дясното е жестоко обгорено.

Робърт осъзна, че това е различното в кожата около дясното зърно. Набръчканата структура на кожата показваше следи от изгаряне, но изглежда, не бяха причинени от огън.

— Разпръсването на кръвта предполага, че по-малките рани са нанесени, докато жертвата още е била жива — продължи Бриндъл.

— Но тук има много кръв — каза Карлос, оглеждайки стаята. — Тя не е дошла от малки рани.

— Не — потвърди доктор Хоув. — Аутопсията ще покаже последователността на събитията, но предполагам, че убиецът е искал да се забавлява възможно най-дълго, преди да отреже първия крайник, който, изглежда, е бил десният крак. Сърцето на жертвата вероятно все още е биело. Ако обаче се замислим за предишните две жертви, убиецът е направил всичко възможно да ограничи кървенето — лекарства, народни цярове, пристягане на артериите… — Тя поклати глава, когато погледът й отново се отмести към трупа на стола. — Но не и тук.

— Ампутациите на първите две жертви бяха много прецизни — допълни Бриндъл, — а тези не са. Съдейки по структурата на кожата и малкото, което можем да кажем от огледа на костите в тези условия, разрезите по време на ампутациите са извършени брутално, с отсичане. Ръцете… — Той млъкна и прокара пръст по носа и устата си. — Изглежда, ги е отрязал почти докрай, а после е изгубил търпение и ги е откъснал от тялото.

Гарсия отвори широко очи.

— Не се съмнявам, че дотогава жертвата е била мъртва — добави Каролин.

Хънтър отново се втренчи в пода и няколкото отпечатъци, повечето от които бяха до вратата.

— Пипано ли е нещо?

Доктор Хоув плахо повдигна рамене.

— Полицията търси всеки любопитен служител в сградата, който е решил да надзърне тук. Засега всички твърдят, че не са докосвали нищо. Детективите и полицаите казват същото, но не се знае. — Тя се обърна към скулптурата. — Нямаме представа какво е това, нито на какво прилича. И не знаем дали нещо е изнесено оттук. — Нотката на очакване в тона й не мина незабелязано от Робърт. — Не съм използвала фенерче — продължи тя. — Това е твоето шоу.

Карлос погледна партньора си, сякаш питаше: „Как искаш да го изиграеш?“

Хънтър знаеше, че не могат да преместят скулптурата от бюрото, без да я развалят. Както бе казал на Алис, убиецът беше много педантичен, но не толкова много с втората скулптура. Нямаше идея какво цели извършителят с третото си произведение и нещо му подсказваше, че времето им бързо изтича. Нямаха време да чакат криминалистите в лабораторията да направят копие.

— Имаме ли фенерче? — попита той.

— Да. — Бриндъл му подаде средно на големина „Маглайт“.

— Нека да видим. — Робърт взе фенерчето и погледна към останките от тялото на Литълуд на стола. На второто местопрестъпление отрязаната глава на жертвата беше поставена точно на мястото, което убиецът искаше да освети лъчът, за да бъде видяна творбата му така, както е искал. Едното око на Литълуд липсваше, но другото гледаше право към скулптурата. Това сигурно беше намек. Хънтър отново огледа пода. — Снимано ли е всичко, докторе? — Нямаше начин Робърт да застане до окото на жертвата, без да стъпи в кръвта или да премести малко стола.

Не беше необходимо да пита доктор Хоув. Тя беше проследила погледа на Хънтър и разбра какво е намислил.

— Да — отговори.

Щорите на прозорците бяха спуснати. Бриндъл угаси силния прожектор на екипа от криминалисти, а Робърт зае позиция точно пред трупа и внимателно постави фенерчето на нивото на линията на зрението на Литълуд.

Всички едновременно затаиха дъх.

Хънтър застана неподвижно и запали фенерчето.

78.

Всички бяха застанали около Робърт. Гарсия беше от лявата му страна, а доктор Хоув и Бриндъл — от дясната. Очите им бяха приковани в сянката на стената зад скулптурата. Бриндъл нервно пристъпи от крак на крак.

— Извратена работа — прошепна той. Когато доктор Хоув му каза за фигурите от сенки на скулптурите, той си представи нещо много страшно, но да бъде на местопрестъплението и да ги види с очите си, беше съвсем различно. Отдавна не се беше чувствал неудобно на местопрестъпление.

Всички присвиха очи и се втренчиха в образите, но не се наложи да питат какво виждат. Изображенията бяха най-ясните от всички. Нямаше животни, нито рогати същества.

„Ходещите пръсти“ на лявата ръка на Литълуд проектираха фигура, която приличаше на застанал прав човек. Изкривеният малко напред палец беше като ръка. Изкълченото горно кокалче наподобяваше глава. Съчетанието представляваше човек, който или върви, или стои, и сочи нещо пред себе си. Сянката на кутията книга напомняше на нещо като голям контейнер с вдигнат капак.

Дълбочината е незабележима при фигурите от сенки, затова сянката на разтворената кутия-книга, поставена на около, метър от ръката, изглеждаше на едно ниво с нея. Композицията приличаше на човек, който стои пред контейнер и го сочи.

Необикновеното бяха издяланите и сложени в кутията книга пръсти. Сянката им създаваше друг образ и изглеждаше така, сякаш някой друг лежи в контейнера. Сянката на пръста, прикрепен към молива, приличаше на глава, отпусната в единия край. Другите пръсти, които стърчаха от едната страна на кутията, оформяха ръка и крак. Останалата част на тялото не се виждаше, сякаш беше потопена в кутията. Хънтър си помисли, че образът напомня на човек, излегнал се спокойно във вана, едната му ръка виси навън, стъпалото вдигнато на ръба и главата, облегната в края.

Карлос пръв направи коментар:

— Сякаш някой сочи друг човек, заспал в кутия… или се къпе във вана.

Майк Бриндъл кимна.

— Да, бих се съгласил. Но какво сочи?

— Това е част от гатанката — отвърна Гарсия. — Не само че трябва да намерим правилния ъгъл, под който да гледаме изображението, но и трябва да го разтълкуваме.

— Говори ли ти нещо? — обърна се доктор Хоув към Робърт. — Свързано ли е по някакъв начин с другите?

Хънтър не откъсваше очи от сянката.

— Не съм сигурен и не искам да разсъждавам, докато не изследвам по-задълбочено образа.

— Хипнотизиращ е — отбеляза Бриндъл, който накланяше глава ту на една, ту на друга страна, опитвайки се да види образа от различни ъгли.

— Убеден съм, че точно това е намерението на убиеца — каза Карлос. — Трябва да направим същото като в лодката на Насхорн и снимката на сянката. Ще поставим прожектора на криминалистите там, където е фенерчето, за да не използваме светкавица на фотоапарат.

— Няма проблем — отговори Бриндъл и тръгна към прожектора в ъгъла.

— Почакай. — Робърт се намръщи. Нещо не се връзваше. Той изключи фенерчето и се обърна. Огледа стаята от пода до тавана.

— Какво има? — попита Гарсия.

— Не изглежда наред.

— Кое?

— Изображението. Непълно е.

Карлос, Каролин и Майк се спогледаха. Никой не знаеше за какво говори Хънтър.

— В какъв смисъл непълно? — попита доктор Хоув.

Хънтър отново запали фенерчето и сянката пак се появи на стената зад скулптурата.

— Какво виждаш?

— Същото като преди малко — отвърна тя. — Онова, което предположи Карлос. Някой сякаш стои пред контейнер, в който има друг човек. Или може би вана. Защо? Ти какво виждаш?

— Същото.

Всички гледаха изненадано.

— Тогава защо каза, че липсва нещо? — попита Гарсия. Той беше свикнал партньорът му да вижда нещата така, както никой друг, и да си задава въпроси, каквито на другите не им минават през ума. Той сякаш никога не беше доволен и трябваше да продължава да търси дори когато образите бяха ясни пред очите му.

— Образът на контейнера очевидно е създаден от мнимата книга на бюрото, а образът на човека вътре — от откъснатите пръсти.

— Точно така — съгласи се Карлос. — А образът на човека, който стои отпред, е създаден от ръката.

— Да, но от този ъгъл не виждаме нищо от втората ръка — обясни Хънтър.

Всички погледнаха дясната ръка на жертвата в отсрещния край на голямото бюро, онази с по-късите „ходещи пръсти“. През нея убиецът беше поставил няколко парчета, изрязани от бедрото на Литълуд.

— Двете ръце са твърде раздалечени — продължи Робърт. — Лъчът на фенерчето не е достатъчно широк, за да ги обхване.

— Може би не са част от скулптурата — предположи Бриндъл.

Хънтър поклати глава.

— По-скоро краката и отрязаните стъпала не са част от скулптурата. Изхвърлени са до бюрото, но ръката не е. Тя е на сцената поради някаква причина.

— Да използваме прожектора — предложи Бриндъл. — Лъчът му е много по-широк, отколкото на фенерчето, и покрива по-голямо пространство. Би трябвало да обхване цялото бюро.

Робърт не изглеждаше убеден.

— Може да опитаме, но не съм сигурен, че ще стане.

— Защо?

— Убиецът действа така. Създава творбите си така, че да бъдат видени без специално оборудване. Защо да променя почерка си сега?

Всички се умълчаха и се замислиха върху думите на Хънтър.

— Но да опитаме — съгласи се той. — Няма какво да губим.

Майк Бриндъл премести единия прожектор и го постави така, че лъчът да бъде на едно ниво с главата на Литълуд. Вниманието на всички отново се насочи към стената зад бюрото. Сянката на лявата ръка на Литълуд беше същата като преди няколко минути, но сянката на отрязаната дясна ръка образуваше само плетеница от неразбираеми линии и криви.

— Нещо от това вижда ли ви се логично? — попита Бриндъл.

— Ъгълът на светлината е неправилен — отвърна доктор Хоув. — Това се случи и на последното местопрестъпление. Трябва да потърсим правилната позиция.

— Да, но тогава убиецът ни показа как да гледаме скулптурата, като беше поставил главата на Насхорн на масичката за кафе — напомни й Гарсия. — Направил е същото и тук, като е сложил Литълуд на определено място, така че погледът му да е отправен напред. В този край на бюрото е станало, но в другия не. Робърт е прав. По-широкият лъч светлина не е отговорът.

Хънтър отново оглеждаше бавно стаята.

— Намерихте ли другото око?

— Какво? — попита Бриндъл.

— Бил съм на няколко местопрестъпления, където убиецът или ослепява жертвата, или избожда цялата очна ябълка. Чел съм за някои национални и чуждестранни случаи, когато се е случило същото. Не съм виждал или чувал извършителят да прави това само с едното око. Или и с двете, или с никое. Защо този убиец е извадил само едното око?

Изведнъж всички схванаха мисълта на Хънтър.

— Да — отговори доктор Хоув. — Другото око е тук. Още не сме го преместили.

Вляво от голямото бюро от палисандрово дърво имаше библиотека, отрупана с дебели книги. На третата, горе-долу на нивото на бюрото на Литълуд, избоденото му око беше внимателно поставено върху книга. Беше под ъгъл със скулптурата, направена от дясната ръка на жертвата и изрязаните от бедрото части.

— Това трябва да е — каза Гарсия.

Робърт се приближи до библиотеката, задържа фенерчето на нивото на окървавеното око и го запали.

На стената зад бюрото се появиха нови фигури. Убиецът отново им беше показал как да гледат творбата му.

79.

За по-малко от пет минути те преместиха прожекторите и направиха две снимки на двете скулптури — или по-скоро на двете части на скулптурата. Криминалистите подготвяха за изнасяне трупа и отрязаните части на тялото.

Хънтър и Гарсия оставиха доктор Каролин Хоув и Майк Бриндъл да си вършат работата и отидоха в съседния офис. Кабинетът принадлежеше на счетоводител, но сега го използваха полицаите. Шерил Селърс, секретарката на Литълуд, която беше намерила трупа му сутринта, седеше там повече от час заедно с една полицайка. Шерил все още не беше престанала да трепери и да плаче. Полицайката трябваше да я накара насила да изпие чаша вода, подсладена със захар.

Шерил беше отговорила на въпросите на детектив Джак Уинстанли и партньора му, когато бяха дошли на местопрестъплението, но оттогава мълчеше, седеше в офиса на счетоводителя и безучастно гледаше стената. Беше отказала да разговаря с полицейски психолог. Каза, че единственото й желание е да се махне от това място и да се прибере у дома.

Двамата детективи влязоха в кабинета. Робърт кимна леко на полицайката. Тя му отвърна със същото и излезе.

Шерил седеше на кафяво протрито канапе за двама. Коленете й бяха притиснати едно до друго, а ръцете й стискаха чашата с вода в скута й. Тялото й изглеждаше напрегнато и сковано. Гримът й се беше размазал по лицето от сълзите и тя не си беше направила труда да го избърше. Очите й бяха зачервени от плач.

— Госпожице Селърс — каза Хънтър и се наведе, за да я погледне в очите. Внимаваше да се сниши под линията й на зрение, за да се представи в по-малко заплашително положение.

След няколко минути Шерил насочи вниманието си към мъжа пред нея. Робърт изчака, докато погледите им се срещнат.

— Как сте? — попита той.

Тя си пое дълбоко дъх през носа и Хънтър забеляза, че ръцете й отново започнаха да треперят.

— Искате ли още една чаша вода?

Отне й минута, докато схване въпроса. Примига и неуверено промълви:

— Имате ли нещо по-силно?

Робърт се усмихна.

— Кафе?

— Още по-силно.

— Двойно кафе?

Изражението й поомекна. При други обстоятелства вероятно би се усмихнала. Шерил повдигна рамене и кимна.

Хънтър стана и прошепна нещо в ухото на Карлос, който излезе от стаята. Робърт отново приклекна пред Шерил.

— Казвам се Робърт Хънтър и съм полицай от Лос Анджелис. Знам, че днес сте разговаряли с няколко колеги. Искрено съжалявам за случилото се и за онова, на което сте станали свидетелка сутринта…

Шерил долови искреността в гласа му. Погледът й отново се отмести към чашата в ръцете й.

— Знам, че вече сте го направили, и се извинявам, че ще ви помоля да го сторите още веднъж, но бихте ли ми разказали какво се случи от вчера насам, от последния сеанс на доктор Литълуд до часа, когато дойдохте тук сутринта.

Бавно и с треперещ глас Шерил Селърс описа всички събития, за които беше разказала на първите двама детективи, пристигнали на местопрестъплението. Хънтър я изслуша, без да я прекъсва. Разказът й съвпадаше с онова, което вече беше чул.

— Нуждая се от помощта ви, госпожице Селърс — каза той, след като тя приключи. Мълчанието й го подтикна да продължи: — Може ли да попитам откога работите за доктор Литълуд?

Шерил го погледна.

— Започнах миналата пролет. Малко повече от година.

— Спомняте ли си дали напоследък доктор Литълуд е изглеждал развълнуван или нервен след посещението на някой пациент?

Тя се замисли.

— Не си спомням. Той винаги беше един и същ след сеансите и в края на деня — спокоен, отпуснат, забавен… през повечето време…

— Някой от пациентите му да се е ядосвал или да е буйствал по време на сеанс?

— Не, никога. Поне откакто аз работя тук.

— А знаете ли дали някой от клиентите му го е заплашвал по някакъв начин?

Шерил поклати глава.

— Не ми е известно. Дори да го е заплашвал, Нейтън не ми е споменавал нищо.

— В кабинета на доктор Литълуд намерихме тайна кутия-книга. Знаете ли за какво говоря?

Тя кимна, но в очите й не се появи страх и това оправда очакванията на Хънтър. Когато беше отворила вратата на кабинета на Литълуд сутринта, първото, което Шерил бе видяла, беше разчлененият труп на стола и кръвта. Това беше достатъчно, за да я накара да изпадне в паника. Всичко друго за нея е било като в мъгла. Робърт се съмняваше, че е забелязала бюрото и скулптурата. Вместо да влезе в кабинета, Шерил бе хукнала за помощ.

— Знаете ли дали доктор Литълуд е имал такава кутия-книга в кабинета си? Черно-бяла, със заглавие „Подсъзнанието“?

Тя се намръщи. Въпросът й се стори малко странен.

— Да. Държеше я на бюрото си, но не я използваше като тайна кутия. Вътре оставяше мобилния си телефон и ключовете на колата си, когато беше в кабинета.

Хънтър записа някои неща в тефтерчето си.

— Прав ли съм в предположението си, че всеки пациент, който е искал нов сеанс, е минавал през вас?

Шерил кимна.

— И новите пациенти ли?

Тя пак кимна.

Погледите им се отместиха към вратата, когато Гарсия се върна с чаша кафе. Той се усмихна и я даде на Шерил.

— Дано да е достатъчно силно — каза.

Тя взе чашата и без да я е грижа дали кафето е горещо или не, отпи голяма глътка. Кафето не беше толкова топло, че да опари устата й, но тя веднага разпозна силния вкус и изненадано погледна двамата детективи.

— Полицаят навън е ирландец — обясни Гарсия — и знае да прави само ирландско кафе. — Той повдигна рамене и отново се усмихна. — Затова го помолих. Няма нищо по-добро за успокояване на нервите.

Устните на Шерил се разтеглиха в съвсем лека усмивка. При дадените обстоятелства и това беше много. Робърт я изчака да изпие още две глътки. Ръцете й престанаха да треперят толкова силно и тя го погледна.

— Госпожице Селърс, знам, че доктор Литълуд е бил много зает човек. Можете ли да ми кажете дали е приел нови пациенти през последните два-три месеца?

Шерил не откъсна очи от Робърт, но погледът й стана унесен, докато се опитваше да си спомни.

— Да, мисля, че прие трима нови пациенти. Трябва да проверя в записките си. В момента не мога да мисля ясно.

Хънтър кимна с разбиране.

— Предполагам, че записките ви са в компютъра.

— Да.

— Много е важно да разберем колко нови клиенти е имал доктор Литълуд през последните няколко месеца, колко сеанса са имали и кои са били.

Шерил се колебаеше.

— Не мога да ви кажа имената им. Тази информация е поверителна.

— Знам, че сте чудесна служителка, госпожице Селърс — монотонно каза Робърт. — И знам точно за какво говорите. Съзнавам, че не приличам на такъв, но и аз съм психолог. Разбирам етичния кодекс и значението му. Онова, за което ви моля, няма да е в нарушение на кодекса. Няма да измените на доверието на доктор Литълуд. Разговорите по време на сеансите са поверителни и не ни интересуват. Искам само да знам кои са новите клиенти. Много е важно.

Шерил отпи още една глътка ирландско кафе. Чувала беше за етичния кодекс, но не беше психолог и не бе полагала клетва. И ако трябваше да стори всичко, за да помогне за залавянето на убиеца на Нейтън Литълуд, щеше да го направи.

— Трябва ми компютъра — най-после каза. — Но не мога да отида там. Не мога да вляза отново в онази стая.

— Не се притеснявайте — отвърна Хънтър и кимна на партньора си. — Ще ви донесем компютъра.

80.

Капитан Барбара Блейк отвори вратата на кабинета на Хънтър само няколко минути след като той и Гарсия се върнаха. Алис Бомонт вече беше там.

— Този път жертвата е психолог, така ли? — попита Барбара, четейки от разпечатката, която носеше.

— Да — отвърна Карлос. — Нейтън Литълуд, петдесет и две годишен, разведен, живял е сам. Бившата му жена живее в Чикаго с новия си съпруг. Имат едно дете, Хари Литълуд, който живее в Лас Вегас. Учи в колеж там. Нейтън е завършил Калифорнийския университет. Бил е психолог в Лос Анджелис от двайсет и пет години. Кабинетът му е в Силвър Лейк. Практикува там от осемнайсет години. Живял е в двустаен апартамент в Лос Фелис. Ще отидем там по-късно днес следобед. Като психолог се е занимавал предимно с обикновените, ежедневни проблеми на хората — депресия, проблеми във взаимоотношенията, чувство за неадекватност, ниско самочувствие, такива неща.

Капитан Блейк вдигна ръка и го прекъсна:

— Чакай малко. Ами полицейска работа? Помагал ли е на полицията в някое разследване?

— Още не знаем, капитане — отвърна Гарсия, докато тракаше на компютъра си. — Ако го е правил, това със сигурност би го свързало с предишните две жертви и би засилило вероятността убиецът да отмъщава. Търсим, но трябва да прегледаме данни за двайсет и пет години, а намирането им не е толкова лесно. Току-що се върнахме от местопрестъплението, но вече съм сформирал малък екип, който работи по въпроса.

Изпитателният поглед на Барбара се отмести към Алис, която го очакваше.

— Току-що ми съобщиха информацията. Още не съм започнала да търся, но ако Нейтън Литълуд е участвал в полицейско разследване, ще го открия. И първото, което ще проверя, е дали е имал някаква връзка с Кен Сандс. — Алис се обърна към Робърт: — Сандс все още е главният ни заподозрян, нали?

Той леко кимна.

Капитан Блейк се приближи до таблото със снимките, бавно разгледа фотосите от новото местопрестъпление и веднага забеляза разликата.

— Трупът е осеян с резки и рани. Изтезаван ли е бил?

— Да — отговори Хънтър. — Ще трябва да изчакаме резултатите от аутопсията, но доктор Хоув е на мнение, че този път убиецът не е бързал с жертвата, изчакал я е да умре и след това е направил ампутациите.

— Защо?

— Не знаем.

— Но убиецът не е постъпил така с предишните две жертви. Ампутациите са били изтезанието. Защо да се отнася различно с третата жертва?

— Не знаем, капитане — повтори Хънтър. — Гневът му може би ескалира, но по всяка вероятност убиецът прави разлика между жертвите.

— И какво означава това?

— Всяка от жертвите му неизменно разпалва цяла нова гама от чувства в него. Тези чувства могат да се променят само от реакцията на жертвата. Някои жертви са твърде уплашени, за да реагират. Други мислят, че ако съдействат или се опитат да вразумят убиеца, може би ще спечелят предимство. Трети преодоляват страха, когато се задейства вроденият им защитен механизъм. Съпротивляват се, крещят, правят нещо… само не се предават. Всички ние реагираме различно на страха и опасността.

— И начинът, по който е реагирала тази жертва, може да е ядосал още повече убиеца — заключи капитан Блейк.

Робърт кимна.

— Но Нейтън Литълуд е бил психолог — обади се Алис. — Ако устата му не е била запушена, той вероятно се е опитал да говори на убиеца, вместо да изгуби ума и дума от страх, и това е вбесило още повече убиеца. С това си е изкарвал прехраната Литълуд — разговарял е с хора с проблеми.

— Ако не е бил твърде уплашен — добави Карлос.

— В такива ситуации и най-добре подготвените професионалисти може да забравят всичко, което знаят, и да се държат объркано. Както каза Робърт, не знаем какво е станало в кабинета между убиеца и жертвата, преди да бъде убита.

— И дори Литълуд да се е опитал да говори спокойно на убиеца — допълни Хънтър, — не знаем как е реагирал убиецът. Може би това го е ядосало още повече. Вероятно е разбрал, че Литълуд се опитва да му говори като психолог. Да се държи снизходително с него и като с пациент, може да е подействало като бомба в убиеца. — Робърт се обърна към Барбара: — Знаем само, че тази сцена е била заредена с много повече гняв от предишните две.

— Повече гняв? — Капитан Блейк погледна снимките от предишните две местопрестъпления. — Възможно ли е?

— Порязванията и нараняванията по тялото на жертвата предполагат, че убиецът е искал да удължи страданията. Искал е Литълуд да умре от много бавна смърт. Не би могъл да постигне и да контролира това, ако е използвал същите методи като при първите две жертви. Секретарката на Литълуд си е тръгнала в седем и половина вечерта. Още не можем да го потвърдим, но според мен убиецът е дошъл малко по-късно. Имал е най-малко десет часа без прекъсване с жертвата. — Робърт посочи снимката на трупа на стола. — И го е изтезавал почти през цялото време.

— И никой не е чул нищо?

— Сградата е малка и пълна с малки кабинети — отвърна Гарсия. — Почти всички са си били отишли вкъщи. Последен е останал един графичен дизайнер, чийто кабинет е на първия етаж. Той си е тръгнал в осем и петнайсет. В сградата няма камери за наблюдение. И ако подозренията на доктор Хоув са правилни, убиецът е променил и метода си на действие.

— Какво имаш предвид?

— При първите две жертви разрезите за ампутациите са много професионално направени — обясни Карлос. — Но не е така в този случай. Доктор Хоув каза, че има следи от сечене и късане. Знаем, че убиецът непременно е щял да разчлени жертвата, защото са му трябвали части за скулптурата, и въпреки факта, че ампутациите са били извършени след смъртта на жертвата, този път убиецът е упражнил много повече насилие. Бил е ядосан.

Капитан Блейк въздъхна обезпокоено.

— Добре. Какво представлява новата скулптура? Предполагам, че има друга фигура от сянка.

— Не — каза Гарсия.

— Какво?

— Две са.

81.

Барбара погледна двамата детективи, но в очите й нямаше изненада. След всичко извършено от този убиец едва ли нещо можеше да я изненада.

— Не сме сигурни дали убиецът ни е оставил две различни скулптури или една скулптура в две части — поясни Карлос. — Освен това този път той е направил нещо различно. Използвал е канцеларски предмети, за да довърши творбата си. — Гарсия описа какво са намерили на бюрото на Нейтън Литълуд. В това време капитан Блейк и Алис мълчаливо разглеждаха снимките на новата скулптура. Когато Карлос им каза, че убиецът е извадил едното око на Литълуд вероятно само за да покаже как трябва да бъде гледана едната част на скулптурата, Алис почувства, че й се гади.

— Първо разгледахме тази част на скулптурата — продължи Гарсия и посочи снимката й на таблото. — И ето какво видяхме. — Той закачи на таблото фотоса на първата сянка, точно под фотографията на съответната скулптура.

Капитан Блейк и Алис се приближиха да видят по-добре.

— Сега пък какво е това, по дяволите? — раздразнено попита Барбара. — Някой гледа друг как се къпе? Перверзен ли е станал убиецът?

— Или някого в кутия — рече Хънтър.

— И аз това щях да кажа — обади се Алис. — Разбирам, че нивото на детайлите във втората скулптура е по-ниско, отколкото в първата, както ти обясни, но все пак е относително високо. — Посочи снимката на новата фигура от сянка. — Това не е вана. Има капак. — Тя сравни сянката със скулптурата. — Ако е искал да мислим, че е вана, убиецът лесно е можел да откъсне капака от кутията.

И Робърт си мислеше същото. Капакът беше част от изображението и имаше причина да е там.

— Тогава някой гледа друг, легнал в кутия — поправи се капитанът. — Имате ли представа какво означава?

— Още не — отвърна Хънтър.

— Поредната безсмислена улика. Или пак е част от безкрайната загадка?

Робърт не отговори.

Барбара отстъпи назад. Не я свърташе на едно място.

— Какво е второто изображение?

С помощта на снимките от местопрестъплението Карлос обясни, че скулптурите са сложени в срещуположни краища на бюрото. Поставяйки главата на жертвата и изваденото око на определени места, убиецът беше насочил като режисьор лъча светлина, който разкриваше фигурите от сенки.

— Ето, това е второто. — Гарсия закачи на таблото снимката на втората сянка.

Скулптурата на втората ръка беше много сходна с първата и не беше изненадващо, че сенките им са почти еднакви. Никой не се съмняваше, че тя също изобразява човек, но този път, тъй като убиецът беше отрязал „ходещите“ пръсти в първата фаланга, човекът изглеждаше или прекалено нисък, или коленичил. Изкривеният напред палец със счупен връх, сочещ нагоре, наподобяваше човек с вдигнати към небето ръце. Долу, точно пред фигурата, имаше големи парчета от нещо безформено. Сенките им бяха създадени от изрязаните късове от бедрата на жертвата.

— Мамка му! Той се подиграва с нас — заяви капитан Блейк след неловко мълчание. — Това пък какво е, по дяволите? Джудже? Дете? Коленичил човек? Моли се? Сочи към небето? — Тя отново насочи вниманието си към снимката на предишната фигура от сянка. — Някой гледа друг в кутия… — Барбара заби пръст в последния фотос на таблото. — И джудже, дете или някой коленичил човек сякаш се прекланя пред нещо. Какво общо има това с третата жертва?

Всички знаеха, че това е риторичен въпрос.

— Ще ви кажа… — продължи капитан Блейк, без да даде възможност на някого да отговори. — Нищо. Убиецът си играе с нас. Подхвърля ни животни, рогати чудовища, съобщения на стената, рок песни и сега тази щуротия. Той ни губи времето, защото знае, че ще прахосаме много часове, за да разберем какво означават тези глупости. — Тя описа кръг с ръката си, за да покаже цялото табло със снимките. — А в това време обикаля по улиците, планира следващото си убийство, дебне поредната жертва и ни се присмива, фигури от сенки ли? Ние сме куклите на конци тук и той ни върти на малкия си пръст.

82.

Следобед заедно с Гарсия и капитан Блейк Хънтър участва в пресконференция, която по-скоро приличаше на взвод за разстрел. Репортерите бяха разговаряли с всички в сградата, където беше кабинетът на Нейтън Литълуд, и разказите варираха от разчленяване и обезглавяване на жертвата до ритуално създаване на вуду кукли и канибализъм. Една жена дори спомена думата вампир.

Двамата детективи и капитан Блейк направих всичко възможно да убедят представителите на медиите, че историите, които са чули, не са верни. Едно обаче беше сигурно — новината за поредния сериен убиец скоро щеше да се разчуе.

След пресконференцията Робърт и Карлос се заловиха да работят върху имената, които им беше дала Шерил Селърс. През последните три месеца, поради почти пълния си график Нейтън Литълуд беше приел само трима нови пациенти — Кели Уайт, Денис Форд и Дейвид Джоунс.

Кели Уайт и Денис Форд бяха започнали терапията си миналия месец и бяха ходили на общо четири сеанса. Дейвид Джоунс се бе обадил за консултация преди две седмици и беше дошъл за първия си сеанс в началото на седмицата. Шерил каза, че Джоунс е висок, може би метър осемдесет и пет или метър и деветдесет, с широки рамене и нормално телосложение, но не можа да го опише как изглежда. Джоунс закъснял няколко минути за единствения си сеанс и очевидно криел лицето си. Носел слънчеви очила и бейзболна шапка. Според Шерил това не било нещо необичайно сред клиентите, особено онези от Холивуд.

Хънтър откри, че Кели Уайт е четирийсет и пет годишна, наскоро разведена и живее в Ханкок Парк. Тя беше управителка на компания за търговия с ценни книжа с база във финансовия район в центъра на Лос Анджелис и след развода си преди шест месеца се бореше да се справи с живота.

Денис Форд беше двайсет и седем годишна, компютърен анализатор, живееше сама в Южна Пасадена и работеше в софтуерна фирма в Силвър Лейк. Всичко, което научиха за нея засега, беше, че е много срамежлива, без самочувствие и няма много приятели.

Нито Кели, нито Денис се сториха на Робърт като вероятни заподозрени. Дейвид Джоунс, от друга страна, беше загадка. Адресът, който бе дал на Шерил, се оказа малък магазин за сандвичи в Западен Холивуд. На мобилния му телефон никой не отговори. Освен това Дейвид Джоунс беше много често срещано име и собственикът му не можеше да бъде проследен лесно. Бързата проверка показа, че само в Централен Лос Анджелис има четирийсет и пет души на име Дейвид Джоунс. Хънтър не се съмняваше, че името е фалшиво. Той беше сигурен, че убиецът е посетил кабинета на Литълуд преди деня на убийството. Извършителят беше твърде умен, за да не разузнае как стоят нещата. Знаел е, че сградата е безлюдна през нощта, че няма охрана, нощен пазач и камери за наблюдение. Знаел е, че проникването там ще бъде детска игра. Преди всичко обаче убиецът е знаел, че не е необходимо да носи малка кутия, за да завърши скулптурата си, защото Литълуд държи своята тайна кутийка–книга на бюрото си. Извършителят беше твърде дързък и арогантен. Искал е да поседи очи в очи с Литълуд в кабинета му, преди да го убие. Може би само за да се забавлява. И какъв по-добър начин от този да се представи за пациент? Лесно е постигнал анонимност. Може би капитан Блейк беше права и убиецът разиграваше всички като кукли на конци.

83.

Беше късно, когато телефонът на бюрото на Хънтър иззвъня. Той с нежелание отмести погледа си от таблото със снимките и вдигна слушалката.

— Робърт, имам няколко резултата за теб — чу се умореният глас на доктор Каролин Хоув.

Хънтър погледна часовника си и се изненада, като видя колко е късно. Отново беше загубил представа за времето.

— Още ли работиш, докторе? — Той направи знак на Гарсия да вдигне деривата.

— Ти ли ми го казваш? Обзалагам се, че и Карлос още е в кабинета.

— Да, тук съм — обади се той и направи гримаса.

— Няма да хванеш убиеца, ако от умора не си в състояние да мислиш, Робърт. Знаеш го.

— Тъкмо се готвехме да приключим за днес, докторе.

— Да, и още как.

Хънтър се усмихна.

— Е, какво имаш за нас?

Двамата детективи чуха шум от прелистване на страници.

— Както очаквахме, всички рани по торса на жертвата са направени, докато още е била жива. Смъртта е настъпила някъде между три и пет часа сутринта.

— Това е предоставило на убиеца най-малко три часа да сътвори скулптурата — отбеляза Робърт.

— Да — съгласи се тя. — Като предишните две жертви и Литълуд е умрял от пълна органна недостатъчност, предимно на сърцето и бъбреците, причинена от обилна загуба на кръв. Жертвата има белези от изгаряне на зърното на дясната гърда, торса, ръцете, гениталиите и гърба. Убедена съм, че са направени от преса за коса.

— Какво? — учуди се Карлос.

— Преса за изправяне на коса.

— Да, знам какво е, докторе. Сигурна ли си?

— Напълно. Следите от изгаряне са еднообразни, с асиметричен прав ъгъл. Издадоха го онези на зърното на гърдата. Връхчето не е обгорено. Белезите започват на няколко милиметра отстрани, сякаш зърното е издърпано от тялото и после защипано встрани с нажежени щипки.

Гарсия изскърца със зъби и сложи ръка на гърдите си.

— Следите от изгаряне са оставени от широки три сантиметра плоскости, плюс-минус един милиметър, каквато е стандартната големина на пресите за коса. Когато е приключил с мъченията, убиецът е пристъпил към ампутациите. Първо е отрязал левия крак. Жертвата все още е била жива. Това отговаря на въпроса защо на местопрестъплението има толкова много кръв. Както казах, този път убиецът се е постарал да ограничи кръвоизлива. Главните артерии, вени и кръвоносни съдове не са били завързани или защипани. Извършителят се е задоволил да остави кръвта на жертвата да изтече и по тази причина мисля, че няма да научим много от токсикологичния анализ. Или поне не е използвал забавящи сърдечния ритъм лекарства.

— Може би е използвал нещо друго — предположи Хънтър, долавяйки колебанието на доктор Хоув.

— Може би. Открих убождане от игла в дясната страна на врата на жертвата. Убиецът, изглежда, е инжектирал нещо, но още не знаем какво.

Робърт надраска няколко бележки на лист хартия.

— Оказахме се прави и за липсата на загриженост на убиеца за качеството на разрезите и ампутациите — продължи патоанатомът. — Използваният инструмент е същият.

— Електрически кухненски нож — каза Карлос.

— Да, но този път го е използвал повече като касапин и по-малко като хирург. Освен това не открих видими следи от разрязване като на предишните две жертви. Убиецът не си е направил труда да реже на правилните места.

— Започнало е да му харесва прекалено много — подхвърли Гарсия.

— Открихме и белези от пристягане на китките и глезените. За разлика от предишните две жертви тази е била завързана. И това е още едно отклонение от първоначалния метод на действие. Не намерихме въже на местопрестъплението. — Доктор Хоув отново прелисти страниците на доклада. — Телта, с която е скрепена скулптурата, е същата като при предишните две, както и лепилото — каноколит. Както очаквахме, криминалистите са снели няколко различни латентни отпечатъка в кабинета и чакалнята.

— Чистачката е идвала два пъти седмично — каза Хънтър. — Последният път — преди два дни. Трябва да дойде утре, рано сутринта. Ще анализираме отпечатъците, но съм сигурен, че са на обичайните му пациенти.

Каролин въздъхна.

— Това е всичко, което мога да ви кажа от аутопсията.

— Благодаря, докторе.

— Имате ли напредък с новите фигури от сенки? Някаква връзка с предишните?

— Още ги разглеждаме, докторе — отговори Робърт. Този път и неговият глас прозвуча уморено.

— Само от любопитство, обадете ми се, ако разберете нещо.

— Разбира се. Между другото, секретарката на Литълуд ми каза, че той използвал онази тайна кутия-книга, за да държи ключовете от колата си и мобилния си телефон, когато е бил в кабинета. Намерили ли са ги криминалистите?

— Чакай малко. — Изминаха петнайсетина секунди мълчание. — Не, няма ги в описа. Чета го в момента. Но са намерили последните няколко сметки за мобилния му телефон. Държал ги е в чекмедже на бюрото си.

— Това може да помогне. Ще ми ги изпратиш ли?

— Няма проблем. Утре сутринта ще ги имаш. Е, прибирам се у дома за така необходимата почивка и чаша хубаво вино.

— Идеята ти звучи страхотно — отвърна Карлос и погледна партньора си.

— Да, права си, докторе — съгласи се Хънтър. — И ние се нуждаем от почивка.

— Ще ви изпратя още сега резултатите от аутопсията, а лабораторните анализи веднага щом ги получа, но знаете процедурата. Дори със спешна молба може да минат още един-два дни.

— Добре, докторе. Благодаря ти, че отдаваш приоритет на нашите искания.

84.

Елиша Холт се събуди с първите лъчи на слънцето. Не й трябваше будилник. Часовникът в съзнанието й беше точен като прецизен швейцарски механизъм. Тази сутрин обаче, вместо да стане веднага, както правеше винаги, лежа още десетина минути и гледа тавана на малката си спалня. В главата й се въртяха мисли за предстоящия дълъг ден и изведнъж я обзе ужасяваща тъга и чувство на безпомощност. Елиша бавно се измъкна от леглото, отиде в банята и пусна душа.

Изкъпа се, уви хавлия на главата си и облече бледожълтия си халат. Разчисти кръг на замъгленото огледало и дълго се взира в отражението си. Хлътналите й очи, изтощената кожа и болните венци бяха резултат от наркотиците и алкохола на младини, а белегът на лявата страна на лицето й — резултат от безразборните сексуални връзки с много мъже и жени, някои от които бяха проявили насилие. Черната й кожа прикриваше тъмните сенки под очите й. Косата й беше загубила много от естествения си блясък и жизненост, но с малко усилия и с гореща преса пак можеше да я направи хубава, ако се наложи.

Тя отстъпи назад от огледалото, развърза халата си и го остави да падне на пода. След това предпазливо прокара ръка по корема си и погали с пръсти трите белега от наръгване с нож. Очите й се напълниха със сълзи и Елиша бързо грабна халата, прогонвайки спомените от по-ранния си живот.

Закуси набързо, върна се в спалнята, сложи си лек грим, нахлузи джинси, риза с дълги ръкави и удобни всекидневни обувки и тръгна към станцията на метрото. От Норуок, където живееше, имаше само четири спирки до Комптън, като смени линията на Импириъл/ Уилмингтън.

По това време на утрото на станция „Норуок“ все още нямаше много хора. Елиша знаеше, че ако излезе от апартамента си в най-оживения час сутринта, пътуването ще бъде същински ад — претъпкана станция, претъпкано влакче и никакъв шанс да седне. Не, тя предпочиташе да отиде на работа един час по-рано, отколкото да пътува в градския транспорт в най-натоварения час. И без това винаги можеше да свърши някоя работа.

Елиша не беше учила в колеж. Всъщност заряза училището по средата на осми клас, но предишният й живот я направи експерт в работата й. Тя служеше в „Специализирани помощни услуги“ към лосанджелиския отдел „Публични социални услуги“, създаден да помага на хора, пострадали от домашно насилие, злоупотреба с алкохол и наркотици, с психични проблеми и разбити семейства.

Елиша се занимаваше само с жени, които се бореха със зависимостта си от алкохола и наркотиците, пострадали от домашно насилие и проститутки, които искаха да излязат от играта. Дните й бяха трудни, дълги и изпълнени с тъгата, отчаянието и страданията на други хора. Мислеше, че е помогнала на много жени, но само след няколко месеца те се връщаха към предишния си живот. От време на време обаче успяваше да измъкне някоя от улицата и да я задържи чиста. Някои от жените, на които помагаше, си намираха хубава работа, създаваха семейство и започваха съвсем нов живот, далеч от страданията и пристрастяването. В такива моменти тя чувстваше, че работата й си заслужава.

Елиша се качи във влакчето и седна в дъното на мотрисата. През две места вдясно от нея седеше привлекателен мъж на трийсет и няколко години в тъмносин костюм и държеше голяма картонена чаша с кафе. Той й кимна сърдечно за поздрав. Елиша отвърна и се усмихна. Мъжът понечи да се усмихне, когато забеляза белега на лявата й буза. Бързо отмести поглед и се престори, че търси нещо в куфарчето си.

Усмивката на Елиша помръкна. Вече не помнеше колко пъти беше изпадала в тази ситуация. Направи се, че не й пука, но дълбоко в душата й беше нанесен още един белег.

На следващата спирка, „Лейкуд“, се качиха няколко души. Жена на двайсет и пет години седна пред нея. Беше със светлокафяв костюм с панталони и бежови велурени обувки с ниски токове и носеше адвокатско кожено куфарче. Мъжът вдясно от Елиша вече беше изпил кафето си и след като оправи вратовръзката си, дари младата жена с най-хубавата си усмивка. Тя така и не го забеляза. Седна и извади вестник от куфарчето си. Елиша се усмихна вътрешно.

Когато жената се облегна назад и започна да чете вестника, нещо на първата страница привлече вниманието на Елиша. Тя присви очи. Заглавието гласеше: СЕРИЙНИЯТ УБИЕЦ СКУЛПТОРА УБИВА ТРЕТА ЖЕРТВА. Елиша се наведе напред и се втренчи в текста. Първият параграф на статията описваше как нов сериен убиец садист е откъснал ръцете и краката на жертвите си и ги е използвал, за да създаде гротескни скулптури от човешка плът, оставени на местопрестъплението. Репортерът предполагаше, че са извършвани и актове на канибализъм и вероятно ритуали с черна магия. Тя изкриви лице в гримаса на отвращение, но продължи да чете. Следващият ред накара паметта й да се развихри като торнадо.

„Не — помисли си тя. — Не може да е същият.“

След това видя снимките под репортажа и сърцето й заблъска неравномерно, когато всичките й съмнения се изпариха.

85.

— Видяхте ли този парцал? — възмутено попита капитан Барбара Блейк, която нахлу в кабинета на Хънтър и Гарсия. Носеше сутрешния „Ел Ей Таймс“.

Робърт, Карлос и Алис бяха прочели статията. Придържайки се към най-добрата практика на шокиращи новини, вестникът беше измислил псевдоним на убиеца и съвсем уместно го беше кръстил Скулптора.

Бяха публикувани четири снимки. Едната показваше сградата, където беше намерен трупът на Нейтън Литълуд. Другите три бяха студийни фотографии на трите жертви. Репортажът завършваше с думите, че въпреки че трима „уважавани членове на обществото (щатски прокурор с диагноза неизлечим рак, полицай и психолог) са станали жертви на най-страшния убиец в Лос Анджелис от няколко десетилетия, полицаите в града продължават да гонят опашките си като глупави кучета и нямат конкретни следи.“

— Да, видяхме го, капитане — отговори Хънтър.

— Глупави кучета! — Барбара хвърли вестника на бюрото му. — По дяволите! Не са ли чули нито една дума от онова, което им казахме на пресконференцията вчера? Представили са ни като некомпетентни клоуни. И най-лошото от всичко е, че са прави. Три жертви за две седмици и не разполагаме с нищо, освен с фигури от сенки. — Тя се обърна към Алис: — Ако си права за значението на втората скулптура, това означава още една жертва в списъка. Той ще убие отново. — Прибра косата си зад ушите и въздъхна дълбоко. — Успя ли да свържеш третата жертва с предишните две?

— Не — отговори Алис. Гласът й прозвуча малко пораженски. — Не открих нищо, което да свързва Нейтън Литълуд с полицейско разследване. Не е помагал на лосанджелиската полиция. Не е давал показания в съда, нито е призоваван като съдебен заседател. Работя колкото мога по-бързо. В момента се опитвам да разбера дали е бил съветник на жертви на престъпления. Мислех си, че може да е помагал на някоя жертва в случай, в който са участвали Никълсън или Насхорн, и евентуално да е свързан с Кен Сандс по някакъв начин. Получаването на информация за старите клиенти на Литълуд се оказа малко по-трудно, отколкото очаквах, но само защото още не съм я открила, не означава, че Нейтън Литълуд не е свързан със случая на Кен Сандс или на Алфредо Ортега.

— Страхотно — троснато отвърна капитан Блейк.

— Ако новата жертва не се вписва в единствената ви теория засега — отмъщение на Кен Сандс, тогава наистина не разполагаме с нищо. — Тя се обърна към Хънтър: — Може би е време гениалният ти мозък да роди нещо ново, Робърт. Преди двайсетина минути шефът на полицията и кметът ми дърпаха ушите. Писнало им Скулптора да ужасява града и да ни се подиграва. Прокурор Брадли вече смята, че разследването е провал. Няма да повторя какво каза за детективите, които го извършват. Статията го казва на всички. Ако до двайсет и четири часа не намерите нещо солидно, ще ни отнемат случая.

— Какво? — Гарсия подскочи на стола.

— Вижте, има благоприятни случаи. — Капитан Блейк вдигна ръка на нивото на очите си, сякаш показваше ниво. — Има неблагоприятни случаи. — Ръката й се смъкна до височината на гърдите. — Има и сто процента лайняни.

— Тя спусна ръка до кръста си и след това посочи пода. — И после сме ние с този случай с проклетия Скулптор. В момента се давим в лайна. Минаха дванайсет дни от първото убийство и макар че всички работим денонощно, нямаме нищо солидно. Ако до утре сутринта не открием нещо конкретно, окръжният прокурор ще помоли ФБР да поемат случая. И нашата работа ще бъде само да им помагаме.

— Да им помагаме? — попита Карлос. — Как? Като им бършем задниците? Или като им правим кафе?

Хънтър беше работил с ФБР веднъж преди няколко години и преживяването не му хареса. Държеше си устата затворена, но за нищо на света нямаше да дундурка федералните агенти, нито да им поднесе разследването си на сребърен поднос.

— След като историята стигна до новините, федералните власти се свързаха с шефа на полицията, кмета, Окръжната прокуратура и мен и предложиха помощта си. Казаха, цитирам: „Не забравяйте, че сме тук в случай, че се нуждаете от нас.“ И от всички аз съм единствената, която мисли, че не се нуждаем от тях.

— Това са страхотни тъпотии, капитане.

— Намерете нещо конкретно или свиквайте с лайната, защото след двайсет и четири часа ще затънем до шията и ще ринем тези лайна за федералните.

86.

Късно следобед слънчевото синьо небе над Лос Анджелис беше отстъпило пред тъмни и заплашителни облаци, които бяха дошли да известят, че предстои първият летен порой.

Хънтър стигна до Лос Фелис, хълмист квартал на север от Източен Холивуд, точно когато първата гръмотевица раздра небето. Гарсия беше отишъл отново в кабинета на Нейтън Литълуд. Искаше пак да разпита някои от хората, с които вече беше разговарял, и да огледа местопрестъплението.

Апартаментът на Литълуд се намираше на десетия етаж на четиринайсететажна сграда на ъгъла на булевард „Лос Фелис“ и Хилхърст Авеню. Робърт беше взел ключове от Шерил Селърс. Преддверието на сградата беше голямо, добре осветено и много чисто и приветливо. Зад полукръгла рецепция седеше портиерът, чернокож мъж на шейсетина години с внимателно оформена козя брадичка. Той вдигна очи от книгата с меки корици, която четеше, когато Хънтър влезе в сградата и натисна бутона на асансьора.

— На гости ли отивате? — попита портиерът, без да става.

— Не и днес — отвърна Робърт и му показа значката си. — Идвам по работа.

Портиерът остави книгата, заинтригуван.

— Обир ли е станал, за който не знам? — Започна да рови из листовете около тясното пространство, където седеше. — Някой обадил ли се е на телефон 911?

— Няма обир. И никой не се е обадил на 911. Рутинна проверка. — Без да добави нищо повече, Хънтър се качи в асансьора.

Коридорът на десетия етаж беше дълъг, широк и добре осветен. Във въздуха се носеше приятна екзотична миризма на освежител. Стените бяха кремави със светлокафяв перваз, а килимът — бежов, на триъгълни шарки. Апартамент 1011 беше в дъното на коридора. Шерил беше казала на Хънтър, че Литълуд няма домашна аларма. Той отключи вратата, бавно превъртя дръжката и видя тъмно антре.

Робърт запали фенерчето си и огледа отвън малкото пространство. На стената имаше средно голямо огледало, а под него — тясна прозрачна масичка с празна дървена паница. Литълуд вероятно беше слагал ключовете си там, когато се е прибирал вкъщи. Вляво от огледалото бяха заковани три дървени куки за палта. На последната беше окачено сиво сако.

Хънтър отвори широко вратата, влезе вътре и щракна електрическия ключ за осветлението. Антрето водеше към малка кухня в дъното и средна по големина всекидневна вляво.

Той набързо претърси джобовете на сивото сако. Намери само квитанция за кредитна карта от китайски ресторант. Датата беше отпреди седмица. Според адреса на квитанцията заведението се намираше само на една пресечка.

Остави квитанцията в джоба на сакото и предпазливо тръгна към средата на всекидневната, като оглеждаше всичко. До южната стена имаше голям плазмен телевизор, поставен на лъскав черен шкаф. На лавица под него беше сложен дивиди плейър и приемник за сателитна телевизия. Пространството вдясно от дивиди плейъра беше заето от стереоуредба. Останалата част от лъскавия шкаф беше пълна с компактдискове и дивидита. Обзавеждането се състоеше от маса за хранене за четирима, елегантен черен кожен диван, две кресла в същия стил, стъклена масичка за кафе, дървен шкаф и огромна библиотека, претъпкана с книги. Стаята не беше разхвърляна, но не беше и подредена. Никъде нямаше женско докосване, нито прекалено мъжки детайли. „Неутрално средно ниво“ бяха думите, които ти идваха. Завесите бяха дръпнати и пространството беше изпълнено с тъмни сенки.

Във всекидневната Робърт видя само една снимка в рамка, полускрита в ъгъла, зад компактдисковете върху лъскавия шкаф. Фотография на Нейтън Литълуд, сложил ръка на рамото на младеж, не по-голям от осемнайсет години. Момчето беше облечено в тога за дипломиране и двамата с Литълуд се усмихваха широко и гордо. Хънтър имаше две подобни снимки с баща си — едната след завършване на гимназия и другата след дипломирането му от колежа.

— Какво търсиш, по дяволите, Робърт? — измърмори той.

87.

Светкавица озари тъмното небе навън. Веднага последва оглушителна гръмотевица, която разтърси сградата. Заваля проливен дъжд. Едри капки затракаха по стъклата на прозорците.

Хънтър стоя още няколко минути във всекидневната. Прерови чекмеджетата и лавиците с книги, но не откри нищо интересно. И в кухнята нямаше нищо особено, само съдове и прибори, достатъчни за четирима души, и полупразен хладилник. Малък коридор свързваше всекидневната с останалата част на апартамента. Имаше една стая вляво, по средата на коридора, и друга в дъното. Банята беше вдясно, срещу първата стая.

Робърт навлезе по-навътре в апартамента. Реши да започне със спалнята, която беше голяма, удобна и със собствена баня. Беше обзаведена с легло с дървена табла, малко бюро, вграден гардероб и висок шкаф. Пак нямаше следи от женско докосване, нито снимки в рамки — нищо ценно, никакви спомени. Той прерови всичко. Гардеробът беше добре подреден. Костюми и ризи заемаха половината пространство. Имаше само четири чифта обувки, двата — маратонки. Вратовръзките и коланите си имаха свое кътче. Робърт претърси джобовете на саката, но не откри нищо.

Дъждът се усилваше и барабанеше по стъклата като зли духове, които се опитват да влязат вътре. Мълнии кръстосваха небето през няколко минути.

Хънтър продължи да търси. В шкафа имаше тениски, джинси, пуловери, бельо, чорапи и две шишето одеколон „Давидоф“.

Той провери кошчето за боклук на пода до бюрото. Вътре нямаше нищо друго, освен реклами, изпратени по пощата, и няколко опаковки от бонбони. Лаптопът на бюрото беше защитен с парола. Робърт не беше сигурен дали в твърдия диск ще намерят нещо, което да помогне на разследването, но на този етап си струваше да опитат всичко. Щеше да даде лаптопа на Брайън Дойл от отдел „Информационни технологии“. Банята също не разкри нищо вълнуващо.

Спря до прозореца и се вгледа в дъжда, който се лееше над Лос Анджелис. Още една светкавица раздра небето, разклонявайки се в пет посоки. Робърт, изглежда, нямаше да си тръгне скоро.

Той излезе от всекидневната, тръгна по коридора и влезе в стаята срещу банята. Беше малка, но спретната. Несъмнено беше за гости. До стената имаше единично легло с метална табла, а вдясно от него — малко нощно шкафче. Цялата източна стена беше заета от вграден гардероб. Завесите и там бяха дръпнати, но бяха различни от онези във всекидневната, по-тежки и по-плътни. През тях не можеше да проникне никаква светлина, нито сянка.

Хънтър ги остави, както си бяха, приближи се до леглото и прокара ръка по завивките. Миришеха на чисто. Скоро бяха изпрани. Той провери чекмеджето на нощното шкафче. Нищо. Беше празно. Затвори го, отиде до гардероба и отвори плъзгащите се врати. Вътре приличаше на гаражна разпродажба. Всичко беше старо — прахосмукачката, книгите, списанията, лампите, няколкото окъсани палта, изкуствената коледна елха и картонените кутии.

— Боже! — възкликна Робърт и отстъпи назад. — Литълуд не е изхвърлял много неща.

Той насочи вниманието си към картонените кутии, натрупани вдясно, и издърпа най-долната. Беше сравнително тежка. Сложи я на леглото и вдигна капака. Кутията беше пълна със стари грамофонни плочи. От любопитство прегледа няколко — ранните „Мотли Крю“, „Ню Йорк Долс“, „Стикс“, „Джърни“, „38 Спешъл“, „Кис“, „Лед Цепелин“, „Ръш“… Робърт се усмихна. На млади години Литълуд явно е бил почитател на метъла.

Той спря, замисли се за нещо и бързо прерови грамофонните плочи в кутията. „Дъ Риъл Тинг“, албумът на „Фейт Ноу Мор“ с песента, която убиецът бе оставил да свири в лодката на Насхорн, не беше сред тях.

Хънтър се върна при гардероба и извади друга кутия. Тази беше пълна със снимки — много стари. Той грабна няколко и започна да ги разглежда. Устните му отново се разтеглиха в усмивка. Литълуд беше толкова млад. Робърт прелисти няколко фотографии, когато нещо привлече вниманието му.

— Чакай малко. — Той доближи снимката до лицето си, присви очи и се съсредоточи. Паметта му препускаше като компютър и търсеше сред образите, които беше видял през последните две седмици. И когато най-после направи връзката, тялото му се изпълни с адреналин.

88.

Гръмотевица отново раздра небето и Алис подскочи на мястото си. Не обичаше дъжда и мразеше тропическите гръмотевични бури.

— Мили Боже!

Тя събра ръце, допря ги до устните си и изпусна дъха си между палците, сякаш бяха свирка. Винаги го правеше, когато се уплашеше. Беше започнала, когато беше малко момиче.

Беше прекарала целия следобед в кабинета на Хънтър, трескаво ровеше в бази с данни, отключваше задни вратички на онлайн системи с ограничен достъп и търсеше някаква връзка между трите жертви. Все още не беше открила нищо. Не й провървя и в опитите да свърже Литълуд с Кен Сандс. Но вършеше такава работа отдавна и знаеше, че макар все още да не е намерила връзка, това не означава, че тя не съществува.

Друга светкавица се плъзна като змия по небето и Алис затвори очи и затаи дъх. Светкавиците не я плашеха, но знаеше, че след тях идват гръмотевици, а те я вцепеняваха от ужас.

Тътенът последва миг по-късно и продължи няколко секунди. Алис беше безсилна да избегне спомените. Очите й се напълниха със сълзи.

Когато беше на единайсет и гостуваше на баба си и дядо си в Орегон, попадна в страховита гръмотевична буря.

Баба й и дядо й живееха във ферма близо до Котидж Гроув. Мястото беше огромно, същински национален парк, пълен с гори, езера и спокойствие. Алис обожаваше да играе навън. Обичаше и да помага на дядо си, когато той се грижеше за животните, особено когато доеше кравите, събираше яйца от кокошарника или хранеше прасетата. Най-много от всичко обаче обичаше да си играе с Любопитко, тригодишния бигъл на баба си. Повечето време в Орегон тя прекарваше, като държеше, галеше или тичаше навън с Любопитко.

В онзи ден през юни родителите й и дядо й бяха отишли в града да пазаруват. Алис остана вкъщи с баба си. Докато баба Гелър приготвяше вечерята, Алис и Любопитко излязоха навън да играят. И двамата обичаха да палуват край рунтавите дървета, както Алис наричаше горичката от брястове на хълма недалеч от къщата. Въпреки че родителите й много пъти й бяха казвали да не ходи там сама, Алис беше твърдоглаво дете и не се вслушваше в съветите им.

Нямаше представа колко време тича около дърветата с Любопитко, но сигурно беше много, защото небето притъмня и стана черно на тънки тъмносини ивици. Алис дори не забеляза силната миризма на влажна почва, която бавно се промъкна във въздуха.

Първата мълния я накара да се вцепени. Едва тогава усети бурния вятър и студа. Когато над главата й експлодира гръмотевица и разтърси земята, Алис се разплака, а Любопитко обезумя — лаеше като луд и тичаше напосоки, сякаш очите му бяха завързани.

Алис не знаеше какво друго да направи и се сви под първото дърво, което съзря. Викаше Любопитко да отиде при нея, но кучето не искаше и да чуе. Докато Любопитко тичаше от дърво на дърво, от небето като зъл чук връхлетя друга гръмотевица. Мишената й беше металната плочка на каишката на Любопитко. Алис беше отворила широко очи и протегнала дясната си ръка и викаше кученцето да отиде при нея, но горкото животно нямаше късмет. Гръмотевицата сграбчи Любопитко и го държа сякаш цяла вечност. Кученцето се изстреля във въздуха като отскачащо топче за пинг-понг. Когато падна на земята, вече не се движеше. Очите му бяха станали млечнобели, а езикът — черен като катран, безжизнено висеше от устата. Въпреки проливния дъжд Алис видя дима, който се вдигаше от тялото му.

Кошмарите й спряха след година и до ден-днешен тя се вцепеняваше от ужас от гръмотевични бури. Дори светкавиците на фотоапаратите я притесняваха. Напомняха й на мълнии.

Тропическите гръмотевични бури в Лос Анджелис обикновено не продължават повече от четирийсет и пет минути до час, но тази бушуваше вече час и половина и не показваше признаци на спиране.

Алис имаше работа, но в момента нямаше начин да седне пред компютъра. Пръстите й отказваха да се движат. Тя реши да прегледа материалите по разследването. Сметките за мобилния телефон на Нейтън Литълуд, които криминалистите бяха намерили в кабинета му, бяха пристигнали преди няколко часа. Те бяха първото, което видя на бюрото си.

Тя прекара десетина минути, отбелязвайки най-често набираните от Литълуд номера, когато забеляза нещо, което я накара да забрави за бурята навън.

— Чакай малко — каза си и започна да рови в купчината книжа на бюрото. Намери каквото търсеше и започна да прелиства страниците и внимателно да чете всеки ред.

Намери го.

89.

Дъждът най-после беше спрял преди час. Облаците се бяха разпръснали, но небето остана тъмно с настъпването на нощта.

В картонената кутия имаше твърде много снимки и Хънтър не можеше да ги разгледа внимателно всичките, докато беше в апартамента на Нейтън Литълуд. Едната фотография вече беше предизвикала подозрения. Трябваше да вземе кутията със снимките и да се върне в кабинета си.

Преди да излезе от апартамента на Литълуд, провери другите две картонени кутии в гардероба в стаята за гости. Те съдържаха неща от миналото на Литълуд, но нищо съществено.

Гарсия седеше зад бюрото си, когато Хънтър се върна в кабинета. Алис я нямаше.

— Всичко наред ли е? — попита Робърт, щом забеляза уморения вид на партньора си.

Карлос изду бузи и бавно изпусна дъха си.

— Обади се детектив Корби от Южния район.

— Детективът, който води разследването за убийството на Тито?

— Същият. И познай какво? Получили са резултат от анализа на ДНК от мигла, която са намерили в банята. Съвпада с ДНК на Кен Сандс.

Хънтър остави кутията със снимките на бюрото си.

— Мигла?

— Да. И знам, че това малко оспорва теорията, че Кен Сандс може да е убиецът на Тито и да е Скулптора. Скулптора ни представи три кървави местопрестъпления, но не остави нищо след себе си, защото не е искал. Нито дори прашинка. Затова, ако Кен Сандс е Скулптора, защо е бил толкова немарлив в апартамента на Тито? — Гарсия не изчака отговора. — Проблемът е, че може би изобщо не е бил немарлив, а е допуснал грешка.

Интересът на Робърт се засили.

— Миглите не падат толкова лесно, колкото космите от косата. Проверих — обясни Карлос. — Човек губи между четирийсет и сто и двайсет косъма всеки ден, докато миглите живеят средно сто и петдесет дни, преди да паднат. Това не е нещо, за което да се тревожат повечето престъпници, колкото и да внимават. Затова, ако не е носил очила, убиецът на Тито е направил грешка.

— Какво каза на Корби?

— Нищо. Все още го държа в неведение, че в случая със Скулптора ни интересува Сандс. Помолих го обаче да ме държи в течение, ако има нещо ново. Сега няма отърване. Те ще търсят и Сандс.

Хънтър кимна.

— Да, нали си спомняш апартамента на Тито? Беше мръсен. Не беше почистван от месеци. Миглата може и да означава, че Сандс е бил там, но без очевидци, които да свидетелстват, че той е бил в апартамента в нощта на убийството, и без самопризнания никой няма да го осъди. Сандс само трябва да каже, че е бил при Тито преди нощта на убийството.

Гарсия знаеше, че партньорът му е прав.

— Откри ли нещо в кабинета на Литълуд? — попита той и приглади косата си назад, а после погледна часовника си и нервно пощила носа си два пъти.

— Нищо. — Робърт разбираше отчаянието му. — Къде е Алис?

— Нямам представа. Не беше тук, когато се върнах. Какво е това? — Карлос кимна към картонената кутия, която Хънтър беше сложил на бюрото си.

— Взех я от апартамента на Литълуд. Стари снимки.

Партньорът му повдигна вежда.

Робърт остави кутията и се приближи до таблото с фотосите. Този път вниманието му беше съсредоточено само върху снимките на скулптурата от човешки части и отрязаните крайници. Той се втренчи в тях, сякаш ги виждаше за пръв път.

— Нещо интересно?

Хънтър не отговори.

— Робърт — извика Карлос, — намери ли нещо в апартамента на Литълуд? Нещо в кутията?

Робърт протегна ръка към едната фотография и я откачи от таблото.

— Трябва да отидем при капитана, преди да си е тръгнала.

90.

Капитан Барбара Блейк тъкмо приключваше телефонен разговор, когато двамата детективи почукаха на вратата й.

— Влез — извика тя, след като закри с ръка микрофона на слушалката.

Хънтър и Гарсия влязоха в кабинета й и капитан Блейк им направи знак да седнат.

Те обаче останаха прави.

— Не ме интересува как ще се справиш, Уилкс. Просто го направи. Имаш улика. Следвай я, по дяволите! — Барбара тресна слушалката, сбърчи нос и затвори очи.

Робърт и Карлос чакаха мълчаливо.

— Е, добре. — Капитанът ги погледна и изпусна затаения си дъх. — Кажете ми поне, че сте надушили нещо ново.

Хънтър бръкна във вътрешния си джоб, извади стара снимка с размери петнайсет на десет сантиметра и я сложи на бюрото й.

— Какво е това? — попита тя.

— Нещо ново — отговори той без ирония в гласа. — Намерих я в апартамента на Нейтън Литълуд.

Гарсия пристъпи напред.

Барбара взе снимката и я разгледа.

— Какво да гледам, по дяволите?

— Може ли и аз да погледна, капитане? — попита Карлос и протегна ръка.

Тя му даде снимката и се облегна назад на въртящия се стол.

Снимката не беше с добро качество, но ясно показваше мършав млад мъж, който стои до дърво и държи бутилка бира. Денят беше слънчев и той бе съблякъл ризата си. Косата му беше черна и къдрава. Усмихваше се. Бирената бутилка в дясната му ръка беше наклонена към обектива, сякаш вдига наздравица. На Гарсия не му отне много време да го познае.

— Нейтън Литълуд на съвсем млади години.

Капитан Блейк погледна недоумяващо Робърт.

— Едва ли е изненадващо, че си намерил тази снимка в апартамента му.

— Не става дума за Литълуд — отвърна Хънтър, — а за другия човек на снимката.

Барбара отново погледна фотографията в ръцете на Карлос, а после се втренчи учудено в Робърт, сякаш беше загубил ума си.

— За тази снимка ли говорим? Защото ако е така, трябва да отидеш на очен лекар, Робърт. Тук има само един човек.

Гарсия вече разглеждаше фона на снимката, търсейки други хора. Много добре познаваше Хънтър и знаеше, че партньорът му е видял нещо, което повечето хора не биха забелязали. Ала на снимката нямаше друг. Литълуд стоеше сам до дървото. На фона имаше само празно пространство.

— Вгледайте се внимателно — каза Робърт.

В същия миг Карлос съзря част от нечия лява ръка в десния ъгъл на снимката. Поради близостта на фотоапарата образът беше леко размазан, но лесно се виждаше, че ръката е прегъната в лакътя. Повечето от горната й част беше извън кадър.

— Ръката ли? — попита Гарсия.

Хънтър кимна.

— Вгледай се в нея.

Карлос отново се съсредоточи в снимката. Изражението му се промени от озадаченост в съмнение и накрая в изненада, когато най-после разбра.

— Да ме вземат дяволите! — възкликна той и хвърли поглед на партньора си.

— Не, мен да ме вземат дяволите — възрази капитан Блейк и прониза с лазерен поглед двамата детективи. Повиши леко тон: — Виждате ли ме да седя тук? Ами ръката?

Гарсия застана пред бюрото й и й показа снимката.

— Това не е само нечия ръка. — Той се обърна към Робърт: — Затова непрекъснато разглеждаше снимките на таблото.

Хънтър се съгласи и сложи на бюрото на капитана снимката, която беше взел от таблото, фотосът показваше няколко телесни части, наредени една върху друга. Той посочи едната от двете ръце на снимката, и по-точно място на триглавия мускул.

— Виждаш ли тези неща?

Барбара протегна врат и присви очи.

— Виждам, но какво са?

— Бенки — отговори Карлос и сложи снимката, която държеше, до онази, която гледаше капитан Блейк. — Рождени петна. — Посочи същото съзвездие малки тъмночервени бенки със странна форма на триглавия мускул на човека, който по невнимание беше влязъл в кадър. Въпреки че образът на ръката беше леко разфокусиран, нямаше съмнение, че са абсолютно същите.

91.

Капитан Блейк стоя неподвижно още малко, приковала поглед в снимките на бюрото си. Знаеше, че рождените петна са уникални като пръстовите отпечатъци. Вероятността двама души да имат едни и същи рождени петна беше едно на шейсет и четири милиона. А двама души да имат точно същите шест рождени петна в малко съзвездие като това, което гледаше, беше практически невъзможно.

— Това означава, че този човек е… — Тя заби пръст в снимката от апартамента на Литълуд.

— Андрю Насхорн — каза Гарсия. — Втората жертва на убиеца.

В очите на Барбара блесна искра.

— Тогава са се познавали?

— Така изглежда — каза Робърт. — Или поне са се познавали отдавна.

Тя обърна снимката, но на гърба не пишеше нищо.

— Кога е правена?

— Може да я изпратим в лабораторията за анализ, но съдейки по това колко млад е Нейтън Литълуд и факта, че се е оженил преди двайсет и седем години, а на тази снимка не носи венчален пръстен, бих казал, че снимката е правена преди двайсет и седем — трийсет години.

Карлос се съгласи с партньора си.

Капитан Блейк беше опитна и знаеше, че не трябва да се впуска с главата напред в каквато и да е очевидна следа, колкото и убедителна да изглежда.

— Снимката е направена навън, може би в парк — каза тя и взе фотографията от бюрото си. — На обикновено публично място. Знам, че никой от вас не вярва в случайности. И аз не съм им голям почитател, но има ли вероятност Насхорн да е бил в същия парк в онзи ден?

Хънтър посочи на снимката нещо, което събеседниците му не бяха забелязали.

— Виждате ли това?

В десния ъгъл на фотоса, точно където беше прегънатата в лакътя, разфокусирана ръка, се виждаше също така неясно светлокафяво петно.

Карлос се усмихна, когато най-после разбра какво сочи партньорът му.

— Това е дъното на бирена бутилка.

Виждаше се само част от ръката, защото Андрю Насхорн също пиеше бира. В момента, в който беше направена снимката, той поднасяше бутилката към устата си.

Робърт кимна.

— Бутилката е същата като онази, която държи Литълуд. Изглежда, всичките вдигат тост за нещо. Били са заедно там, капитане.

Барбара се облегна назад на стола си. Очевидно размишляваше за нещо. Тя вдигна глава, изви тяло надясно и погледна покрай двамата детективи към вратата на кабинета си.

— Къде е момичето от прокуратурата?

Гарсия повдигна рамене.

— Не съм я виждал от сутринта — отговори Хънтър.

— Тя, изглежда, е права. — Капитан Блейк стана. — Убиецът може би има установена програма. Алис изтълкува така сянката на скулптурата на второто местопрестъпление, нали? Убиецът е премахнал две жертви, остават още две. — Барбара заобиколи и застана пред бюрото си от палисандрово дърво. — Е, извършителят уби третата си жертва. Сега знаем, че две от тях са се познавали. Поради естеството на работата им не се съмнявам, че Дерек Никълсън и Андрю Насхорн също са се познавали. Имаме ли представа дали Никълсън е познавал третата жертва? Бил ли е в същата компания преди много години?

Робърт започна да масажира врата си.

— Попаднах на информацията само преди час, капитане. Нямах време да се поразровя. Но очевидно ще тръгнем по тази следа. Имам кутия със стари снимки, от които може да изникне нещо друго. Сега обаче гледаме на нещата под нов ъгъл.

— Бих казал, че определено надушихме нещо, капитане — добави Карлос.

Барбара все още изглеждаше притеснена, но Гарсия беше прав. Наистина разполагаха с нещо ново. Тя погледна часовника си и отвори вратата.

— Добре, ровете тогава и ми кажете веднага щом научите нещо. Сега трябва да говоря с шефа на полицията и окръжния прокурор на Лос Анджелис Каунти.

92.

През по-голямата част на нощта Хънтър разглежда снимките в картонената кутия. Намери още фотографии от сватбата на Литълуд, от ваканции и празници, на Литълуд с други приятели и семейството му и огромна колекция от фотографии на единствения му син Хари — раждането му, първите му стъпки, първия ден в училище, дипломирането, абитуриентския бал — в общи линии, всяко важно събитие в живота му, преди да напусне дома си. Литълуд определено беше горд баща.

След часове на търсене беше убеден, че Андрю Насхорн не е на никоя от снимките. Разполагаха само с неясна ръка в ъгъла на стара фотография, която се разпознаваше единствено по малкото съзвездие рождени петна на триглавия мускул.

Хънтър разгледа с лупа всяко лице на снимките и беше почти сигурен, че никое от тях не е на Дерек Никълсън, но „почти сигурен“ не означаваше напълно сигурен. Смяташе да се свърже с Оливия и Алисън, дъщерите на Никълсън, и да провери дали те имат снимки на баща им, когато е бил на двайсет и няколко години, за да ги сравни. Може би Дерек беше един от онези хора, чийто външен вид се променя драстично, когато остареят.

Робърт успя да заспи чак в пет сутринта. Събуди се в осем и двайсет и две. Белегът на врата му го сърбеше неистово. Къпа се дълго, надявайки се, че топлата вода, която пада по врата му пет минути, ще облекчи донякъде сърбежа.

Това обаче не стана.

Когато отиде на работа час по-късно, Гарсия седеше зад бюрото си. Беше се прегърбил над клавиатурата и внимателно четеше нещо на компютърния екран. Той вдигна глава, когато Робърт сложи кутията със снимките на бюрото си.

— Нещо ново? — попита с надежда.

— Не. Прегледах всяка снимка и всяко лице. Фотографията в парка е всичко, с което разполагаме. Ако Нейтън Литълуд е познавал и Дерек Никълсън, в кутията няма доказателство за това.

— Да, но това не означава, че не са се познавали. Накарал съм четирима души да ровят като обезумели къртици и да търсят някаква връзка между Никълсън и Литълуд, връщайки се двайсет и пет — трийсет години назад.

Хънтър кимна.

Гарсия стана и се приближи до каната с кафето на плота в ъгъла на стаята.

— И само за да съм сто процента сигурен, помолих един лаборант да сравни рождените петна от снимката, която си намерил в апартамента на Литълуд, с фотографиите от аутопсията. Няма съмнение. Размерите, разстоянието, всичко е абсолютно еднакво. Ръката е на Насхорн.

Карлос забеляза белезите от безсъние на лицето на партньора си, наля две чаши кафе без захар и сметана и му даде едната.

— Познайте — каза Алис, която влезе в кабинета. Усмихваше се гордо.

Детективите се обърнаха едновременно към нея.

— Те са се познавали.

93.

Въпреки грима, добре сресаната коса и безупречно изгладените пола и блуза, Алис изглеждаше уморена. Издаваха я очите й, които бяха зачервени от безсънието.

Двамата детективи не отрониха нито дума.

Тя сложи куфарчето си на бюрото и повтори:

— Те са се познавали. Андрю Насхорн и Нейтън Литълуд са се познавали.

Хънтър не беше виждал Алис от вчера сутринта. Тя не беше дошла на работа следобед. Знаеше, че не е чула новината му, и съдейки по вълнението й и факта, че той и Гарсия са слушателите й, беше очевидно, че Алис не знае за снимката, която беше намерил в апартамента на Литълуд.

— Ние вече… — започна Карлос, но той го прекъсна, като се обърна към Алис: — Как разбра?

Усмивката й стана по-широка. Тя извади два листа от куфарчето си.

— Това са данните на мобилния телефон на Нейтън Литълуд. — Алис даде единия лист на Хънтър. — Получиха се вчера, докато вас двамата ви нямаше. Този… — връчи на Робърт втория лист — е от записите на мобилния телефон на Андрю Насхорн.

Не беше необходимо Хънтър да търси в списъците. Алис беше оцветила с маркер номерата. Един и същ телефонен номер се повтаряше три пъти в записите на Насхорн и два пъти в тези на Литълуд.

— Номерът е на компаньонка. Работи сама, не е от агенция — продължи тя. — И двамата са използвали една и съща компаньонка.

На лицата на детективите се изписа съмнение.

— Компаньонка? — попита Гарсия.

— Да. Казва се Никол. — Алис млъкна и вдигна показалеца на дясната си ръка. — Викат й Никол Послушната. Тя обслужва специфичен тип клиенти.

Карлос остави чашата с кафето си.

— Добре, съгласен съм, че откритието, че Насхорн и Литълуд са използвали едно и също момиче на повикване, е нещо, което определено трябва да проучим, но това не означава, че са се познавали.

— Тя не е момиче на повикване — поправи го Алис, — а послушна компаньонка. Предлага много специални услуги. Това са нейни думи, не мои.

— Говорила си с нея? — Гарсия беше изненадан.

— Снощи.

Детективите не очакваха това.

— Вижте, и двамата бяхте извън офиса и проследявахте нови улики. Попаднах на тази информация късно вчера и реших да се поразровя, вместо да чакам. Случи се така, че снощи успях да се срещна с нея, и разговаряхме.

— Как я накара да говори? — Карлос знаеше от опит, че никак не е лесно да убедиш някого, свързан с нелегалната секс търговия в Лос Анджелис, да говори.

— Доказах й, че не съм ченге, нито репортер, и гарантирах, че информацията, която ми каже, няма да бъде използвана срещу нея.

— И това подейства?

— Е, имам и други възможности, които вие като полицаи обикновено нямате.

— Платила си й — заключи Гарсия.

— Това винаги има ефект — призна Алис. — Как мислите, че прокуратурата задържа информаторите си? Като им дава понички и топло мляко? Никол е послушна компаньонка. Плащат й да прави по-лоши неща, отколкото да говори. Да получава пари за разговор вероятно е била най-лесната й работа. Освен това й дадох визитната си картичка и й казах да ми се обади, ако й трябва адвокат. В нейната професия това е много изкусително предложение.

Карлос не можеше да оспори думите й.

— И за какво разговаряхте?

— Чуйте сами. — Алис извади диктофон от куфарчето си и го сложи на бюрото на Робърт. — Правила съм го и преди. — Тя намигна на двамата детективи.

Изненадани, те се приближиха до бюрото.

— Тук й показвам снимката на Андрю Насхорн. — Алис включи диктофона.

— А, да, Пол. Може да се каже, че той е редовен клиент. Виждам го веднъж в месеца, понякога по-често, понякога по-рядко.

Гласът, който прозвуча, беше чувствен, на жена на около двайсет и пет години, но имаше нюанс на твърдост, присъща на хората, израснали на улицата.

— Пол? — разнесе се и гласът на Алис.

— Това е името, което той използва. Виж, знам, че никой от клиентите ми не се представя с истинското си име. Той ми каза, че името му е Пол, и аз го наричам Пол. Така се прави. — Настъпи кратко мълчание. — Той обича грубите игрички.

— Грубите?

— Да. Обича да ме завързва, да пъха кърпа в устата ми, понякога да слага превръзка на очите ми и да ме напляска. Нали се сещаш, прави се на мъжага. — Никол се засмя. — Но аз нямам нищо против. И на мен ми доставя удоволствие.

Робърт предположи, че последната забележка е изречена, защото Алис е направила шокирана физиономия.

— Той ли идваше при теб?

— Понякога. Понякога аз ходех на лодката му. Понякога той наемаше студио, обзаведено като средновековна тъмница. В Лос Анджелис има няколко такива места. Оборудването е по-хубаво.

— И откога ти е… клиент?

— От няколко години.

— Кога го видя за последен път?

— Неотдавна.

— Може ли да уточниш?

Отново настъпи кратко мълчание. Чу се звук от разместване на предмети. Хънтър предположи, че Никол е бръкнала в чанта или чекмедже.

— Преди около пет седмици, на тринайсети май.

— Добре, ами този човек?

Алис изключи диктофона.

— В момента й показвам снимка на Нейтън Литълуд — поясни тя и после отново пусна записа.

— Да, виждам се и с него… от време на време. Но не толкова често колкото с Пол. Той се нарича Удс[4]. — Този път Никол се засмя. — Аз не бих го кръстила така, ако се сещате какво искам да кажа, но това е името, което той харесва, и аз му викам така.

— И той ли обичаше… „грубите игрички“?

Жената се изсмя цинично и гърлено.

— Всичките ми клиенти са груби по свой начин. Затова идват при мен, а не при някоя курва за два долара на час в Западен Холивуд. Тук получават онова, за което плащат.

Алис поклати глава. Очевидно не разбираше как някоя жена може да се подложи на словесно и физическо малтретиране и други унижения за пари.

— Кога го видя за последен път?

Чу се звук от прелистване на страници.

— В началото на месеца, на втори юни.

— Нека да ти покажа още една снимка. — Алис погледна двамата детективи и прошепна „Дерек Никълсън“.

— Ммм, не. Не го познавам.

— Сигурна ли си?

— Да — отговори Никол след няколко секунди мълчание.

— Значи не ти е бил клиент?

— Точно това казах.

— Добре, само още едно нещо. Знаеш ли дали Пол и Удс се познаваха? Идвали ли са заедно при теб?

— Не правя групови сеанси. Напрежението е голямо. Когато ме ангажират, искат ме само за себе си. — Никол отново се изсмя гърлено. — Но, да, те се познаваха. Так Удс ми стана клиент. Когато започна да се среща с мен преди години, Пол каза, че има приятел, който вероятно много ще иска да се види с мен. Казах му да даде телефонния ми номер на приятеля си. И седмица по-късно Удс ми се обади.

94.

Алис изключи диктофона и Хънтър й разказа какво е открил в апартамента на Нейтън Литълуд предишния ден. Тя не можа да скрие разочарованието си, че нейното голямо разкритие не е толкова голямо, но Робърт знаеше, че е важно. Той беше установил, че Андрю Насхорн и Нейтън Литълуд са се познавали преди трийсет години, а Алис бе открила, че са поддържали връзка оттогава, и това беше нещо ново. Хънтър знаеше, че не е трудно да загубиш връзка със стари приятели — съученици, състуденти, съседи или бивши колеги. Откритието, че Насхорн и Литълуд са пили бира в парк преди трийсет години, не означаваше, че са били приятели. Разкритието на Алис беше доказателство, че са останали приятели.

— Прегледах всички телефонни записи — продължи Алис. — Няма директен контакт между Насхорн и Литълуд. Поне не по този телефон. Но както знаете, много хора имат повече от един мобилен телефон и понякога вторият е непроследим.

— Ами Дерек Никълсън?

— Половината нощ преглеждах данните от неговия телефон — отвърна Алис. — Върнах се шест месеца, преди да му поставят диагнозата рак. Номерата на Насхорн и Литълуд не се появиха. И неговият номер го няма в техните телефонни разпечатки.

Късно следобед Гарсия получи предварителен доклад от изследователския екип. Те бяха успели да проверят училищните и колежанските архиви за жертвите и предишните им адреси. Не бяха открили нищо, което да предполага, че тримата са се познавали в квартала или в учебните заведения. Карлос им каза да продължат да търсят — членство във фитнес зали, социални клубове, всичко, което би оставило следа на хартия, макар да си даваше сметка, че дори някога да е съществувала такава следа, днес може да е невъзможно да бъде открита.

Слънцето вече беше залязло, както и поредният ден, изпълнен с безнадеждност.

Хънтър въздъхна уморено, сложи лакти на бюрото и подпря чело на дланите си. Беше прегледал безброй пъти записките си и снимките от местопрестъпленията, а загадката изглеждаше по-трудна от всякога. Главата му пулсираше от болка, която знаеше, че няма да премине лесно. В съзнанието му се блъскаха въпроси, но отговорите не бяха там.

Какво виждаха? Койот и гарван, които олицетворяваха лъжец? Фигура на дявол, който гледа отвисоко евентуални жертви — общо четири? Някой, който гледаше и сочеше друг в кутия? Или беше ковчег? Дали изображенията представляваха погребение? Затова ли следващият образ приличаше на човек, който е коленичил и се моли? Или беше дете? И каква беше връзката между тях, за Бога?

— Питие? — попита Карлос.

— Какво? — Робърт вдигна глава и примигна няколко пъти.

— Да отидем да пийнем нещо. — Гарсия погледна часовника си и стана. — Кабинетът е клаустрофобичен и адски горещ и се кълна, че преди две минути видях, че от ушите ти излизаше дим. И двамата се нуждаем от почивка. Да отидем да пийнем нещо и може би да хапнем и после да си починем. Ще започнем наново сутринта.

Хънтър нямаше доводи срещу предложението. Ако имаше бушони в мозъка, някои отдавна щяха да са изтрещели. Той повдигна рамене и изключи компютъра си.

— Да, идеята е страхотна.

95.

Бар 107 имаше може би най-натруфеното обзавеждане в Централен Лос Анджелис и се намираше само на една пряка от Главното управление на полицията. Със стени, по-червени от комунистическа Русия, винилови сепарета и тематична обстановка на занемарен, шик като на гаражна разпродажба, заведението беше ретро с четири помещения и любимо място за пиене на мнозина заради огромното си разнообразие от коктейли и шотландско уиски.

Бар 107 беше оживен, но не прекалено много. Хънтър и Гарсия седнаха в далечния ъгъл на дългия лакиран бар и си поръчаха по чашка десетгодишно „Аберлур“.

— Добър избор — отбеляза барманката с подканваща усмивка. Русите й коси бяха вдигнати на хлабав кок, но имаше нещо много привлекателно в начина, по който кичурите падаха и галеха врата й.

Робърт отпи глътка от тъмната течност, наслаждавайки се на съвсем лекия аромат на шери във вкуса на „Аберлур“. Вдъхна го, но не позволи да го завладее страстта да го изпие на един дъх. Карлос мълчаливо наблюдаваше добре облечени мъж и жена, които влязоха в бара и изпиха набързо по две чашки текила. Усмивките им говореха, че празнуват нещо. Изражението на мъжа показваше, че желае страстно жената, но тя вероятно не е склонила. Може би тази нощ щеше да извади късмет.

— Как е Ана? — попита Хънтър.

Гарсия откъсна очи от двойката.

— Страхотна е. Започна нова шантава диета. Това не може, онова не може и никакви въглехидрати след седем вечерта. — Той направи гримаса.

— Не й трябва.

— Знам. Постоянно й го повтарям, но не ме слуша. — Гарсия се подсмихна. — Не слуша никого. — Млъкна и отпи от уискито си. — Все ме пита за теб. Как си, какво правиш и така нататък.

— Вечерях у вас преди три седмици.

— Да, но Ана си е такава. И знае, че щом аз не спя добре, това означава, че ти вероятно изобщо не спиш. Грижовна е, Робърт. Такъв й е характерът.

Усмивката на Хънтър беше изпълнена с нежност.

— Да, знам. Кажи й, че съм добре.

— Ще го направя, но тя е наясно какво става. — Карлос започна да си играе с хартиена салфетка и да прегъва краищата й. — Ана не може да разбере защо нямаш приятелка или съпруга.

Робърт се почеса по дясното ухо и напипа малка болезнена бучка на кожата си. От стреса му беше излязла пъпка.

— Да, непрекъснато се опитва да ме запознае с приятелките си.

Гарсия се засмя.

— А ти непрекъснато се измъкваш. Но може би Ана е права.

Хънтър погледна учудено партньора си.

Карлос издържа на погледа му.

— Знаеш ли, тя наистина те харесва. Алис.

— Какво? — Робърт нямаше представа как тази идея е хрумнала на Гарсия.

— Харесва те.

Той се втренчи изпитателно в Карлос.

— И откъде знаеш?

— Имам очи. Не е необходимо да съм детектив, за да го видя. Не се прави на сляп, Робърт.

Хънтър не каза нищо и отново взе чашата си.

— Говоря сериозно, Алис те харесва. Гледа те особено, когато си се извърнал. И когато си с лице към нея. Напомня ми за ученическите години, когато си падаш по някого, но се срамуваш да му кажеш. Знам, защото и аз бях срамежлив. Мина цяла вечност, докато поканя Ана на среща. — Гарсия млъкна, за да си поеме дъх. — Може би трябва да я поканиш на питие или дори на вечеря. Тя е свястно момиче. Привлекателна, интелигентна, решителна… Не се сещам защо един ерген не би я поканил на среща. И не се обиждай, но Ана е права. Необходима ти е сериозна връзка.

— Благодаря, доктор Лав, но съм си добре така.

— Знам. Виждал съм как те гледат жените. — Всеки път, когато барманката минеше покрай тях, очите й се задържаха на Робърт. И двамата детективи бяха забелязали това. — Нямаш проблеми в това отношение. И знам, че се забавляваш, но някога не си ли искал да прекараш повече време от една нощ в леглото с някоя жена?

Хънтър пак го погледна учудено.

— Виж, не ме разбирай погрешно. Не се опитвам да те сватосвам. Не ме бива за това, а и личният ти живот не е моя работа. Само предлагам да поканиш Алис на питие. Да я опознаеш извън работната среда, която, бих добавил, е пълна със снимки на мъртъвци. Кой знае? Може да си допаднете.

Робърт завъртя чашата си.

— Искаш ли да чуеш нещо забавно? — попита той. — Ние се познаваме отпреди.

— Кой? Ти и Алис?

Хънтър кимна.

— Какво? Наистина ли?

— Да.

— Откъде?

Робърт му разказа.

— Брей, какво съвпадение. И тя е била вундеркинд като теб. Боже, сега се чувствам като пълен тъпак сред вас!

Хънтър се усмихна и допи уискито си. Карлос последва примера му.

— Не искам да говорим за разследването — каза Гарсия, — защото съм готов да се прибера у дома, но искаш ли да чуеш нещо смешно? Мразя куклите на конци, включително тези от сенки, откакто бях малък.

— Сериозно?

— Знам, че е глупаво, но винаги съм мислел, че в тях има нещо зловещо. Нищо не ме плашеше повече от театър на сенките. А учителят ми в пети клас ни караше да представяме пиеса с кукли всеки проклет месец. Аз или движех куклите, или седях с останалите от класа и гледах. — Карлос се засмя смутено. — Кой знае? Може убиецът да е учителят ми и да е дошъл да ме тормози.

Робърт се усмихна и стана, готов да си тръгне.

— Де да беше така. Това много би улеснило нещата.

96.

Хънтър се чувстваше толкова уморен, че безсънието едва ли щеше да го, държи буден тази нощ. Върна се в апартамента си, отново си взе горещ душ и си наля уиски. Питието действаше по-добре на главоболието и уморените му мускули от всяко лекарство, за което се сещаше.

Той се отправи към дивана, без да запали лампите във всекидневната. Не беше необходимо да вижда избелелите тапети, протрития килим или различните по стил мебели.

Не си спомняше кога за последен път гледа телевизия. Определено не беше любител на телевизията, но знаеше, че се нуждае от нещо, което да занимава съзнанието му, колкото и да е банално. Нещо, което да не позволи на мислите му да се върнат към разследването. Поне една нощ искаше да се откъсне от случая. Въпреки че обичаше да чете, книгите възбуждаха мозъка му, докато телевизията го притъпяваше.

Той превъртя каналите, търсейки спорт или анимационни филми, но без кабелна или сателитна телевизия изборът беше ограничен. Накрая се задоволи с повторение на някакво старо шоу на Световната федерация по борба. Беше забавно, но не толкова, че да попречи на съня да надделее. Тялото и съзнанието му лека–полека се отказаха от борбата и се отпуснаха в неспокоен сън.

И не след дълго започнаха кошмарите. Прииждаха на талази — празна стая, голи тухлени стени, слаба крушка, окачена на жица в средата на тавана, тъмни ъгли. Всичко беше толкова ярко, че Хънтър сякаш долавяше миризмата — влага, мухъл, смрад на пот, повърнато и кръв. В съня си той беше само зрител и наблюдаваше какво става пред очите му, без да може да се намеси.

Първо видя Гарсия, който лежеше в безсъзнание върху мръсна метална маса, а някой бавно го разчленяваше с кухненски нож. Колкото и да се опитваше, не можа да види лицето на нападателя.

След миг жертвата на металната маса се смени. Карлос изчезна. Този път безликият убиец използваше ножа върху Ана, съпругата на Гарсия. Ужасените й писъци отекваха в стаята.

Хънтър се размърда неспокойно.

Сцената отново се промени.

Този път жертвата беше Алис Бомонт и разчленяването започна отново. Подът на стаята беше облян в кръв. Робърт безпомощно гледаше как като във филм на ужасите колят пред очите му хора, които познава и обича.

След няколко минути убиецът започна да използва частите от телата като пластилин и да извайва гротескни, безформени скулптури. Хънтър чуваше оживения му смях, като на дете, което чудесно се забавлява с новите си играчки.

Робърт изведнъж отвори очи, сякаш някой го разтърси и събуди. Челото и вратът му бяха облени в студена пот. Още беше във всекидневната и телевизорът беше включен и вървеше някакъв черно–бял филм. Все още под влияние на кошмара Хънтър си спомни нещо, което Гарсия беше казал в бара, и мозъкът му веднага направи безумна връзка.

Той скочи и погледна часовника си — шест и осем минути. Беше спал близо шест часа. Въпреки ужасните сънища главоболието му беше преминало и се чувстваше свеж и отпочинал, но трябваше да отиде на работа. Не можеше да повярва, че не се е сетил за това по-рано.

97.

Когато Гарсия пристигна, Хънтър седеше пред таблото със снимките от час и половина. Беше обмислил десетки сценарии и отчаяно се опитваше да отговори на въпросите, които съзнанието му непрестанно задаваше. Не беше успял да отговори на всичките, но един сценарий му се струваше по-логичен от другите и той искаше да сподели идеята си с колегите.

Капитан Блейк се присъедини последна към малката група в кабинета на Робърт. Алис пристигна пет минути преди нея.

— Изградих теория — заяви Хънтър и привлече вниманието на всички към таблото със снимките. Беше разместил и пренаредил някои фотографии. — Моля ви, изтърпете ме и ме изслушайте, защото отначало може да ви прозвучи налудничаво.

Барбара направи гримаса.

— Навън броди убиец, който разчленява жертвите си и използва частите от телата им, за да създава скулптури и фигури от сенки, Робърт. Всички теории за действията му трябва да са поне малко налудничави. Не очаквам нещо нормално. Разказвай.

— Добре. Всички знаем колко усилия положихме, за да се опитаме да разберем и да изтълкуваме значението на скулптурите и фигурите от сенки. Откакто има трета жертва отпреди три дни и съответно трета скулптура и фигура от сянка, ние опитваме всяка комбинация, за която се сетим, за да проумеем загадката. С Карлос дори разгледахме изображенията групово вместо индивидуално.

Гарсия кимна.

— Решихме, че изображенията може би са свързани едно с друго по някакъв начин и образуват нещо друго, вероятно по-голяма картина. Всичко е като картинен ребус от самото начало. Ето защо може би убиецът е искал да правим точно това. Да поставим късовете, които ни е оставил, на правилните места и да довършим ребуса.

Капитан Блейк повдигна вежди.

— Не установихме нищо, капитане — обади се Карлос и охлади въодушевлението й, като поклати глава. — Както и да ги пренареждахме, не открихме нищо. Всяка скулптура хвърля специфична сянка и толкова. Не са свързани.

— Стигнахме до заключението, че са независими една от друга, а не части на незавършена картина — допълни Хънтър.

— И тогава сте се върнали отначало и сте се опитали да разберете индивидуалното им значение — намеси се капитан Блейк.

— Да — потвърди Робърт. — Но след разкритието вчера, че другата жертва, Андрю Насхорн, и третата, Нейтън Литълуд, също са се познавали, вероятно от двайсетинагодишни, започнах да обмислям нови възможности.

— Какви? — попита Барбара.

— Вчера Карлос спомена нещо, за което се сетих чак в полунощ.

Вниманието на капитана и Алис се насочи към Гарсия, който на свой ред погледна партньора си.

— Какво съм казал?

— Че никога не си харесвал куклите на конци и театъра на сенките. И ми каза за учителя си в пети клас.

Барбара се втренчи изпитателно в Карлос.

Той повдигна рамене, сякаш това не означаваше нищо.

— Куклите на конци и сенките им ме плашеха. И все още изпитвам страх от тях.

— Ами учителят ти в пети клас? — попита Алис.

— Той преподаваше театрално изкуство и ни караше да правим куклени постановки всеки месец. — Гарсия нервно се почеса по дясната страна на лицето. — Много мразех тези часове. Мразех учителя. Мразех цялата учебна година.

— И това беше гледна точка, върху която не се бях замислял — добави Хънтър.

— За каква гледна точка говориш, Робърт? — попита капитан Блейк. — Защото мисля, че никой от нас не я вижда.

— Театър, капитане. Куклен театър. — Той застана до копието на скулптурата от първото местопрестъпление, дома на Дерек Никълсън. — Куклите на конци се използват в театрите само по една причина.

— Да представят пиеса? — предположи Алис.

— Да разкажат история — допълни Карлос.

Робърт се усмихна.

— Точно така.

98.

Капитан Блейк бързо огледа лицата на Гарсия и Алис, но и те не знаеха какво точно има предвид Хънтър.

Той не чака да го питат.

— Мисля, че през цялото време вървим по вярната следа, но чукаме на погрешна врата. Картината е по-голяма. — Робърт посочи таблото: — Образите не са отделни. И фигурите от сенки са уликата. — Прокашля се и продължи: — Смятам, че убиецът представя пиеса. Като кукловод. Разказва ни история, като всеки път ни поднася по една сцена.

Всички мълчаха стъписани.

Изпълнените им с неувереност очи се отместиха от Хънтър и отново се насочиха към снимките на таблото. Алис прехапа устни. Робърт беше забелязал, че тя го прави, когато се съсредоточава върху нещо. Той виждаше, че останалите усилено се опитват да следят мисълта му.

— Нека да ви покажа какво имам предвид, като започна с първото изображение. — Хънтър угаси лампите, запали фенерчето си и насочи лъча към копието на първата скулптура. На стената за пореден път се появиха сенките на кучето и птицата. — Идентифицирахме първата фигура като койот и гарван. Не се съмнявам, че Алис откри правилното тълкуване за комбинацията на двете същества, което означава измамник, лъжец. Мисля, че сме прави и в свързването на това тълкуване пряко с първата жертва. За убиеца Дерек Никълсън е бил лъжец.

— Да, всички сме съгласни с това — каза капитан Блейк.

Робърт запали лампите и посочи снимката на сянката на скулптурата, оставена на второто местопрестъпление, лодката на Андрю Насхорн. Фигурата изобразяваше голямо дяволско лице с рога, което гледаше двама изправени и двама легнали човека, единият върху Другия.

— При второто изображение мисля, че изтълкувахме правилно някои неща и погрешно други. — Хънтър кимна към Алис: — Смятам, че Алис отново беше права, когато каза, че убиецът вероятно има програма. Той преследва набелязани жертви. Не ги избира произволно. Когато е създал тази скулптура, извършителят вече е убил двама души — Никълсън и Насхорн. Мисля, че те са изобразени с двете легнали фигури. — Той ги посочи на снимката.

— И, изглеждаше, че в списъка на убиеца има още две имена, представени от двете стоящи фигури.

Капитан Блейк се приближи до таблото.

— Но ти смяташ, че не е така?

— Донякъде. Не мисля, че двамата легнали на земята изобразяват двете жертви, които той е убил до онзи момент, както предполагахме. Но може би изправените фигури показват, че по време на второто убийство в списъка на извършителя са останали още две имена.

Гарсия изкриви устни, докато разсъждаваше.

— Тогава какво мислиш, че представляват двамата на земята?

— Борба.

В стаята настъпи тишина. Всички се намръщиха, присвиха очи и се втренчиха в снимката, опитвайки се да я видят в новата светлина, хвърлена от Хънтър.

— Нека да ви обясня какво мисля, че означава цялото изображение — продължи той и отново привлече вниманието им. — Представете си четирима приятели и засега нека да кажем, че това са Никълсън, Насхорн, Литълуд и някой четвърти, когото още не сме идентифицирали. Приятелите отиват да се почерпят. Напиват се, стават свадливи, както мъжете често правят, или може би дори се надрусват, и се скарват с някого, или с външен човек, или с някого от групата. Спорът се разгорещява и се превръща в бой. Въпреки че е започнала на шега… — Робърт отново посочи двете фигури на земята, — кавгата не завършва смешно.

Карлос пощипваше брадичката си. Следеше всяка дума на партньора си и постепенно схващаше посоката на мисълта му. Изведнъж точките започнаха да се свързват.

— И са го убили — каза той.

Фигурата от сянка, която беше гледал безброй пъти, сега придоби съвсем друго значение.

— Боят излиза от контрол — продължи Гарсия. — Останалите от групата стоят наоколо и гледат или може би се редуват да нанасят юмручни удари и ритници. Нужен е само един ритник в слепоочието и препъване и главата се удря в бордюр, стена или нещо друго. Боят завършва… трагично.

Хънтър кимна.

— Вероятно е станало неволно, но мисля, че някой е бил убит. Това е теорията ми.

Докато гледаше снимката и слушаше тълкуването на Робърт, капитан Блейк образно си представи сцената.

— Но в такъв случай или пропускаме някого, или пресмятаме грешно — обади се Алис.

— Какво имаш предвид? — попита Барбара.

— Когато за пръв път видяхме тази фигура от сянка, ние знаехме, че извършителят вече е убил двама души, и смятахме, че е взел на прицел още двама, изобразени от двете стоящи фигури. Ако сянката представлява двама души, които се бият на земята, и както Робърт предположи, единият от тях случайно умира, тогава остават три фигури — онзи, който оцелява след боя и двамата изправени. — Тя вдигна три пръста. — Жертвите са три — Никълсън, Насхорн и Литълуд. И това означава, че извършителят ги е убил всичките. Списъкът му е пълен.

— Забравяш него. — Хънтър посочи най-голямата фигура на снимката — кривата глава с рогата, която гледаше схватката. — Мислехме, че тази фигура представлява убиеца като дявол, спомняш ли си? Смятам, че не е така. Мисля, че с всяко убийство извършителят използва скулптурата и сянката й, за да изобрази определената жертва. Това е било оставено в лодката на Насхорн нарочно. Според мен фигурата на дявола представлява Насхорн.

— Тогава защо са рогата? — попита Барбара.

— Може би за да покаже, че той е бил водачът или подстрекателят. Във всяка група младежи има водач, когото всички следват. Може би Насхорн е започнал боя. Или вместо да го спре, е насърчавал участниците да продължават да се бият.

Всички изпитаха безпокойство.

Робърт им даде време да обмислят теорията му.

— Може би човекът не е мъртъв — каза Алис. — Вероятно ти си прав. Имало е бой, но потърпевшият не е умрял, а е получил физически, дори психически увреждания. И след всичките тези години се появява отново и иска отмъщение.

Хънтър поклати глава.

— Не. Потърпевшият е умрял.

— Откъде си сигурен?

— Защото убиецът ни го казва.

99.

Робърт привлече вниманието на останалите към последните две снимки на фигурите от сенки на таблото, на скулптурата, оставена в кабинета на Нейтън Литълуд.

— На последното местопрестъпление убиецът ни е оставил две фигури от сенки, но мисля, че ги разглеждаме в обратен ред. Тази трябва да е първата. — Той посочи сянката на дясната ръка на Литълуд, която приличаше на човек, който е коленичил и е вдигнал ръце над главата си, и вероятно се моли. Пред коленичилия човек имаше парченца от нещо. Сенките им бяха образувани от частите от плътта, изрязана от бедрото на Литълуд.

Гарсия потрепери. Нещо като електрически шок започна в тила му и се разпространи из тялото му с невероятна скорост. Не беше необходимо Хънтър да обяснява. Карлос го видя.

— Боже мой! — възкликна той и леко наклони глава настрана. — Така и не можахме да разберем защо убиецът ни е оставил скулптура в две части на едно местопрестъпление. И особено много се мъчихме да разгадаем тази част. Прилича на някого, който е коленичил и се моли, а пред него са разпръснати някакви неща. Изобщо не е това. — Гарсия си пое дълбоко дъх и го задържа дълго, преди да го изпусне. — Това е някой, който посича друг на парчета.

Думите му рикошираха в стените като полудяла гумена топка.

Капитан Блейк стоеше абсолютно неподвижно. Дори сякаш беше изгубила способността си да мига.

— Мислите, че са се сбили с някого, убили са го и после са нарязали трупа на парчета, за да го изхвърлят някъде?

Робърт кимна и посочи на снимката на последната фигура от сянка — втората част на скулптурата, намерена в кабинета на Нейтън Литълуд, която изобразяваше човек, който гледа друг, лежащ в кутия.

— Сложили са разчленения труп в някакъв контейнер, преди да се отърват от него — каза Алис и въздъхна тежко. Сега двете изображения се връзваха идеално.

Хънтър чакаше и наблюдаваше угрижените им лица. Измина една минута, преди капитан Блейк отново да заговори:

— Кога мислиш, че се е случило това?

— Някъде преди трийсет години. Трябва да е станало, когато Никълсън, Насхорн и Литълуд са били много млади — двайсетина и няколко годишни, вероятно преди Насхорн да се ожени преди двайсет и седем години.

— Тогава очевидното заключение е, че убиецът е свързан по някакъв начин с жертвата от побоя и сега иска отмъщение — заяви Барбара.

— Да — съгласи се Робърт.

— Но защо сега?

— Защото убиецът е научил за случилото се едва преди няколко месеца — отговори Хънтър.

Изведнъж всички елементи от ребуса се подредиха в съзнанието на Гарсия.

— Никълсън — каза той, върна се до бюрото си, взе тефтерчето си и започна бързо да го прелиства.

Капитан Блейк и Алис се обърнаха към него.

— Ето. Болногледачката на Дерек Никълсън ни каза, че той е споменал нещо за помирение с Бога. И да каже на някого истината за нещо. И че колкото и добрини да направиш през живота си, има грешки, които те измъчват, докато умреш. — Той остави тефтерчето на бюрото си. — За това е говорил. Грешката, която го е измъчвала цял живот. — Карлос погледна партньора си.

— Човекът, който е посетил Никълсън в дома му, когото все още не сме идентифицирали.

Робърт кимна.

— Болногледачката каза, че Никълсън е имал само двама посетители, след като се разболял — поясни Гарсия за капитан Блейк и Алис. — Единият е бил окръжният прокурор Дуейн Брадли, но така и не успяхме да разберем кой е бил вторият. Той трябва да е убиецът. Никълсън най-после му е казал истината за случилото се. Не е искал да отнесе тайната в гроба.

— И няколко седмици по-късно е бил убит — допълни Барбара. — Отмъщението е започнало.

— Ако си прав — обърна се Алис към Хънтър, когато за нея още едно парче от ребуса дойде на мястото си, — Дерек Никълсън е познавал или е бил приятел на убиеца от по-рано. Щом го е поканил в дома си, за да изчисти съвестта си, Никълсън трябва да го е познавал. И затова убиецът го смята за лъжец. — Тя поклати глава. — Или измамник. Убиецът се е почувствал измамен. Точно каквото говори фигурата от сянка.

Хънтър пак кимна.

— А при следващата жертва и фигура от сянка — продължи Алис — убиецът е изобразил Андрю Насхорн като водач на групата, когото останалите са следвали.

— Да — отвърна Робърт.

— А на Нейтън Литълуд е била възложена задачата да изхвърли трупа.

— Мисля, че не го е изхвърлил — възрази Хънтър. — Нарязал го е на парчета, опаковал ги е и ги е сложил в някакъв контейнер. Предполагам, че човекът, който е изхвърлил контейнера, е последното име в списъка на убиеца. Четвъртият член на групата. Следващата жертва.

Всички се умълчаха, обмисляйки информацията.

— Но както казах, в момента това е само безумна теория — добави Робърт. — Все още нямам доказателство за нищо.

— Безумна или не, всички елементи като че ли си идват на местата — заяви капитан Блейк и отново насочи вниманието си към снимките на таблото. — И теорията също би обяснила защо убиецът разчленява жертвите. Време е за отплата — око за око, зъб за зъб. — Тя замълча за малко, разсъждавайки върху хипотезата на Хънтър. От първото убийство бяха изминали тринайсет дни и така, както стояха нещата, капитан Блейк беше склонна да се вкопчи във всяка приемлива вероятност. И тя не обичаше да работи с ФБР. — Добре, теорията звучи правдоподобно и по-логично от всичко, с което разполагаме досега. Да действаме по нея. Ще сформираме екип, който да се разрови в миналото на трите жертви. Ако са били четирима приятели, искам да знам кой е четвъртият човек. Ако трябва да се свържете с ФБР, за да се разровите по-надълбоко, направете го. И аз не ги харесвам, но те имат повече възможности от нас и по-бързо получават достъп до нещата. Кажете на екипа, който проучва живота на Дерек Никълсън, да работи по-усилено. Трябва да разберем кой го е посетил на смъртното легло. Пак говорете с болногледачките. И нека да съставим още един екип, който да прегледа всички случаи, когато жертвата е била намерена насечена на парчета в кутия, сандък или някакъв контейнер. Знам, че има вероятност трупът да не бъде открит, но ако го намерим и ти се окажеш прав — Барбара се обърна към Хънтър, — идентифицираме ли жертвата, ще идентифицираме и убиеца Скулптора.

100.

Следващите двайсет и четири часа преминаха неусетно. Всички работеха колкото могат по-бързо и усилено, но не бележеха голям напредък.

С опита си с бази с данни Алис предложи да извърши търсенето на трупове във всякакви видове контейнери, но почти веднага удари на камък. Експертните й умения бяха в дигиталния свят. Ако някакви данни се съхраняваха в интернет, тя несъмнено щеше да ги намери. Ако обаче търсиш нещо, което датира години преди въвеждането на дигиталните бази с данни, всичко се превръща в лотария. Ако на даден етап на някой нископлатен чиновник бяха възложили умопомрачаващата задача да прехвърли информацията от хартия на дигитален носител, Алис знаеше, че ще я намери. Но ако информацията все още беше прибрана в някой мрачен архив, щеше да си остане там. Поради недостатъчен бюджет и липса на персонал повечето правителствени организации никога не успяваха напълно да дигитализират целия обем от данни на хартия.

Хънтър и Гарсия отново отидоха в дома на Ейми Даусън, делничната болногледачка на Дерек Никълсън. Тя беше видяла първите страници на вестниците и снимките на трите жертви. Не разбираше защо сериен убиец би отнел живота на господин Никълсън.

Робърт отново подхвана темата, че Дерек Никълсън е искал да се помири с Бога и да каже на някого истината за нещо, но Ейми заяви, че той е казал само това. Не споменал нищо друго или имена. Тя нямаше представа за каква истина става дума и не си спомняше нищо ново за човека, който беше посетил Никълсън в онзи ден.

Срещата с Мелинда Уолис, болногледачката през почивните дни, която беше намерила трупа му в онова утро, беше много по-деликатен проблем. След убийството тя се беше върнала в дома на родителите си в Ла Хабра Хайтс, усамотено селце, което се намираше на границата между Ориндж и Лос Анджелис Каунти. Дори с опита на Хънтър разговорът с нея се оказа невъзможен. Травмата, причинена от видяното в стаята, и мисълта, че е била до безмилостния убиец и че кървавото послание на стената е било предназначено за нея, бяха пуснали корени дълбоко в съзнанието и подсъзнанието й. Дори с години психотерапия, която родителите й не можеха да си позволят, тя никога вече нямаше да бъде същата. За жалост Мелинда Уолис беше станала поредната жертва на Скулптора.

101.

Преди да се върнат в Главното управление на полицията, Хънтър и Гарсия трябваше да се отбият на още едно място — апартамента на Алисън Никълсън в Пико Робъртсън, южно от Бевърли Хилс.

Малката дъщеря на Дерек Никълсън живееше в луксозен двустаен апартамент в изключително желания жилищен комплекс „Хилкрест“, близо до прочутия едноименен крайградски клуб. Робърт се беше свързал по телефона с двете дъщери на Никълсън по-рано през деня и се бяха уговорили да се срещнат в деветнайсет и петнайсет в апартамента на Алисън.

„Хилкрест“ приличаше по-скоро на курорт, отколкото на жилищен комплекс. Обитателите му се радваха на огромен фитнес център с кардиологичен кабинет, суха сауна, два басейна, два салона за разкрасяване със СПА, високи палми, водопади и външно огнище със зона за почивка и скари. Двамата детективи се представиха на охраната на електронната порта и получиха указания как да намерят паркинга за гости.

Портиерът на блока на Алисън ги заведе до асансьора и ги уведоми, че апартаментът на госпожица Никълсън се намира на последния етаж.

Луксът, който беше започнал при електронната порта, достигаше върха си в апартамента на Алисън. Всекидневната беше с размерите на баскетболно игрище, с паркет „Карндийн“, внушителен полилей, персийски килими и дори гранитна камина. Мебелите бяха старинни и на стените бяха окачени скъпи картини. Обзавеждането беше стилно и придаваше на мястото спокойна, отпускаща атмосфера.

Домакинята посрещна двамата детективи с учтива, но тъжна усмивка. Дълбоките й кафяви очи бяха изпълнени със скръб. Тъгата несъмнено се беше отразила на красотата й. Оливия също изглеждаше изтощена. Алисън все още беше в делово облекло — идеално скроен черен костюм и сива блуза с жабо и V-образно деколте. Беше събула обувките си и без токчета беше висока метър шейсет и два.

— Моля, седнете — каза тя и посочи две светлокафяви кожени кресла „Честърфийлд“.

Оливия стоеше до прозореца. Дългите й коси бяха прибрани с шнола на тила.

— Извинявайте, че ви безпокоим — започна Хънтър и седна. — Ще ви отнемем много малко време. — Той показа на двете сестри снимките на Насхорн и Литълуд, публикувани на първата страница на „Ел Ей Таймс“. Сестрите не можаха да потвърдят дали баща им е бил приятел на някоя от жертвите. Лицата и имената не им говореха нищо.

— Кои са тези хора? — попита Оливия.

— Приятели на баща ви — отговори Робърт. — Отпреди много години. Не сме сигурни дали все още са били приятели.

Алисън изглеждаше озадачена.

— Отпреди години? — попита Оливия. — Колко отдавна?

— Трийсетина години — отвърна Карлос.

— Какво? — Алисън отмести поглед към сестра си и после отново към Гарсия. — Но аз дори не съм била родена тогава. Какво общо имат баща ми и приятелите му със случилото се?

— Смятаме, че убийствата не са произволни и че мишената на убиеца е именно тази група приятели — отговори Хънтър.

— Определена група приятели? — попита Оливия. — Колко са?

— Предполагаме, че са най-малко четирима.

Настъпи кратко мълчание.

— Защо? — Оливия се приближи до детективите. — Защо убиецът премахва тези хора?

— Не сме сигурни каква е причината. — Робърт не виждаше смисъл да разказва теорията си на сестрите.

— И мислите, че този човек ще убие отново?

Хънтър забеляза блясъка в очите на Оливия.

Детективите не отговориха на този въпрос.

— Смятате, че убиецът премахва определена група хора, така ли? — продължи тя. — Но не сте сигурни колко са. Хора, които са били приятели преди трийсет години, но не сте сигурни дали все още са приятели. И дори не сте сигурни защо убиецът ги е взел на прицел. Не знаете много, нали?

Робърт видя, че Алисън е готова да се разплаче. Беше забелязал дървен шкаф зад креслата, отрупан със снимки в рамки. Всичките бяха на семейството й.

— Питах се дали имате снимка на баща ви на млади години, която да ми дадете — каза Хънтър на Алисън. — Може много да помогне. Ще ви я върна.

Алисън кимна.

— Имам стара сватбена снимка. — Тя посочи шкафа, до който стоеше Оливия.

Оливия се обърна, погледна портретите и се поколеба. Отново я завладяваха чувства. Тя взе снимка в рамка и се вгледа в нея за момент, преди да я даде на Робърт. Портретът с размери петнайсет на десет сантиметра показваше в едър план Дерек Никълсън и съпругата му. Усмивките им говореха колко са щастливи. Алисън приличаше на майка си, особено в очите. Хънтър си спомни снимка на Никълсън, правена година преди да му поставят диагноза рак. Освен оредялата коса и неизменните бръчки от възрастта, Никълсън не се беше променил много.

Когато двамата детективи се качиха в колата на Гарсия и той посегна да превърти ключа на стартера, мобилният телефон на Робърт иззвъня.

— Детектив Хънтър — отговори той.

— Детектив, обажда се Тами от „Отворена телефонна линия“. На линията е човек, който иска да говори с детектива, водещ разследването за Скулптора.

Робърт знаеше, че екипът на „Отворена телефонна линия“ е обучен да преценява фалшивите обаждания. Всеки път, когато някое сензационно разследване стигнеше до новините, те получаваха десетки обаждания на ден от хора, които търсеха награди, пияници, наркомани, откачалки, шегаджии, измамници, търсачи на внимание или хора, които обичат да губят времето на полицията. Ако разследването беше свързано с евентуален сериен убиец, броят на обажданията се увеличаваше десетократно и бързо достигаше стотици, а понякога дори хиляди всеки ден. Откакто бе започнало сегашното разследване, това беше първото обаждане, което от „Отворена телефонна линия“ препращаха до Хънтър или Гарсия.

— Тя твърди, че има информация — добави Тами.

— Каква информация? — попита Робърт и направи знак на Карлос да почака.

Тами се прокашля.

— Казва, че познавала трите жертви.

102.

Занемареното кафене се намираше на ъгъла на Ратлиф Стрийт и Гридли Роуд в Норуок, Югоизточен Лос Анджелис. Всички маси бяха заети. Близо до прозореца седеше сама чернокожа жена на петдесет и няколко години. Чашата с изпитото до половината кафе на масата пред нея беше отместена встрани. През петнайсетте минути, откакто седеше там, тя на два пъти си помисли да стане и да си тръгне. Все още не беше сигурна дали не прави от мухата слон, но имаше твърде много съвпадения, за да бъдат случайни.

Жената ги забеляза още преди да влязат в кафенето, когато колата им спря отвън. От един километър се виждаше, че са ченгета. Тя вдигна глава, когато двамата детективи прекрачиха прага, и Хънтър веднага видя лице, което някога е било красиво, но сега изглеждаше похабено и лишено от живот. На лявата й буза имаше дълъг, тънък белег, който жената не си беше направила труда да прикрие. Погледите им се срещнаха за секунда.

— Джуд? — попита Робърт, когато се приближи до масата. Знаеше, че това не е истинското й име, но тя така се беше представила по телефона.

Жената кимна и се втренчи изпитателно в лицата пред нея.

— Аз съм детектив Хънтър, а това е детектив Гарсия. Може ли да седнем?

Тя позна гласа на Робърт от краткия им телефонен разговор преди половин час и отвърна, като само повдигна рамене.

— Желаете ли кафе? — попита Хънтър.

Джуд поклати глава.

— Трябва да ставам рано сутринта, а вече изразходвах кофеиновата си квота за днес. — Гласът й беше малко дрезгав, дори секси, но твърд. Беше облечена в бяла риза с дълги ръкави без яка с червена роза, бродирана на лявата страна. Парфюмът й беше деликатен, с основен нюанс на подправки, нещо сухо и екзотично като карамфил или звездовиден анасон.

— Какво да ви донеса, господа? — попита дебелата сервитьорка, която се приближи до масата.

— Сигурна ли сте? — усмихна се Робърт на Джуд.

Тя кимна.

— Две кафета без захар и сметана, моля — каза Хънтър, поглеждайки сервитьорката.

Тя кимна и се залови да прибира чиниите от съседната маса.

Тримата седяха мълчаливо няколко секунди. Когато сервитьорката отиде в кухнята, Джуд погледна двамата детективи.

— Както ви казах по телефона, не знам дали онова, което ще ви кажа, има връзка с убийствата, но ме тормози от два дни. Не вярвам в случайности.

Робърт преплете пръсти и сложи ръце на масата. Знаеше, че е най-добре да остави жената да говори, без да й задава въпроси.

— Преди два дни се качих на метрото, както правя всяка сутрин — започна Джуд. — Избягвам да чета вестници, особено „Ел Ей Таймс“. Пишат прекалено много глупости. А аз всеки ден се разправям с такива неща. Както и да е, жената, която седеше пред мен, носеше сутрешния вестник и докато го разгръщаше, видях заглавието на първата страница. — Джуд сви устни и поклати глава. — Отначало не си помислих нищо. В Лос Анджелис вилнее поредният убиец. Нищо ново. След това обаче едната снимка ме накара да погледна пак.

Сервитьорката донесе двете кафета.

— Коя снимка? — попита Карлос, след като сервитьорката се отдалечи.

— На едната жертва. — Джуд се наведе напред и сложи лакти на масата. — На мъжа на име Андрю Насхорн.

Гарсия кимна спокойно.

— Какво ви накара да погледнете пак снимката?

— Всъщност беше името под нея. Познах името. — Тя видя съмнението, изписано на лицето на Карлос, и обясни: — В училище много си падах по едно момче, Андреас Кьолер. Семейството му беше емигрирало от Германия.

— На устните й се появи меланхолична усмивка. Зъбите й бяха пожълтели и развалени. — Реших, че може да увелича шансовете си да бъда с него, ако науча малко немски. Взех няколко касети от училищната библиотека. Слушах ги един месец. Не научих много. Немският е труден език. Но едно от нещата, които научих, бяха имената на животните. И още ги помня.

Озадачеността на Карлос се засили, но той се опита да не я показва.

— Насхорн означава носорог на немски.

— Така ли? — Гарсия погледна партньора си.

— И аз не го знаех.

— Така е — потвърди Джуд. — И това ме накара да се вгледам в снимката. Той очевидно беше остарял. Косата му се беше прошарила, но бих познала лицето му навсякъде. Беше съшият човек. И тогава обърнах малко повече внимание на снимките на другите жертви, и си спомних всичко. Всичките бяха много по-възрастни, но колкото повече ги гледах, толкова по-малко съмнения изпитвах. Познавах ги всичките.

Хънтър все още не беше докоснал кафето си. Наблюдаваше движенията на лицето и тялото на Джуд. Не забеляза нервни тикове, нито бързо стрелкане на очите или суетене. Ако лъжеше, тя го правеше много добре.

— Всъщност не ги познавах — поправи се Джуд. — Те ме пребиха.

103.

Думите се стовариха върху детективите като камъни и изкараха въздуха от дробовете им.

Карл ос се отърси от изненадата си.

— Пребили са ви?

Джуд за пръв път отмести поглед от тях и наведе глава към чашата с неизпитото си кафе.

— Не се гордея, но и не се срамувам от живота си. Всички сме правили неща, за които съжаляваме. — Тя замълча, за да събере мислите си. Робърт и Гарсия проявиха уважение към личните й признания. — Когато бях много по-млада, работех на улицата, на булевард „Холивуд“, в долния край на Сънсет Стрип.

Навремето източният край на булевард „Холивуд“ беше най-известният район с червени фенери в Лос Анджелис.

— Бях нова в района. Обичайното ми място беше близо до плажа Венис, но тогава Сънсет Стрип беше много по-популярно място. Ако издържиш на бройката, може да изкараш сериозна сума. — В думите й не прозвуча срам. Джуд не можеше да промени миналото си и го приемаше с огромно достойнство. — Както и да е, една вечер при мен дойде този мъж. Беше много късно, мисля, че минаваше полунощ. Той беше хубавец и забавен. Заведе ме на едно място край парка „Грифит“, но не ми каза, че в колата ни чакат още трима мъже.

Погледът й мина покрай двамата детективи и се зарея, сякаш Джуд се опитваше да види какво предстои.

— Веднага им казах, че не правя групов секс дори за пари. — Тя спря да говори и протегна ръка към изстиналото си кафе.

— Но те не са ви обърнали внимание — каза Хънтър.

— Не — отвърна Джуд, след като отпи глътка. — Всичките се бяха надрусали и пиеха много. Проблемът не беше да правя секс с четирима пияни мъже едновременно, а че те харесваха грубостите. — Тя замълча и обмисли думите си. — Двамата повече от другите двама. Когато свършиха, бях толкова изранена, че не ходих на работа цяла седмица.

Нямаше смисъл да я питат дали е отишла в полицията. Тя е била работещо момиче и тъжната истина беше, че полицаите едва ли биха обърнали внимание на историята й. Можеше дори да я арестуват за проституция.

— Но такива неща се случваха. Това върви с работата — примирено и без горчивина каза Джуд. — И вероятно все още го правят. Това е риск, който ние, момичетата поемахме, когато избирахме да работим сами. Бяха ме пребивали и преди, дори по-лошо. Реалността е, че на улицата никога не знаеш какъв извратеняк ще смъкне стъклото на колата си и ще те повика.

От думите „да работим сами“ двамата детективи разбраха, че Джуд не е имала сводник. Сводниците осигуряваха закрила на своите момичета. Ако някой се държеше грубо с тях или решеше, че не иска да плати, те чупеха краката му или по-лошо. Проблемът беше, че момичетата трябваше да работят за дребни монети. Сводниците взимаха осемдесет-деветдесет процента от парите, които изкарваха проститутките, дори повече.

— Шофьорът — продължи Джуд, — мъжът, който ме взе и ме заведе при приятелите си, той беше човекът на снимката във вестника. Насхорн, носорогът.

— Казал ви е името си? — учуди се Гарсия.

— Не, но докато той беше върху мен и ми удряше шамари с животинските си ръце, чух, че другите му крещят окуражително. Отначало помислих, че се шегуват и му викат носорог на немски, за да се забавляват. След това обаче осъзнах, че не е така. Той не беше единственият носорог в стаята. Всичките бяха животни. Но когато чуеш да крещят някакво име, докато някой е върху теб и те бие, никога не го забравяш.

— А сигурна ли сте за другите? Имам предвид другите две жертви, които сте видели във вестника — Дерек Никълсън и Нейтън Литълуд?

— В онази нощ не чух да казват имената им, но си спомням лицата им. Нарочно не си затворих очите. Не им доставих удоволствието да видят страха ми. Знам, че властните мъже се възбуждат от това. Подчинението. Тогава направих всичко възможно да не им се подчиня, поне не психически. Гледах ги в очите, докато го правеха с мен. Всеки един. Затова съм сигурна, че другите двама мъже, които видях във вестника, бяха там онази нощ.

Хънтър продължаваше да я гледа изпитателно. В думите й имаше гняв, но гласът й звучеше унило — като за нещо останало в миналото, риск на работата, както тя се изрази. И го беше поела.

— Споменахте, че двама от тях са обичали грубостите повече от другите — каза Робърт. — Спомняте ли си кои двама?

Джуд прокара пръсти през косата си и го погледна.

— Разбира се. Носорога и онзи Литълуд. Те ме пребиха. Другите двама се включиха в секса, но не упражниха насилие. Всъщност мисля, че те дори подвикнаха на другите да карат по-полека.

Хънтър сведе поглед и се замисли върху последните й думи. Беше виждал тази ситуация много пъти, когато беше млад, и безброй пъти през живота си на възрастен — социално давление. Имаше го навсякъде, дори в полицията. Хората правеха неща, с които не бяха съгласни или не искаха, само за да бъдат приети и да се почувстват част от група. Това варираше от всеобщо практикувано поведение като пушене и заяждане, до страшни и пагубни деяния като извършване на престъпление — дори убийство.

— Кога се случи това? — попита той.

— Преди двайсет и осем години — отговори Джуд. — Няколко месеца след това напуснах улицата.

104.

Тримата дълго мълчаха. Джуд беше потвърдила, че Дерек Никълсън е познавал Авдрю Насхорн и Нейтън Литълуд и че са били в обща компания. Теорията на Хънтър изглеждаше правилна, че групата е имала четвърти член.

— Сигурна ли сте, че не си спомняте други имена? — попита Робърт, нарушавайки тишината.

Джуд прокара език по сухите си устни.

— Мисля си за това, откакто видях снимките им във вестника и осъзнах кои са. Беше една от онези нощи, които не искаш да си спомняш. И да ви кажа право, не бях мислила за случилото се години. Както споменах, бяха ме пребивали и преди, но никога хора като Носорога и бандата му. — Тя взе чантата си. — Това е всичко, което имах да ви кажа. Не знам дали ще ви помогне, но поне свалих тежестта от плещите си и се надявам, че отново ще мога да спя.

— Само още нещо — спря я Хънтър, преди Джуд да стане. — Видяхте ли пак някого от тях или всичките?

Тя се втренчи в тънките си ръце. Бледорозовият лак на ноктите й беше олющен.

— Видях Носорога веднъж, няколко месеца след онази нощ. Казах ви, че напуснах улицата по-късно същата година.

— Къде го видяхте? — попита Гарсия.

— На същото място, на булевард „Холивуд“. Сваляше друга жена. — Джуд се подсмихна.

— Има ли нещо друго? — Робърт разгада изражението й.

Тя се замисли и остави чантата си.

— Имаше едно момиче, което току-що беше започнало на Сънсет Стрип. Каза, че името й е Рокси. Беше нова и другите момичета лесно я прогониха от хубавите места. Казах й, че може да застане на моя ъгъл. — Джуд наклони глава и обясни: — Знам колко е трудно, особено за новите момичета. Опитах се да й помогна. Тя беше мила. Не поразително красива, но достатъчно привлекателна. Но много дребна. Казах й, че трябва да понапълнее. Мъжете харесват по-закръглени жени, това е факт. Проблемът беше, че Рокси беше много нервна и нямаше представа как да застане.

Хънтър и Гарсия не казаха нищо и тя продължи:

— На улицата трябва да се продаваме и е много важно как си застанала и как изглеждаш. Ако си застанала неправилно, никой няма да дойде при теб. Така е. След час съжалих Рокси. Почерпих я кафе и реших да й дам няколко съвета. Това беше първата й нощ на улицата. Тя каза, че се опитала, но не могла да си намери работа. Беше отчаяна и затова бе решила да излезе на улицата. Но не беше наркоманка. Познавам наркоманите, щом ги видя.

Двамата детективи знаеха, че проституцията и наркотиците вървят ръка за ръка.

Джуд наведе глава.

— Не беше отчаяна за наркотици.

Робърт изглеждаше заинтригуван.

— Рокси ми каза, че има дете, което е болно. Трябвали й пари за лекарство. Много се страхуваше за детето си. Смяташе да бъде на улицата една-две нощи и да изкара пари за лекарството за детето си. — Жената поклати глава, сякаш се опитваше да прогони спомена. — Както и да е, дадох й няколко съвета и отидохме на моя ъгъл.

— Какво искахте да ни кажете за нея? — попита Карлос.

— По-късно същата нощ свърших една лесна работа в задна уличка — двайсетина минути. Докато се връщах, видях, че Рокси се качва в кола. Помаха ми, докато минаваха покрай мен, и тогава видях шофьора. Беше Носорога. Опитах се да го спра, но той караше много бързо.

— И какво се случи? — попита Хънтър.

— Не знам. Тя не се върна онази нощ. — Джуд повдигна рамене. — Не се появи и следващата вечер. Поне на моя ъгъл. Малко се разтревожих. Може би й се беше случило същото като на мен и същите четири копелета я бяха изнасилили групово. Както казах, след като свършиха с мен, цяла седмица не можах да изляза на улицата, а бях много по-силна от Рокси. Никога повече не я видях. Но може би се беше отказала след първата нощ. Надявах се да е така. Тя каза, че трябва да го прави една нощ. Или се е уплашила. Това се случва често с новите момичета. Веднага щом срещнат първия си груб клиент, а това неизбежно става, те решават, че този живот не е за тях. И след това никога повече не видях Носорога или приятелите му.

Робърт все още беше заинтригуван.

— Рокси каза ли ви името на детето си? — попита той.

— Вероятно го е казала, но не мога да си го спомня. — Джуд отново стана и се приготви да си тръгне.

Хънтър също се изправи и й даде визитната си картичка.

— Ако си спомните нещо друго или имената на останалите от групата, моля ви, обадете ми се — по всяко време.

Тя се вгледа във визитната картичка, сякаш беше отровна, след дълъг миг на колебание я взе и излезе от кафенето.

Робърт си каза, че е грешил. Сянката на скулптурата в лодката на Насхорн не изобразяваше сбиване, а сексуално нападение — групово изнасилване.

105.

Минаваше десет вечерта, когато Хънтър се прибра в апартамента си. Сънят не дойде. Мозъкът му не искаше да изключи. Вместо да го насилва, Робърт извади кутията със снимките, които беше взел от жилището на Литълуд, и ги разпръсна на пода на всекидневната. Съпостави ги със сватбения портрет на Никълсън, който Алисън му беше дала. Вече знаеше, че жертвите са се познавали, но ако Дерек Никълсън беше на някоя от снимките, някъде там можеше да е и липсващият четвърти член на групата.

Хънтър стоя на колене и с лупа в ръка един час, но не откри нищо. Почувства умора. Очите му пареха от изтощение и вратът и раменете го боляха. Мозъкът му обаче не искаше да се откаже.

Той чу, че мъжът и жената в съседния апартамент се връщат след поредната пиянска нощ, блъскат вратите и фъфлят.

— Трябва да си намеря нови съседи — подсмихна се Робърт и насочи вниманието си към снимките на фигурите от сенки. Цялата информация, която беше събрал през последните няколко часа, се въртеше в главата му.

Оттатък стената започна кикотене и пъшкане.

— О, не, не! — прошепна Хънтър. — Моля ви, не във всекидневната.

Пъшкането се засили.

— По дяволите! — Робърт знаеше, че скоро ще започне блъскането по стената. Погледът му се върна на снимките на пода.

Колкото повече мислеше за случая, толкова по-убедителна логика виждаше. Никълсън, Насхорн, Литълуд и четвъртият член на групата бяха нападнали сексуално някоя жена. Можеше да е Рокси, момичето, за което им беше разказала Джуд, или някоя друга улична проститутка. Но какво се беше случило с жертвата им? Дали нападението се беше объркало ужасно? Мъртва ли беше тя?

Силният шум в съседния апартамент вече не го безпокоеше. Хънтър се беше изолирал в свой свят и си припомняше всяка информация, свързана със случая.

Беше толкова погълнат от мислите си, че едва след няколко секунди чу, че телефонът звъни. Робърт примига два пъти и огледа стаята, сякаш беше дезориентиран. Мобилният му телефон беше на масата, до компютъра и принтера. Телефонът иззвъня отново и той го отвори и погледна екранчето.

— Детектив Хънтър.

— Детектив, Джуд е. Разговаряхме по-рано тази вечер.

— Да, разбира се. — Беше изненадан, но не го показа.

— Извинявайте, че ви търся толкова късно, но си спомних нещо. Мислех да ви се обадя утре, но се измъчвам и не можах да заспя. Вие казахте, че ако си спомня нещо друго, може да ви се обадя по всяко време.

— Да, няма никакъв проблем — отговори Хънтър и погледна часовника си. — Какво си спомнихте?

— Име.

Робърт се напрегна.

— На четвъртия член на групата?

— Не. Казах ви, че не чух имената на другите онази нощ. Спомних си името на детето на Рокси — след кратко мълчание добави Джуд. — Тя го спомена един-два пъти.

Джуд му каза името и Хънтър се намръщи. Беше необикновено, но в същото време звучеше познато.

Жената затвори, доволна, че се е обадила. Надяваше се, че сега съзнанието й ще се освободи и ще й позволи да поспи.

Робърт остави телефона на масата. Името, което Джуд му беше казала, се въртеше в главата му. Той реши да го провери в базата с данни на лосанджелиската полиция. Може би затова му звучеше смътно познато.

Включи лаптопа си и докато го чакаше да зареди, погледът му отново се отправи към снимките и листовете на пода. Изведнъж се сепна.

Не беше необходимо да търси в базата данни на полицията. Спомни си къде е чувал името.

106.

Хънтър не заспа. Цяла нощ търси още улики. Уплаши го самата вероятност да е прав.

Трябваше да отиде в дома или на Оливия, или на Алисън Никълсън, за да получи една последна информация, но беше твърде рано, за да похлопа на чиято и да е врата. Взе телефона и набра номера на Алис. Тя отговори на третото позвъняване.

— Робърт, всичко ли е наред? — Гласът й звучеше сънено.

— Искам една услуга.

— Добре. Какво ти трябва?

— Можеш ли да хакнеш калифорнийския Отдел за социални услуги?

Последва неловко мълчание.

— Да, няма да е много трудно.

— Можеш ли да го направиш сега, от дома си?

— Разбира се, само да включа компютъра. Съзнаваш, че искаш да извърша углавно престъпление, нали?

— Обещавам да не казвам на никого.

Алис се засмя.

— Хей, не е необходимо да ме убеждаваш. Това умея да правя най-добре.

— Хубаво, ето какво искам да разбереш.

Оливия Никълсън се готвеше да закуси, когато Хънтър почука на вратата й. Без да издава много, той обясни, че са попаднали на нова информация и иска да й зададе още няколко въпроса.

Разговорът им беше кратък, но полезен. Тя му каза, че доколкото си спомня, най-старият приятел на баща й е бил Дуейн Брадли, окръжният прокурор на Лос Анджелис Каунти.

107.

Беше късно следобед, когато телефонът на бюрото на Гарсия иззвъня. Той не беше виждал, нито чувал Хънтър цял ден, но това не беше нещо необичайно.

— Детектив Гарсия, специална секция „Убийства“ — каза Карлос и се заслуша мълчаливо. Сбърчи чело толкова силно, че заприлича на грайфер на автомобилна гума. — Шегуваш се… Къде? Сигурен ли си? Добре, стой там и наблюдавай къщата и ако нещо се промени, веднага ми се обади. — Затвори и хукна към кабинета на капитан Блейк. Пет минути по-късно той набираше номера на мобилния телефон на Хънтър, който отговори на първото позвъняване. — Робърт, къде си?

— Седя в колата си, чакам и рискувам, воден от едно предчувствие.

— Какво? Какво предчувствие?

— Твърде сложно е да го обясня сега. — Хънтър долови безпокойството в гласа на партньора си. — Какво има?

— Няма да повярваш. Единият ни екип е ударил джакпота. Имаме солидна следа към Кен Сандс. Той очевидно работи за албанска групировка, която търгува с наркотици. Открили са го.

— Къде?

— Някъде в Помона. Имам адреса.

Помона беше на другия край на града.

— Имаме зелена светлина от капитана — добави Карлос. — В момента се изготвя заповед за обиск.

— За колко време може да отиде на мястото екип на специалните части?

— Пет до десет минути за сформиране на екипа. Ще ми изпратят информация за сградата, включително архитектурни чертежи. Вероятно ще можем да инструктираме капитана на екипа след петнайсет, най-много двайсет минути.

Робърт погледна часовника си.

— Няма да мога да дойда на инструктажа, Карлос. В другия край на града съм и натовареният час започна преди двайсетина минути. Кажи ми адреса в Помона. Ще се срещнем там.

Хънтър затвори и в същия миг колата, която следеше цял ден, отново потегли.

— По дяволите — измърмори той, превъртя ключа на стартера и настъпи газта.

108.

Стаята без прозорци се намираше в мазето на Главното управление на полицията. Четирима членове на специалния отряд седяха по двама като ученици в час, а петият беше сам най-отзад. Всичките бяха в черни дрехи и бронежилетки с инициали SWAT[5] на гърба. Черните им шлемове бяха на чиновете. Пред тях зад катедра стоеше капитанът им Джак Фалън. Гарсия и капитан Блейк седяха вляво от него.

— Слушайте внимателно, господа — започна Фалън с властен глас. В стаята настъпи абсолютна тишина. Той натисна бутон и на белия екран вдясно от него се появи последната снимка на Кен Сандс, която Хънтър беше получил от управата на затвора. — Този очарователен тип се казва Кен Сандс. Това е последната негова снимка, която имаме. Направена е преди шест месеца, в деня на освобождаването му от калифорнийския щатски затвор в Ланкастър.

— На мен ми мяза на обикновен боклук, капитане — обади се Луис Робинсън, единият от командосите в специалния отряд, и разсмя останалите.

— Може и да е така — отвърна Фалън, насочвайки вниманието си към него. — И затова сме се събрали. Сандс е главният заподозрян в разследване за няколко убийства. Досието му показва, че упражнява насилие, че е много опасен и очевидно много интелигентен. Има голяма вероятност той да е серийният убиец Скулптора, за когото четем във вестниците.

Сред командосите се разнесе неспокойно шушукане.

— Не е необходимо да ви обяснявам колко е откачен. — Фалън отново натисна бутона. Образът на екрана се смени и показа чертеж на едноетажна къща. — Това е местоположението на мишената в Помона. Според данните от разузнаването в момента Кен Сандс е в къщата.

Чертежите показваха къща с три спални, всекидневна, трапезария, баня и голяма кухня.

— Сам ли е? — попита Нийл Гримшоу, най-младият член на екипа. Бяха го взели само преди седмица. Това беше първата му голяма операция. Изглеждаше напрегнат, но се владееше.

— С него, изглежда, има най-малко още един човек — отговори Фалън и погледна Гарсия.

— Това са разузнавателните данни досега — обясни Карлос. — В момента детектив от полицията наблюдава къщата и се опитва да събере повече информация.

— Знаем ли дали другият човек е враждебен? — попита Робинсън.

— Не знаем — отвърна Карлос.

— Въоръжени ли са?

— Не знаем.

— Знаем ли в коя стая е мишената?

— Не разполагаме с тази информация.

— По дяволите, какво е това? Ден за гатанки? — попита Робинсън. — Все едно ще влезем със завързани очи. Какво знаем?

— Информацията, която имаме, е в папките на чиновете — намеси се Фалън. — Само това имаме и само с това действаме. Нали затова сме специални сили. Проблем ли има, Робинсън?

— Само се тревожа малко, че ще влезем в среда с неуточнен брой враждебни лица с нула информация за огневата им мощ и почти никаква информация за всичко друго, капитане, това е всичко.

— Много съжалявам — каза Фалън, сякаш говореше на двегодишно дете. — Не исках да те уплаша. Да те оставим ли тук, треперещи гащи? Ще те повикаме, когато търсим чудовището във фабриката за бонбони. Това няма да е много опасно, обещавам.

Всички в стаята се засмяха.

— И така, трябва да внимаваме много — продължи Фалън и всички притихнаха. — Сандс е свързан с албанска групировка за търговия с наркотици, а ние знаем на какво са способни. Няма да рискуваме. Нахлуваме с оръжията напред. Искам три екипа по двама с обичайните партньори. Гримшоу, ти идваш с мен. Изненадата е на наша страна. Сандс не знае, че довечера ще го нападнем, затова трябва да действаме бързо. Да се приготвим, господа. Трябва да спипаме боклука.

109.

Над Лос Анджелис беше паднал здрач и вятърът се бе усилил значително, когато те пристигнаха в Помона. Къщата беше в края на усамотен път в тих квартал. Екипът на специалните части заедно с Гарсия и две други полицейски коли спряха в началото на пътя и изминаха пеша останалото разстояние. На този етап факторът на изненада бяха мощните им оръжия. Последното, което искаха, беше да издадат предимството си, като известят за присъствието си обитателите на къщата.

По пътя за Помона Джак Фалън беше разяснил на трите екипа плана за нападението. Единият екип трябваше да влезе в къщата отзад, през кухнята, вторият да нахлуе през предния вход и третият да проникне през вратата на верандата, водеща към голямата спалня в лявата страна на къщата. Полицаите щяха да им осигурят прикритие отвън в случай, че Кен Сандс се опита да избяга през прозореца.

Детективът, който наблюдаваше къщата, не докладва нищо ново. Прозорците бяха затворени и завесите спуснати. Така беше през целия ден и това правеше разузнаването невъзможно. През последните два часа никой не беше влизал или излизал от къщата.

Хънтър го нямаше. Карлос му звъня два пъти, откакто бяха тръгнали от Главното управление на полицията, но не получи отговор.

— Проверка на статуса — чу се силно и ясно в слушалката на Гарсия.

— Екип „Алфа“ е на позиция — веднага дойде отговорът на първия екип. — Но не виждаме нищо. Под вратата е пъхнато нещо. Няма как да вкараме фиброскопичната камера. Нямаме очи вътре.

— Екип „Бета“ е на позиция — отвърна вторият екип.

— И ние сме слепи като прилепи. Не виждаме нищо.

Под всяка врата беше сложено нещо.

— Добре, ще трябва да атакуваме на сляпо — каза капитан Фалън. — Полицаите на позиция ли са?

— Готови сме — отговори Карлос, който оглеждаше района и търсеше партньора си. — Дадоха ни заповед за обиск. Имаме зелена светлина. Сигурни ли сте, че искате да влезете, без да сте видели какво има вътре?

Отлетяха пет секунди, изпълнени с мълчание и напрежение.

— Нямаме друг избор, освен ако ти не искаш да похлопаш на вратата и да се усмихнеш.

Гарсия не отговори.

— И аз си помислих, че не искаш. И така, до всички екипи, дайте най-доброто от себе си. Придържайте се към плана. Изненадата все още е на наша страна. Проверете всеки ъгъл, чувате ли?

— Прието.

— Алфа, Бета, по моя команда — три… две… едно…

Трите екипа бяха с ловни пушки с приспособления за разбиване на всякакви ключалки, които осигуряваха по-шумно, но много по-бързо влизане от тараните.

Гарсия чу три силни взрива в бърза последователност и после настана ад.

Екипите влязоха едновременно в къщата. Луис Робинсън и агент Антонио Торо бяха екип „Алфа“ и вървяха най-отзад.

Задната врата водеше право в кухнята. Торо взриви ключалките. След част от секундата Робинсън ритна вратата и нахълта в къщата. Той видя едър, мускулест мъж, който седеше до правоъгълна маса в средата на стаята, отрупана с купчина найлонови пакетчета с бял прах, и автомат „Узи“ до него. Разбиването на вратата го изненада, но въпреки че отначало се стресна, той вече се надигаше от стола. Грабна автомата и започна да търси мишени. Пръстът му беше на спусъка.

— Oij ju![6] — изкрещя той на албански, когато видя да влиза първият човек в черно. Нямаше начин да кротува и думата „предавам се“ не беше в речника му.

Робинсън се приготви да му изкрещи да хвърли оръжието, но веднага забеляза заплахата. Очите на албанеца бяха изпълнени с гняв и решителност.

„Стреляй или ще те застрелят.“

Без да се колебае, Робинсън натисна спусъка на картечния си пистолет „Хеклер и Кох“, който кихна два пъти. Със заглушител и субзвукови муниции звукът не беше по-силен от бебешко кихане. Двата куршума улучиха албанеца право в гърдите, който политна назад. От раната рукна кръв и бързо обагри бялата му тениска. Мускулните спазми, които обзеха цялото му тяло, накараха лицето му да се изкриви от болка, и пръстът му се стегна около спусъка на узито. От дулото изригна неконтролируема стрелба. Куршумите се забиваха в стената и тавана и свистяха покрай главите на Робинсън и Торо. Единият прелетя на няколко милиметра от челото на Торо.

Командосите от специалните сили бяха разгледали внимателно снимката на Кен Сандс по пътя за Помона. Въпреки дългата коса и брадата те бяха сигурни, че ще го познаят в къщата.

Мъжът в кухнята не беше Кен Сандс.

110.

Екип „Бета“ се състоеше от Чарли Карило и Оливър Менса. Те бяха влезли в къщата през задната врата. Менса беше взривил ключалката, затова пръв нахлу вътре Карило. Всекидневната беше голяма, но оскъдно обзаведена — стар диван, маса с четири стола, две кресла и телевизор върху дървен шкаф. На дивана срещу вратата седеше висок, мършав русокос мъж. Изглеждаше дрогиран. До него имаше полуавтоматичен пистолет „Зиг зауер Р226 Х-файв“.

Мъжът подскочи, когато чу шума. За миг погледът му изглеждаше унесен и объркан, но после, сякаш някой размаха вълшебна пръчица за изтрезняване, очите му се фокусираха и той посегна към пистолета.

— Не — каза Карило и прицели червения лазерен лъч точно в челото му. — Повярвай, друже, не си достатъчно бърз.

Мъжът застина с ръка във въздуха, преценявайки възможностите си за избор. Знаеше, че ако направи рязко движение, мозъкът му ще се разплиска из стаята. В очите му гореше ярост.

Менса се беше придвижил мълниеносно и докато мерникът му търсеше други заплахи, вече беше до мършавия мъж и бе взел зиг зауера от дивана.

— На пода с ръцете зад гърба! Веднага! — заповяда Карило.

Мършавият не помръдна.

Карило се приближи до него. Нямаха време за губене в спорове или повтаряне на заповеди. Той доближи дулото на автомата си на няколко сантиметра от лицето на мъжа, сграбчи го за косата и го събори на пода.

Карило притисна с коляно врата на заподозрения, заби лицето му в пода и сложи белезници на китките и глезените му. Всичко продължи по-малко от пет секунди.

— Qij ju, ju ndyre derr![7] — изкрещя мършавият, когато Карило махна коляното си от врата му, и започна да се мята на земята като риба на сухо. Колкото и да беше силен обаче, нямаше да отиде никъде.

Карило погледна за последен път лицето му.

Не беше Кен Сандс.

111.

Хънтър не отиде в Помона. В последната минута реши да последва предчувствието си. След разговора с Гарсия той го следваше от два часа. Предчувствието го заведе първо в Удланд Хилс в югозападната част на долината Сан Фернандо и после на територията на порутена сграда в края на парк „Канога“.

Времето отново се беше променило и той долови мириса на дъжд във въздуха. Спря колата така, че да не се вижда, и предпазливо продължи пеша. Под прикритието на нощния мрак измина разстоянието за четири минути.

Мина през разнебитена желязна порта, която водеше към обрасъл с плевели бетонен двор на мрачна индустриална сграда. Приличаше на изоставен, средно голям склад или депо, но отвън стените изглеждаха все още солидни. Няколкото прозорци, които видя, бяха строшени, но се намираха високо, до покрива с кула на сградата — твърде високо, за да се покатери без стълба.

Робърт се скри зад ръждясал контейнер за отпадъци и наблюдава сградата няколко минути, но не забеляза движение. Продължи да обикаля постройката от безопасно разстояние. Когато стигна до задната страна, видя черен пикап. Същият, който беше следил цял ден.

Всичко изглеждаше абсолютно неподвижно.

Робърт се промъкна, като се движеше тихо и използваше сенките за прикритие.

Едва когато стигна до пикапа, различи очертанията на тъмен вход, широк два метра, в задната стена на сградата. Големите плъзгащи се метални врати бяха открехнати и пролуката беше достатъчно голяма, за да може Хънтър да се провре, без да ги разтваря по-широко. Това беше предимство, защото се съмняваше, че ръждясалият плъзгащ се механизъм ще бъде безшумен.

Влезе вътре, спря и се ослуша. Единствената светлина идваше през разбитите прозорци на тавана, но не беше достатъчна, за да го упъти в безлунната нощ. Мястото миришеше на урина и гнило. Въздухът беше спарен и тежък и дращеше гърлото и ноздрите му всеки път, когато го вдишаше.

Робърт не чу никакъв звук и реши да запали фенерчето си. Щракна го и видя, че се намира в стая двайсетина квадратни метра със стоманена врата в средата на стената срещу него. Повърхността й беше сива и нашарена с петна. На бетонния под бяха разпръснати празни бутилки, използвани презервативи, счупени стъкла, изхвърлени спринцовки и други боклуци, оставени от бездомници и наркомани. Хънтър бавно се приближи до металната врата, като внимаваше да не стъпи в отпадъците. И тази врата беше отключена, но този път трябваше да я отвори по-широко, за да се вмъкне. Сега видя бледа бяла светлина, проникваща някъде отвъд вратата.

Той угаси фенерчето, даде малко време на очите си да привикнат със сумрака, извади пистолета си „Хеклер и Кох USP“ четирийсет и пети калибър и се приготви да бутне вратата. И в същия миг чу бръмченето на нещо, което звучеше като малък верижен трион или електрически кухненски нож за рязане на месо, последвано от ужасен вик на мъж, разнасящ се от съседната стая.

Играта свърши. Край на потайното промъкване.

Хънтър отвори вратата, насочи пистолета и влезе. Стаята беше по-голяма от предишната. Бледата светлина идваше от два захранвани с батерии лампиона, поставени на метър от отсрещната стена и на метър и половина една от друга. Между тях имаше метален болничен стол. Голият човек на него беше завързан за глезените и китките. Мъж на петдесет и няколко години, със закръглени бузи, заострена брадичка и буйна прошарена коса. Той вдигна глава и тъжните му, умоляващи очи срещнаха погледа на Робърт.

След няколко секунди Хънтър го позна. Бяха се виждали най-малко веднъж. Робърт беше сигурен, че е било на някакво светско събитие, вероятно на церемонията за връчване на наградите „Пурпурно сърце“ на полицията миналата година. Името му беше Скот Брадли, най-малкият брат на окръжния прокурор Дуейн Брадли. По-лошото обаче беше, че Хънтър познаваше и човека, който стоеше зад стола и държеше електрически кухненски нож за рязане на месо.

Въпреки подозренията си пак не можеше да повярва на очите си.

112.

Капитан Фалън и новобранецът Нийл Гримшоу бяха екип „Гама“. Задачата им беше да влязат в къщата през големите френски прозорци на верандата, които водеха към спалнята. Завесите бяха дръпнати и те нямаше как да разберат дали стаята е празна или не, и ако има хора, колко са, нито дали са въоръжени. Козовете им бяха изненадата и бързината.

Гримшоу взриви ключалката с един-единствен изстрел, който разпръсна във въздуха дъжд от стъкла и трески. Преди стъклата да се посипят на пода, Фалън отвори с ритник вратите и нахлу вътре, оглеждайки цялата стая наведнъж. Вляво имаше вграден гардероб, на пода — двоен матрак, бутнат до стената срещу Фалън, малък портативен телевизор върху шкафче вдясно и голямо огледало на под с вече оформени линии от нещо, което можеше да е само кокаин. На матрака с гръб към Фалън седеше гол мъж с рошава опашка. Стенанията на удоволствие, разнасящи се от устата на дребното русо момиче, което беше увило крака около него, бързо се превърнаха в уплашени писъци. Тя не беше на повече от осемнайсет години.

Мъжът дори не се обърна. Все още с краката на момичето, увити около ханша му, той се претърколи наляво и посегна към автомата „Узи“, подпрян на стената.

Не можа да го стигне.

Фалън натисна спусъка на картечния си пистолет „Хеклер и Кох“ и оръжието кихна тихо веднъж. Куршумът се заби в ръката на мъжа точно когато пръстите му бяха на пет-шест сантиметра от узито, раздроби костта, разкъса сухожилията и разпръсна червеникава мъгла от кръв във въздуха, която опръска лицето на момичето.

Мъжът изкрещя от болка. Викът му прозвуча като рев на ранен звяр. Ръката му се дръпна към гърдите и разпръсна още кръв върху тялото на момичето и матрака.

— Движението не е добра идея — каза Фалън и се прицели в главата му.

Гримшоу също беше влязъл в спалнята. Лазерният му мерник оцветяваше с червена точка гърдите на момичето. Беше се съсредоточил толкова усилено, че не забеляза, че вратата на банята зад него се отваря.

Изстрелът на ловната пушка беше оглушителен и насочен право в гърба на Гримшоу. Той пое пълната сила на удара, който го блъсна напред. Картечният пистолет изхвърча от ръцете му и Гримшоу се строполи на пода.

Фалън беше усетил опасността и бе започнал да се обръща, преди да прозвучи изстрелът, но не можа да стигне навреме дотам. Като на забавен кадър той видя струйката дим, излязла от дулото на дванайсеткалибровата ловна пушка, и как прострелват Гримшоу в гърба. Всичко друго направи машинално. Фалън беше най-добрият стрелец в затворено помещение в лосанджелиските специални сили. Беше тренирал в хиляди симулации и участвал в стотици реални сценарии като този.

Той видя, че дулото на пушката отново се движи и се прицелва в него. Погледът му срещна очите на стрелеца само за част от секундата и въпреки онова, което съзря, Фалън не се поколеба. Натисна спусъка и този път картечният му пистолет кихна два пъти. И двата куршума проникнаха в средата на челото на мишената и излязоха през тила, оставяйки дупка с големината на малка ябълка. Сиво вещество, кръв и частици от кости оплискаха отсрещната стена.

Момичето, което държеше пушката, беше още по-младо от онова на матрака под мъжа с опашката. Тя имаше невинно лице на ученичка, с трапчинки и лунички. Докато падаше на колене, пълните й със сълзи очи бяха безжизнени, но не се отместиха от Фалън, докато тя се приведе напред и се свлече на пода.

Мъжът на матрака се възползва от разсейването на Фалън и за втори път посегна към узито си, но лявата му ръка не можеше да се движи. Това го принуди да извие тяло и да понечи да вземе автомата с дясната си ръка. Грабна оръжието, но позицията му не беше удобна за стрелба. Мъжът започна да извива тяло на другата страна, за да може да се прицели във Фалън. Това обаче не можеше да се случи достатъчно бързо, Фалън отново насочи картечния си пистолет към него.

— Хвърли го — извика командосът, но мъжът крещеше от гняв, докато се извръщаше, жаден за кръв.

Фалън отново натисна спусъка и стреля два пъти. Куршумите раниха мъжа с опашката в дясното рамо и раздробиха ключицата и лопатката му, преди той да успее да се прицели. Ръката му веднага увисна неподвижно.

Момичето под него, вече обляно в неговата кръв, нададе ужасен писък, който набираше сила в гърлото й, откакто девойката от банята се строполи на пода, и после изпадна в истерия.

Мъжът с опашката пусна узито върху русокосото момиче. Тя започна да рита и да се гърчи, опитвайки се да го махне от себе си.

Без да отмества мерника от мъжа и момичето на матрака, Фалън тръгна към банята, прескачайки трупа на тийнейджърката. В банята нямаше никого.

— Има ранен — извика той в микрофона на шлема си.

Две секунди по-късно вратата на спалнята се отвори.

В стаята влезе екип „Алфа“, следван непосредствено от екип „Бета“. Всяко от оръжията им беше прицелено в различен квадрант на помещението.

— Стаята е чиста — съобщи Фалън.

— Цялата къща е чиста — каза Торо, който стоеше на прага.

Операцията беше продължила трийсет и три секунди и за жалост се бе превърнала в кървава баня.

Докато Робинсън и Торо държаха на прицел мъжа и момичето на матрака, Фалън насочи вниманието си към Гримшоу, който лежеше на пода.

— Гримшоу — извика той и коленичи до него.

Младият командос не отговори. Вратът му беше облян в кръв.

— По дяволите. — Фалън надигна окървавената му глава. — Защо не провери банята? Аз контролирах положението в стаята, хлапе.

Опита се да намери пулса му.

Нищо.

Дванайсеткалибровата ловна пушка стреля с оловни сачми, които се разпръсват. Това означава, че мощта на горящия заряд се разпределя между сачмите, които губят енергия по пътя си. От разстояние ловните пушки не са много полезни, но големият брой разпръсващи се сачми ги прави идеално оръжие за сражения отблизо. Момичето с ловната пушка неволно се беше прицелило високо. Повечето сачми бяха пропуснали бронежилетката на Гримшоу и го бяха улучили във врата. Бяха разкъсали кожа, мускули, артерии и вени. Кръвта, която шуртеше от врата му, беше като отворено кранче на чешма.

— Трябва ни лекар — извика в микрофона Фалън и започна да прави сърдечен масаж на Гримшоу, отказвайки да повярва очевидното. Ала никой не можеше да направи нищо. — Мамка му! — изкрещя той, все още вкопчен в безжизненото тяло на Гримшоу.

Членовете на екип „Бета“ се приближиха до матрака, където русокосото момиче продължаваше да пищи. Робинсън погледна кървящия мъж върху нея.

Бяха спипали човека, когото търсеха.

113.

— Хвърли оръжието, детектив — заповяда Скулптора, втренчи се в очите на Хънтър и опря електрическия нож в гърлото на Скот Брадли.

Робърт не помръдна. Ръката му не трепна.

— Сигурен ли си, че искаш да играеш тази игра, Робърт? Добре, нямам нищо против.

Мощният електрически нож беше включен и бръмченето му отекваше в стаята като хиляди зъболекарски бормашини.

Скот беше толкова ужасен, че от устата му излизаше само немощно хленчене.

Хънтър не помръдваше.

— Както искаш. — С мълниеносно движение Скулптора сграбчи дясната ръка на жертвата си и доближи ножа до показалеца. Остриетата с лекота срязаха кожата и костта. Пръстът тупна на пода като мъртва птица. Кръв изпръска всичко наоколо.

Скот издаде гърлен вик и се опита да дръпне ръката си, но вече беше късно. Пръстът му го нямаше и ръката му беше окървавена. Скот придоби такъв вид, сякаш щеше да припадне.

— Добре — извика Робърт и вдигна ръце. — Ти печелиш. — Той спусна предпазителя на пистолета си и сложи оръжието на пода.

Скулптора изключи електрическия нож.

— Ритни го насам. И по-надалеч от теб.

Хънтър се подчини и ритна пистолета си към Скулптора. Оръжието се плъзна по бетонния под и се удари в стената.

— И резервното оръжие.

— Нямам.

— Сериозно? — Скулптора отново включи електрическия нож.

— Не! — изкрещя Скот.

— Нямам — извика Робърт. — Не нося резервно оръжие.

— Добре. Съблечи се… бавно. Свали дрехите си и ги хвърли настрана. Може да запазиш бельото си.

Хънтър изпълни заповедта.

— А сега легни по лице и разпери крака и ръце.

Робърт знаеше, че трябва да съдейства. Времето за него и Скот изтичаше.

— Знаеш ли нещо? — попита Скулптора, докато превързваше ръката на Скот. — Не се съмнявах, че ще се досетиш. Знаех, че ще свържеш нещата, ще изтълкуваш значението на скулптурите, ще видиш сенките им и ще разбереш какво ти казвам. Не очаквах обаче, че ще го направиш толкова бързо. Не и преди да приключа. Не и докато липсва тази последна част. Как го направи? Как се досети?

Хънтър подпря брадичка на бетонния под и погледна в очите Скулптора.

Оливия, голямата дъщеря на Дерек Никълсън, най-после излезе иззад металния стол. Беше цялата в черно. Носеше трико от непромокаема материя с вдигнат догоре цип. Махна качулката от главата си и Робърт видя, че си е сложила черна гумена шапка. Обувките й бяха няколко номера по-големи за краката й. Хънтър си спомни какво беше казал главният криминалист за отпечатъците от обувки, намерени на второто местопрестъпление, лодката на Насхорн — че разпределението на тежестта на всяка стъпка е неравномерно. Това предполагаше, че убиецът или куца, или нарочно носи голям номер обувки. Оливия още държеше в ръката си електрическия нож.

— Успя да ме заблудиш. Беше много убедителна — каза Робърт, припомняйки си първия ден, когато я видя в дома на баща й. — Поведението ти… Сълзите… неконтролируемото треперене… отчаянието в гласа ти… Повярвах на всичко.

Оливия не трепна.

— Е, как се досети? — повтори тя.

Той преглътна. Трябваше да печели време.

— От една приятелка на майка ти — отвърна и видя, че думите му удариха като камшик Оливия.

Гняв и тъга изпълниха очите й. Тя изчака малко, за да се успокои.

— Каква приятелка?

— Една нейна позната. Не знам истинското й име. Представи се като Джуд.

— Какво ти каза?

Робърт се закашля.

— Не много.

Оливия зачака, но той не добави нищо повече.

— Продължавай да говориш или ще започна да режа.

— Тя ни се обади, за да ни разкаже за жертвите. Твоите жертви.

— Какво ви каза?

— Пребили я. Цялата група. Също като майка ти.

Хънтър видя, че лицето на Оливия се зачерви от гняв. Горящите й очи се съсредоточиха върху Скот, който слушаше внимателно, но още беше уплашен и очевидно изпитваше силна болка.

— Разбрахме какво изобразяват фигурите на сенките — побърза да добави Робърт, опитвайки се да принуди Оливия отново да насочи вниманието си към него. — Но ги изтълкувахме погрешно… донякъде.

Усилията му се увенчаха с успех. Тя отново се обърна към него.

— Отне ни известно време, но се досетихме какво означават койотът и гарванът. Ти ни казваше, че баща ти е лъжец.

— Той не ми беше баща — с отвращение изрече Оливия.

— Добре. Извинявай. Ти ни казваше, че Дерек Никълсън е бил измамник и лъжец — поправи се Хънтър.

— Такъв беше. — Гласът й потрепери от гняв. — Бях на три години, когато майка ми умря. Лъгаха ме двайсет и осем години. Разиграваха ме като кученце, за да повярвам в една лъжа.

— Много съжалявам — каза Робърт и замълча за миг. Извитият му врат започна да го боли. — Но ни отне цяла вечност, докато разберем, че ни разказваш някаква история, сцена по сцена, като в куклен театър.

Скот изглеждаше озадачен.

Оливия не каза нищо.

— Но разчетохме погрешно втората скулптура и сянката й — продължи детективът. — Обмислихме десетки тълкувания и накрая аз бях убеден, че ни показваш сцена на бой. Група младежи, които са излизали заедно и са се напивали и надрусвали. Един ден се сбили, нещата излезли от контрол и някой умрял. Освен това стигнахме до заключението, че Андрю Насхорн е бил водачът на групата.

— Той беше боклук — заяви Оливия.

— Но ти не си ни показвала сцена на бой, нали? — попита Робърт. — Не си изобразила двама души, които се бият на земята, а останалите от групата гледат. Показала си ни сцена на изнасилване, в която другите гледат.

— Не са гледали, а са се редували. — В очите й гореше блясък като разразяваща се буря.

— Тя беше улична курва. — Скот най-после беше събрал сили да говори. — Анди я забърса на един тъмен ъгъл на Сънсет Стрип. Тя си го търсеше. Чукаше се, за да си изкарва прехраната. Това не е изнасилване.

Оливия се завъртя толкова бързо, че се превърна в неясно, размазано петно, и заби юмрук в челюстта му.

Из стаята се разхвърчаха пръски кръв.

— Няма да говориш, докато не ти кажа, лайнар!

Хънтър трепна на пода.

— А ти не мърдай, докато не ти кажа.

— Никъде няма да ходя.

Напрежението се засилваше.

— Слушам те — каза Оливия. — Как се досети, че е сцена на изнасилване?

— Джуд също е била проститутка. Когато се свърза с нас, тя ни разказа как една нощ се качила в колата на Насхорн и той я закарал някъде, където чакали останалите от групата. Изнасилили я групово, пребили я и правили каквото искат с нея. — Робърт отново се закашля. — След това Джуд ни разказа за жената, която срещнала, Рокси. — Той погледна Оливия, за да прецени реакцията й. По изражението й личеше, че името й е познато, но тя не каза нищо и Хънтър продължи: — Рокси казала на Джуд, че не е проститутка. Не го била правила никога, но тогава била отчаяна. Имала болно дете и нямала пари за лекарство. Смятала да работи на улицата само една нощ, за да изкара достатъчно пари. Жертвала се заради детето си. — Робърт погледна Скот. — Ето защо не е била улична курва, не си го е търсела и не се е чукала, за да си изкарва прехраната. Била е отчаяна, не е имала избор и се е страхувала за живота на детето си.

Очите на Оливия се напълниха със сълзи.

— Страдах от астма. Спомням си, че получавах ужасни пристъпи, когато бях малка.

— Джуд ни каза, че една нощ видяла Рокси да се качва в колата на Насхорн. Опитала се да я спре, но закъсняла. Никога повече не видяла Рокси.

— Името й беше Сандра. Сандра Елуд. И аз се казвам Оливия Елуд. — Тя отново отиде зад стола на Скот.

Хънтър не я виждаше какво прави.

— Разкажи му — заповяда Оливия на Скот през стиснати зъби и размаха ножа пред очите му. — Разкажи му как се е случило. — Гневът я накара да се разтрепери.

Скот я гледаше неуверено с широко отворени очи.

Със светкавично движение, преди той да успее да реагира, Оливия сграбчи кутрето му и го изви назад, докато го счупи. Изпукването беше толкова силно, че го чу дори Робърт, който беше в отсрещния край на стаята. Скот изкрещя от болка и Оливия го зашлеви през лицето.

— Разкажи му или ще строша всяка кост в тялото ти, а после ще те накълцам на парчета.

114.

Уплашеният и объркан поглед на Скот Брадли се отмести от Оливия към Хънтър и после обратно.

— Моля те — каза той. — Имам семейство. Жена и двама сина.

Оливия отново го зашлеви.

— Аз имах майка.

Скот съзря в очите й нещо, което не беше виждал в ничии други очи. Нещо, което го уплаши както никога дотогава. Разцепената му устна беше започнала да се подува. Той преглътна слюнката и кръвта в устата си, пребори се с желанието си да повърне и заговори:

— Познавахме се от баровете и клубовете в Западен Холивуд. Навремето непрекъснато висяхме по кръчмите. Срещахме се случайно навсякъде. Скоро започнахме да излизаме заедно. Идеята хрумна на Анди. Той предложи да забърше някоя улична курва и да я закара на някое усамотено място. Останалите трябваше да се скрием и да чакаме… — Той отмести поглед встрани.

— Не спирай да говориш — заповяда Оливия.

— Анди беше полицай, наскоро бе завършил академията. Районът му беше Западен Холивуд. Знаеше кои проститутки нямат сводник и закрила.

Робърт затвори очи и въздъхна тежко. Без закрилата на сводник за групата нямаше да има последици, ако нещата загрубеят.

— В онази нощ Анди доведе мършавата куч… — Скот млъкна, преди да довърши думата. — Мършавата жена. Беше дребна. Анди каза, че името й е Рокси. Тя… — Той поклати глава, докато си спомняше. — Тя много се уплаши, когато ни видя всичките. — Скот наведе глава, отбягвайки очите на Хънтър и Оливия.

— И всичките харесвахте това, нали? — попита Оливия. — Харесваше ви, когато те показваха колко са уплашени.

Скот не отговори.

Робърт следеше с поглед Оливия. Тя още стоеше зад стола на Скот. Беше взела пистолета на Хънтър от пода и той я видя, че дръпна предпазителя. Времето им изтичаше.

— Онази нощ нещата се объркаха… много — продължи Скот. — Всичките се… забавлявахме, освен Дерек Никълсън. Той не искаше да го прави. Може би защото му предстоеше да се ожени или защото Рокси непрекъснато ни молеше да не я нараняваме…

Хънтър знаеше, че молбите на Рокси само са разпалвали садистичния огън в тях. Колкото повече се е страхувала, толкова повече те са се възбуждали.

— Тя повтаряше, че има дъщеря, която е болна. — Скот млъкна и за миг в стаята настъпи тишина, и всеки остана сам с мислите си.

— Разкажи му колко много са се объркали нещата — наруши мълчанието Оливия.

— Всичките бяхме надрусани и пияни. Нейтън се държа много грубо с нея. Не забелязахме кога е станало, но Рокси беше престанала да диша.

— Ти би ли я?

— С Дерек не направихме нищо. Бяха Анди и Нейтън.

Оливия погледна ръката на Скот. Беше готова да му отреже още един пръст.

— Да, те я биха, но не беше насилие. Засилваше възбудата за тях. С Дерек само гледахме, кълна се. Не я удряхме. Това не ни харесваше. Не ни възбуждаше.

Това бяха думите на Дерек Никълсън, когато се беше изповядал пред Оливия.

— Вероятно си е ударила главата — продължи Скот. — Не може да е умряла от няколко шамара.

Оливия погледна Робърт и после отново насочи вниманието си към Скот:

— Говори.

Скот изхрачи кръв.

— Когато осъзнахме, че Рокси е мъртва, всички се паникьосахме. Не знаехме какво да направим. Никой не разсъждаваше трезво. Бяхме употребили твърде много алкохол и дрога. Предложих да я оставим там и да се пръждосваме, но Анди каза, че не става. Веществените доказателства, които ченгетата щели да намерят в стаята и по трупа й, щели да ни изпратят за дълго зад решетките. Можело да се опитаме да почистим, но нямало гаранция. И после Анди измисли план.

Хънтър почувства, че стомахът му се свива. Знаеше какъв е планът.

— Анди излезе и донесе няколко дебели найлона, касапски сатър, дълга тънка верига, катинари и голяма, правоъгълна метална кутия за инструменти. Само че не беше достатъчно голяма да побере човешко тяло. — Скот млъкна и отмести поглед встрани.

— Не спирай точно сега — подкани го Оливия. — Разкажи му ти какво направи.

— Не съм направил нищо — заоправдава се той.

Тя му удари още един шамар. Раната на устната му се отвори и в стаята отново се разхвърчаха пръски кръв.

Скот се разтрепери и бързо си поех дъх няколко пъти.

— Кажи му.

— Нейтън беше работил на половин ден в месарница. Биваше го с касапския сатър — каза Скот.

Оливия не трепна. Вече беше чувала цялата история.

— Ние с Дерек не можехме да гледаме. Излязохме навън, докато Анди и Нейтън го правеха. Дерек беше много разстроен. Тревожеше се за дъщерята на куч… на жената — какво ще стане с нея и така нататък. Притесняваше се повече за нея, отколкото за нас. Това вероятно имаше нещо общо с факта, че беше загубил майка си, когато е бил много малък. Искаше да отиде при ченгетата, но знаеше, че ако го стори, дълго ще гние в затвора. Следваше право последна година. Беше сгоден и щеше да се жени след месец. Не искаше да проваля живота си. Освен това, ако отидеше при ченгетата, Анди щеше да го убие. Щеше да убие всички ни. Каза ни го. — Скот млъкна, за да си поеме дъх. — Когато Анди и Нейтън приключиха, всичко, което бе останало, беше кутията за инструменти с катинара и веригата. Баща ми имаше яхта и ключовете бяха в мен. Възложиха ми задачата да изхвърля кутията, колкото мога по-далеч от брега. Анди дойде с мен, а другите си отидоха вкъщи. Кутията беше тежка. Нямаше да изплува.

„Последната жертва — помисли си Хънтър. — Онзи, който е изхвърлил трупа.“

— Дерек трябваше да се отърве от чантата на жената и документите й. — Погледът на Скот се насочи към Оливия. — Предполагам, че така те е открил. Не е изхвърлил чантата. Запазил е вещите на Рокси.

Оливия не каза нищо.

— След онази нощ се виждахме все по-рядко, докато накрая се отчуждихме. Всеки продължи по пътя. Но запазихме нашата тайна.

— Не всички — възрази Оливия, удари Скот по тила с ръкохватката на пистолета на Хънтър и го повали в безсъзнание.

115.

Робърт отново се размърда и Оливия насочи пистолета към главата му.

— Недей, детектив. Повярвай ми, умея да стрелям. И от това разстояние не пропускам. Ако има нещо, на което баща… — тя се изкашля нервно — Дерек ме научи, това е да стрелям.

— Вратът ме боли. Само го раздвижвам.

— Не го прави.

— Добре, няма.

Оливия отиде в лявата страна на стаята.

— Още не си ми казал как разбра, че съм аз. Знам, че си се досетил какво искам да ви кажа с фигурите от сенки, но как разбра, че съм аз?

— След като чух какво се е случило на Джуд, нещата започнаха да се подреждат. Разбрах, че съм изтълкувал погрешно втората фигура от сянка. Не беше борба, а групово изнасилване. Не знаех, че Рокси е твоя майка, и предположих, че щом са пребили Джуд и Рокси, вероятно има и други. Например Рокси, която е имала дете. И че детето е разбрало всичко. От първата фигура от сянка, която ти ни остави, бях сигурен, че единственият начин, по който детето може да е разбрало, е чрез Дерек Никълсън. Изповед на смъртното му легло.

Оливия се изсмя ядосано.

— Той можа да живее с това, но не и да умре. Каква ирония, нали?

Хънтър знаеше, че много често хората понасят неизказаната вина през целия си живот, но малцина са готови да умрат с нея.

— За Дерек Никълсън да може да извика детето в дома си, за да му разкаже всичко — каза Робърт, — е означавало, че той е трябвало някак да се е осведомил кое е детето и къде е. Обмислях вероятностите, когато Джуд ми се обади отново снощи. Беше си спомнила името на детето на Рокси. Ливи.

Оливия трепна.

— Отначало помислих, че е фамилно име или дори мъжко име. Звучеше ми смътно познато, но когато видях снимката на Дерек Никълсън и съпругата му, която сестра ти ми даде, си спомних къде съм го чувал. Беше галено име. Алисън те нарече така, когато бяхме в дома ти. Не е често срещано галено име за Оливия, но ти се казваш така.

Тя се усмихна меланхолично.

— Майка ми винаги ме наричаше Ливи, никога Лив или Оли, или нещо друго. Харесваше ми. Беше различно. Алисън е единствената, която ме нарича така.

— След това проверих миналото ти. Учила си в медицинско училище.

Оливия повдигна рамене.

— В Калифорнийския университет, но реших, че не искам да се занимавам с това. Обаче знанията ми послужиха.

Тя не добави нищо повече и Хънтър продължи:

— Обадих се на една позната, която има достъп до базата с данни на калифорнийския Отдел за социални услуги. Открих, че Дерек Никълсън те е осиновил през първата година на брака си. Странен избор за млада двойка, която няма проблеми да има деца. Всъщност Никълсън те е осиновил същата година, когато жена му е забременяла с първата им дъщеря, Алисън.

— Тогава знаеш, че той ме осинови от чувство за вина заради онова, което е направил. — Гневът се завърна в гласа на Оливия. — Вина, че е бил член на групата зверове, които са изнасилили и убили майка ми. Вина, че го е допуснал да се случи. Вина, че не е казал на полицията.

Робърт не отговори.

— Как бих могла да живея с тази мисъл, Робърт, кажи ми? Борих се с нея. Дерек Никълсън ме извика на смъртното си легло, за да ми каже, че целият ми живот е бил лъжа. Бях осиновена не в семейство, което иска да сподели любовта и грижите си за мен, а в семейството, което иска да забрави вината си.

— Не мисля, че съпругата на Дерек е знаела какво се е случило — каза Хънтър.

— Няма значение! — изкрещя Оливия. — Той я е убедил да ме вземе. Казал й е, че майка ми е наркоманка, която ме е изоставила. И че съм бедно хлапе, нежелано и необичано. Но аз бях обичана, докато те не отнеха майка ми. Дерек не ме искаше. Единственото му желание беше да намали чувството за вина, която разяждаше душата му. Аз бях ежедневното му хапче, за да се почувства добре. Опиат срещу вината. Трябваше само да ме погледне и да намери спокойствие в извратеното си сърце. Казвал си е, че всичко е наред, защото е дал по-добър живот на детето на горката проститутка. Аз обаче не исках по-добър живот. Обичах майка си, но Дерек ме накара да мисля, че тя не ме е искала. И че е избягала. И двайсет и осем години аз я мразех, че ме е изоставила.

Робърт разбра откъде извира невероятното желание за насилие у Оливия. Безсилен гняв. Двайсет и осем години тя е мразила майка си заради нещо, което тя не е направила. Когато Оливия е научила истината и че е била лъгана през по-голямата част от живота си, гневът й се е събудил и е набрал нова сила и насоченост. Двайсет и осем години е дълго време да сдържаш гнева си.

По лицето на Оливия потекоха сълзи и гласът й потрепери:

— Още помня майка си. И колко красива беше. Още помня как играехме на куклен театър от сенки всяка нощ, когато си легнех. Тя беше много умна и изобретателна и измисляше всевъзможни фигури — животни, хора, ангели… всичко. Бяхме бедни, затова нямах истински играчки. Нашият куклен театър от сенки беше играчката ми. Седяхме часове наред и съчинявахме различни истории. Създавахме глупави пиески на стената. Трябваха ни само запалени свещи и ръцете ни. Бяхме щастливи.

Хънтър затвори очи. Затова Оливия бе сътворила фигурите от сенки, хвърляни от скулптурите, направени от частите на телата на жертвата й — зловеща почит към паметта на майка й. Още един начин да излее гнева си.

— Дерек никога не играеше с мен — добави Оливия и поклати глава. — Когато бях малка, той никога не играеше с мен в парка или на друго място. Не ми четеше приказки, не ме качваше на раменете си и не се преструваше, че пием чай на куклено парти. Играех си сама на куклен театър от сенки.

Робърт не беше в състояние да отговори.

— След като Дерек ми каза истината, аз се прибрах у дома и плаках три дни. Нямах представа как ще продължа да живея. Животът ми беше лъжа, добро дело, което да позволи на баща ми да спи нощем. Не бях обичана, както би трябвало да се обича едно дете. Обичаше ме само майка ми. И сега знаех, че четиримата мъже, които са осакатили тялото й и са я изхвърлили в океана като ненужен боклук, имат свои семейства, преуспяват в кариерите си и живеят без капка угризения за онова, което са направили. И най-лошото беше, че те бяха продължили с живота си, без да бъдат наказани.

Хънтър знаеше, че малцина не биха се сломили от преживяване като на Оливия. И малцината, които не биха се сломили, със сигурност щяха да бъдат увредени психически завинаги.

— И двамата знаем, че не можех да направя с информацията нищо, което да изправи пред правосъдието тези хора. Убийството беше станало преди двайсет и осем години. Нямах доказателства, освен думите на един умиращ човек. Никакви действия нямаше да бъдат предприети от полицията, прокуратурата, щата, от никого. Никой нямаше да ми повярва. Трябваше да продължа да живея така, както през изминалите двайсет и осем години. — Тя поклати глава. — Не можех да го направя. Ти би ли го сторил?

Робърт се замисли за баща си, който беше застрелян във филиал на „Банк ъв Америка“. Тогава Хънтър не беше ченге. Но помнеше гнева си. Ярост, която все още дремеше в него. И въпреки че сега беше ченге, ако се изправеше очи в очи с хората, които бяха застреляли баща му, той щеше да ги убие без колебание.

— Мислех да се самоубия. — Оливия върна Робърт в настоящия момент. — И после осъзнах нещо. Ако мога да убия себе си, тогава мога да убивам и други хора. И реших, че каквото и да се случи, ще раздам своето правосъдие. Заради майка ми. Тя заслужава справедливост. — Втренченият й поглед обходи стаята.

— Всичко стана като насън. Сякаш майка ми беше там, казваше ми какво да направя и напътстваше ръката ми. Баща ми… — На лицето й отново се изписа гняв. — Дерек Никълсън обичаше митологията. Вечно четеше разни книги и цитираше откъси. Беше уместно да го превърна в митологичен символ. — Тя се дръпна назад, освободи плъзгача на пистолета на Хънтър и ръчно зареди патрон в гнездото.

Време беше за последното действие.

116.

Робърт отново погледна Оливия. Нямаше как да се приближи до нея, без тя да го застреля. Стаята беше голяма и жената беше твърде далеч от него, за да предприеме нещо. Освен това той лежеше на пода с разперени ръце и крака. Мускулите му нямаше да реагират незабавно.

— Искаш ли да видиш последната скулптура? — попита Оливия. — Последната фигура от сянка? Завършекът на моята пиеса на справедливост?

Хънтър отново подпря брадичка на пода и погледна Оливия и после Скот, който още беше в безсъзнание.

— Оливия, недей. Не е необходимо да го правиш.

— Необходимо е! Двайсет и осем години Дерек Никълсън успокоява съвестта и вината си, като съжаляваше горката дъщеря на проститутката. Двайсет и осем години онези гадняри си живееха живота, без да бъдат наказани. Сега е мой ред да успокоя съвестта си, докато все още имам такава. Стани — заповяда тя.

Робърт се поколеба.

— Казах, стани. — Оливия насочи пистолета към него.

Той бавно стана от пода. Мускулите и ставите го боляха.

— Ела тук. — Тя посочи към лявата страна на стаята, мястото до лампиона. — Опри гръб на стената.

Робърт се подчини.

— Виждаш ли фенерчето на пода, вдясно от теб?

Той погледна надолу и кимна.

— Вземи го.

Хънтър взе фенерчето.

— Вдигни го на нивото на гърдите си и го запали.

Робърт се запита какво става.

— Наложи се да импровизирам — каза Оливия. — Бях намислила нещо много по-страховито и болезнено — грандиозният ми финал, но при дадените обстоятелства ще трябва да се задоволя с това. Дано да ти хареса. Запали фенерчето! — повтори тя.

Хънтър вдигна фенерчето до гърдите си и го запали.

Оливия отстъпи встрани. Зад нея Скот все още се беше отпуснал в несвяст на стола. Главата му висеше назад. Вратът му беше оголен. Устата му беше отворена, сякаш бе заспал в тази поза и всеки момент щеше да захърка. На няколко крачки от него Оливия беше прикрепила тънка, но твърда тел към втория лампион, на метър и нещо от пода. Телта беше дълга шейсетина сантиметра и опъната хоризонтално. В края й беше сложен отрязаният показалец на Скот.

Робърт остана озадачен, но после видя фигурата от сянка, проектирана на отсрещната стена. Показваше силуета на главата на Скот, наклонена назад, с уста, сякаш застинала в писък. Пръстът на телта, на няколко крачки от него, хвърляше сянка, която приличаше на крива цилиндрична тръбичка, поставена под ъгъл. Поради липсата на видима дълбочина изглеждаше така, сякаш едната сянка е точно пред другата. Цилиндричната тръбичка сочеше към сянката на отворената уста на Скот.

В същия миг до тях стигна звукът на далечни сирени. Хънтър беше повикал подкрепления, преди да влезе в сградата, но съдейки по звука, разбра, че те са най-малко на три до пет минути разстояние. Твърде много.

Оливия го погледна. Изражението й показваше окуражително спокойствие.

— Знаех, че идват — каза тя и отново насочи пистолета към Робърт. — Но дали ти ще бъдеш жив, когато пристигнат тук, зависи от това колко бързо ще разбереш какво означава последната скулптура.

Той не откъсваше очи от пистолета.

— Не гледай мен. Гледай сянката.

Робърт се съсредоточи. Първата му мисъл беше, че образът прилича на човек, който чака с отворена уста под кранче, готов да пие. Щеше ли Оливия да излее нещо в гърлото на Скот и да го убие по този начин? Това би било драстична промяна в метода й на действие. Мислите му бяха объркани.

Изстрелът на пистолета в ръката на Оливия прозвуча като ядрена експлозия. Куршумът се заби в стената на няколко сантиметра от главата на Хънтър. Той трепна, за да се предпази, и изпусна фенерчето.

— Хайде, Робърт — подкани го тя. — Нали си умник. Опитно ченге. Не можеш ли да работиш под напрежение?

Сирените се усилваха.

— Сенките — настоя Оливия. — Гледай сенките. Изтълкувай ги. Времето ти изтича.

Хънтър взе фенерчето. Гледаше, но не виждаше. Какво означаваше сянката, по дяволите?

Вторият куршум се заби в стената вляво от него, този път по-близо до лицето му. Във всички посоки се разхвърчаха бетонни шрапнели. Някои охлузиха лицето на Робърт и разкъсаха кожата му. Той почувства, че по лицето му се стича топла кръв, но не изпусна фенерчето. Очите му бяха приковани в сянката на стената.

— Обещавам ти, детектив, следващият куршум ще намери главата ти. — Оливия се приближи до Хънтър.

Съзнанието му се мъчеше да се справи със заплахата, че след няколко секунди може да умре, и в същото време обмисляше вероятностите.

С периферното си зрение той видя, че Оливия отново се прицелва.

Не можеше да разсъждава.

И после го видя.

117.

— Запис — каза Робърт, когато пръстът на Оливия се уви около спусъка. Сянката изобразяваше микрофон, насочен към устата на Скот, а не кранче. — Записала си го. Докато той ти е разказвал историята, ти си записала всичко. Самопризнания.

Оливия спусна пистолета. Устните й се разтеглиха в лека усмивка. Тя вдигна лявата си ръка и показа на Хънтър малко цифрово записващо устройство.

— Записах ги всичките. Всеки път ги карах да ми разкажат какво се е случило. Историите им са еднакви. Гласовете на всичките са тук и разказват как са се изредили да бият и изнасилват майка ми, а после са я разчленили, натъпкали са осакатеното й тяло в кутия и са я изхвърлили в океана. Записах всички с изключение на Андрю Насхорн. Челюстта му беше счупена. Не можеше да говори. Но вече нищо от това няма значение.

Робърт не се сещаше какво да каже.

Скот измънка нещо неразбираемо и бавно отвори очи.

— Дръж — заповяда Оливия и хвърли на Хънтър записващото устройство.

Той го улови във въздуха, втренчи се недоверчиво и сетне погледна Оливия.

— Задръж го — каза тя.

— Може и да помогне, но няма да те лъжа — рече Робърт. — В нашата далеч не съвършена правосъдна система записът няма да промени много нещата, Оливия.

— Знам. Аз вече промених нещата, които исках. Раздадох правосъдие. — Тя посочи записващото устройство в ръката му. — Мислех да го изпратя на медиите и да разкрия всичко. Не заради себе си — знам какво ще се случи с мен, а заради майка ми. — Оливия избърса сълзата в окото си. — Тя заслужаваше правосъдие. Направи каквото мислиш, че е необходимо. — Оливия сложи пистолета на пода и го ритна към Хънтър.

— Арестувай шибаната кучка! — изкрещя Скот. — И ме измъкни оттук, тъпако! — Той започна да се мята на стола. — Курвата отряза проклетия ми пръст, не видя ли? Ще се погрижа да се изпечеш на електрическия стол, чуваш ли, скапана кучко? Брат ми ще те разкъса на малки курвенски парчета в съда.

Този път Робърт беше по-бърз от Оливия. Силният му удар улучи Скот в слепоочието. Скот отново се свлече на една страна, повален в безсъзнание.

— Той говори прекалено много — каза Робърт на Оливия и повдигна рамене. — Трябва да те арестувам. Това е дългът ми като детектив. Но няма да ти слагам белезници.

Този път учудване се изписа на лицето на Оливия.

— Ще излезем оттук и ще държиш ръцете си вдигнати високо. — Хънтър погледна Скот Брадли. — Но ще сложа белезници на този гадняр.

Гневът беше изчезнал от очите на Оливия.

— Ти си добър човек, Робърт, и добро ченге. Но аз съм планирала всичко от самото начало. Моята история може да има само един край. Финалът на режисьора. А той не включва арест.

Хънтър видя, че тя сложи в устата си нещо с големината на монета от двайсет и пет цента и че стисна челюсти. Чу хрущенето, когато тя го строши със зъби и го глътна. Той се втурна към нея, но Оливия вече падаше на пода. Беше погълнала доза цианид петдесет пъти по-голяма от смъртоносната.

Когато полицаите превзеха сградата, сърцето й отдавна беше спряло да бие.

118.

Хънтър разговаря деветдесет минути с Гарсия, капитан Блейк и Алис и им разказа какво се случи.

— Трябва да призная, че когато ми се обади и ме помоли да вляза в базата с данни на калифорнийския Отдел за социални услуги — каза Алис, — и да търся документи за осиновяване на Оливия, помислих си, че искането ти е много странно, но че тя е заподозряна, изобщо не ми мина през ума. Единственото странно нещо, което открих, беше колко бързо е била осъществена процедурата. Законите за осиновяване в Калифорния не са строги. Единственото изискване е осиновителят да е най-малко десет години по-възрастен от осиновяваното дете. Дерек Никълсън наскоро е бил завършил право. Имал е много приятели в съдебната система и е познавал много хора.

— Съдии — добави Карлос.

— И съдии. Имал е връзки, познавал е закона и е уредил бързо всичко. Обикновено процесът за осиновяване в Калифорния продължава от шест месеца до година. Документите на Дерек Никълсън са били одобрени за по-малко от деветдесет дни без въпроси, всичко привидно честно и почтено.

— За да заобиколиш закона, трябва да го познаваш — отбеляза Робърт.

— Вярно е — съгласи се Алис. — И с влиятелни приятели всичко е възможно.

— Но как разбра, че Оливия ще хване следващата си жертва снощи? — попита Гарсия.

— Не знаех. Имах само подозрения и рискувах. — Хънтър прокара пръсти по двете порязвания на лявата страна на лицето си. Беше отказал да го превържат.

— Рискува? — попита Барбара.

— Сутринта отидох без предизвестие в дома на Оливия под претекст, че имам нова информация и че искам да й задам още няколко въпроса. Когато предишната вечер двамата с Карлос разговаряхме с Оливия и сестра й, аз ги помолих да ми дадат снимка на баща им на млади години. Алис имаше стара сватбена снимка, която беше сложена на шкаф във всекидневната й. Даде ми я Оливия. Докато я държеше и я гледаше, съзрях нещо в очите й. Някакво силно чувство. Помислих, че е скръб. Сутринта, когато се отбих в дома й, аз й върнах снимката и в очите й отново блесна същото чувство. Не беше скръб, а нещо много по-дълбоко и болезнено. — Робърт потърка очи. — И тогава я попитах дали баща им е играл на театър от сенки с нея и сестра й, когато са били малки.

— Дал си й да разбере, че знаем какво е значението на скулптурите — каза Алис.

Хънтър кимна.

— Но Оливия се държа много хладнокръвно. Престори се на изненадана от странния въпрос, но не издаде нищо друго. След това я попитах дали майка й е играла на театър от сенки с нея и хладнокръвието я напусна за миг. Погледът й пак беше унесен и за част от секундата изражението й стана нежно, а после пак се втвърди. Не я бях виждал такава. И тогава реших да рискувам. Казах й, че през нощта сме отбелязали ново развитие в случая и сега сме сигурни, че убиецът има само още едно име в списъка си. Добавих, че до двайсет и четири часа ще знаем името на последната жертва и ще я поставим под постоянно наблюдение.

Гарсия се усмихна.

— С други думи, ако си се окажел прав и тя е Скулптора, ти си й казал, че трябва да действа през следващите двайсет и четири часа, ако иска да хване жертвата си преди нас. Принудил си я да ускори нещата.

Робърт кимна отново.

— Но нямах време да се върна в полицейското управление и да подам искане за екип за наблюдение. Нямах и основания да мотивирам искането. Разполагах само с подозрения и едно галено име.

— Решил си да нарушиш протокола и сам да извършиш наблюдението — заяви капитан Блейк, но тонът й не беше строг.

— За двайсет и четири часа — потвърди той.

— И какво направи Оливия? — попита Алис.

— През по-голямата част от деня не излезе от дома си.

— Вероятно е обмисляла плана си — предположи Барбара.

— Когато излезе, Оливия потегли право към Удланд Хилс, където се срещна със Скот Брадли на един паркинг. Той слезе от колата си и се качи в нейната.

Всички се намръщиха.

— Смятам, че Оливия вече е била установила контакт със Скот през последните няколко дни — продължи Робърт. — Той е женен, но има слабост към хубавите жени, особено ако му кажат, че са послушни. Оливия е знаела как да го съблазни. Сигурен съм, че няколко дни се е подготвяла за него.

— И това обяснява промяната на метода й на действие — каза Карлос. — Всички предишни убийства са били извършени на места, където жертвите са се чувствали удобно и в безопасност — дома на Никълсън, лодката на Насхорн и кабинета на Литълуд. Скот Брадли има съпруга и двама сина и това прави използването на дома му много по-трудно. Не е имал и служебен кабинет. Той е брокер на фондовата борса и работи в голямо помещение с десетки други хора.

Хънтър беше съгласен.

— Трябвало е само да му се обади и да му каже, че иска да се срещнат — добави Алис. — Убедена съм, че той е зарязал всичките си ангажименти за вечерта.

— Оливия не е възнамерявала да остане жива, нали? Дори ако са я заловели — рече капитан Блейк. — Знаела е, че няма да отиде в затвора, но че няма и да живее.

Робърт не каза нищо.

— Когато й е разказал истината — допълни Алис, — Дерек Никълсън я е осъдил психически, давайки й много повече, отколкото би могла да се справи. Ако неочаквано ти кажат, че са те лъгали през целия ти живот, че майка ти е била брутално убита, разчленена и изхвърлена като ненужен боклук, и ако ти кажат имената на виновниците, но ти знаеш, че никога няма да бъдат наказани, какво ще направиш? Как можеш отново да имаш нормален живот? За Оливия бъдещият й живот е щял да бъде мъчение, независимо дали е в затвора или не.

— Оливия даде живота си, за да може майка й да получи справедливост — добави Хънтър. — Справедливост, която нашата правосъдна система никога нямаше да им даде. В края на краищата, онези мъже убиха майка и дъщеря.

Мълчание прониза въздуха.

— Знам, че направихме онова, което се очакваше от нас — каза Барбара и поклати глава. — Но може би трябваше да действаме по-полека. Нямаше да имам нищо против, ако Оливия Никълсън беше успяла да премахне и четирите жертви. Онзи боклук Скот Брадли се отърва леко, само без един пръст. Заслужаваше нещо по-лошо. И твърди, че ти си го повалил в безсъзнание.

Робърт не каза нищо.

— Ето как виждам нещата — продължи капитан Блейк. — Скот е бил под огромно напрежение. Нещата лесно се изопачават при такива обстоятелства. Въобразил си е, че си го ударил. — Тя млъкна и огледа присъстващите. — Да, този отговор ми звучи страхотно.

След това Гарсия разказа на партньора си какво се е случило в Помона. Кен Сандс беше арестуван и Карлос щеше да се свърже с детектив Рик Корби, който водеше разследването за убийството на Тито. Сандс беше главният заподозрян.

119.

Беше полунощ, когато Хънтър приключи с докладите. Той слезе на долния етаж и сложи всичко на бюрото на капитан Блейк, за да бъде готово за сутринта.

Мобилният телефон иззвъня в джоба му и Робърт го извади.

— Детектив Хънтър.

— Робърт, Алис е.

Хънтър беше зает да пише доклади и не видя, че тя си събра нещата и си тръгна преди няколко часа.

— Обаждам се само да ти кажа, че ми беше приятно да те видя отново — каза тя. — И че беше страхотно преживяване да работя с теб.

— И аз се радвам, че те видях отново.

— Въпреки че изобщо не ме помнеше.

Робърт нищо не каза няколко секунди.

— Хей, да не ни забравиш? Все още работиш в Окръжната прокуратура, нали?

— Да.

Настъпи неловко мълчание.

Хънтър погледна часовника си.

— Заета ли си? Искаш ли да пийнем по чашка?

— Сега ли? — Изненадата в гласа на Алис не беше заради късния час.

— Да, аз приключих тук. И едно питие ще ми се отрази добре.

Тя се колебаеше.

— Както и компанията ти — добави Робърт.

— Добре, с удоволствие бих пийнала нещо.

Хънтър се усмихна.

— Хайде да се срещнем в „Едисън“ в Хигинс Билдинг на Втора улица и „Мейн“.

— Знам го. Дай ми половин час.

— Ще се видим там. — Робърт затвори.

Хънтър излезе от Главното управление на полицията и спря на ъгъла на Южен Бродуей и Първа западна улица и се загледа в потока от коли. Докосна раните на лицето си и погледна плика в ръцете си. Беше адресиран до Мишел Хауърд, главния редактор на „Ел Ей Таймс“. Самата тя беше влязла в новините преди няколко години, когато разкри, че е била жертва на групово изнасилване като ученичка. Насилниците не бяха заловени.

Робърт не беше казал на Гарсия, капитан Блейк и Алис за записващото устройство, което му беше дала Оливия. Той го извади от джоба си и дълго го гледа, а после го сложи в плика, запечата го и го пусна в пощенската кутия, пред която стоеше.

Сега беше свършил работата си.

Тръгна към Втора улица и „Мейн“.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6798

Издание:

Крис Картър. Скулптора

Английска. Първо издание

ИК „Ера“, София, 2012

Редактор: Лилия Анастасова

ISBN: 978-954-389-220-4

1

Hunter (англ.) — ловец — Б.пр.

2

Испанска псувня — Б.пр.

3

Ястие от мексиканската кухня — пюре от авокадо, най-често с лимонов сок и ситно нарязани домати, лук и чушки — Б.пр.

4

Дърво, дървен (англ.) — Б.пр.

5

SWAT (съкр. от Special Weapons And Tactics), специални подразделения на американската полиция, предназначени за изпълнение на опасни операции — Б.пр.

6

Да ви го начукам! (алб.) — Б.пр.

7

Да ти го начукам, мръсно прасе (алб.) — Б.пр.

Content

Крис Картър
Скулптора

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

Информация за текста

1