Джон Фаулз

Колекционерът

1

Когато тя беше във ваканция можех да я виждам почти всеки ден, защото къщата им се намираше точно срещу пристройката на кметството. Тя и по-малката й сестра често влизаха и излизаха от дома си, нерядко с млади мъже, което, разбира се, не ми харесваше. Щом имах свободен миг и не се занимавах с папки и счетоводни книги, заставах до прозореца, гледах улицата през матовите в долния си край прозорци и понякога я виждах. Вечер отбелязвах това в дневника си за наблюдения — отначало с „Х“, а по-късно, когато научих името й, с „М“. Няколко пъти я видях и навън. Един път, на опашката пред обществената библиотека на улица „Кросфийлд“, застанах точно зад нея. Тя не ме погледна нито веднъж, но аз през цялото време гледах тила й и косата й, завързана на дълга опашка. Беше много светла, копринена, като върбови пухчета. И всичкото това в тази опашка на тила й, стигаща почти до кръста — понякога отпред, а понякога отзад. Понякога я вдигаше нагоре. Само веднъж, преди да стане мой гост тук, имах привилегията да я видя с разпуснати коси и дъхът ми спря, беше толкова красива, като сирена.

Друг път, една неделя, когато отидох до природонаучния музей, се върнах със същия влак, с който пътуваше и тя. Седеше три седалки по-нататък, встрани от мен и четеше книга, така че можех да я гледам в продължение на тридесет и пет минути. Винаги когато я виждах имах чувството, че гледам нещо изключително и я наблюдавах внимателно, както казват, с примряло сърце. Бледо-облачно-жълто, например. Винаги си мислех за нея така, искам да кажа, с думи неясни, случайни и много красиви — не като за другите момичета, дори хубавите. Повече за истинските познавачи.

През годината, когато още ходеше на училище не знаех коя е, а само че баща й бил доктор Грей и бях дочул на някакво събрание на секция „Бръмбари“, как пиела майка й. Веднъж чух майка й да говори в един магазин — гласът й беше малко „тра-ла-ла“ и всеки би познал, че е от склонните към пиене, прекалено много грим и така нататък.

После излезе дописката в местния вестник — за стипендията, която е спечелила, колко е умна, а името й беше красиво като нея самата — Миранда. Така научих, че е в Лондон и учи живопис. Тази дописка във вестника промени много нещата. Сякаш станахме по-близки, макар че, разбира се, тогава не се познавахме по обикновения начин.

Не мога да кажа защо, но още първия път като я видях, разбрах, че тя е единствената. Разбира се, аз не съм луд и знаех, че това е само сън и винаги би останал сън, ако не бяха парите. Мечтаех за нея, измислях истории — къде се срещаме, как правя неща, които тя обожава, как се женим и така нататък. Нищо гадно, нямаше нищо такова, докато не се случи това, което ще обясня по-късно.

Тя рисуваше картини, а аз се грижех за колекцията си (в мечтите си). Тя винаги ме обичаше, обичаше и колекцията ми и я рисуваше, и я оцветяваше; работехме заедно в красива съвременна къща, в просторна стая с един от тези големи прозорци; устройвахме събрания на секция „Бръмбари“, където аз не казвах почти нищо от страх да не сгреша, и просто бяхме обичаните от всички домакин и домакиня. Тя — прекрасна със светлата си руса коса, а мъжете, разбира се — позеленели от завист.

Само тогава не мечтаех хубави неща за нея, когато я виждах с някакъв млад мъж — шумен тип, собственик на спортна кола, от тези, които са учили в частно училище. Веднъж бях до него, докато чаках да внеса пари в „Барклиз“ и го чух да казва: „Искам ги на петачки“. Шегата беше, че му даваха чек за десет лири. Всички те се държат така. Понякога я виждах да се качва в колата му и да излизат в града заедно. В такива дни бях много троснат с другите в службата и не отбелязвах „Х“-а в дневника за ентомологични наблюдения (всичко това беше преди да отиде в Лондон, след това тя го заряза). Тогава се отдавах на лошите мечти. Тя плачеше или обикновено беше коленичила. Веднъж се оставих да мечтая, че я удрям по лицето, както бях видял да прави някакъв човек в една телевизионна пиеса. Може би тогава започна всичко.

Баща ми загина на волана, при автомобилна катастрофа. Бил съм на две годинки. Някъде през 1937-ма. Бил е пиян, но леля Ани винаги казваше, че майка ми го е докарала до пиенето. Никога не са ми обяснявали какво се е случило наистина, но майка ми си отиде скоро след това и ме остави при леля Ани. (Тя само искаше да има по-лек живот.) Братовчедка ми Мейбъл веднъж ми каза (при една караница, когато бяхме деца), че тя е била уличница и е заминала с чужденец. Аз бях глупав и направо отидох да попитам леля Ани. Ако е имало какво да скрие, разбира се, тя го е скрила. Сега за мен няма значение дали майка ми е още жива, не искам да се срещна с нея, не ме интересува. Леля Ани винаги е казвала само: „Слава Богу, че се отървахме“ и аз съм съгласен с нея.

Така че отраснах при леля Ани и чичо Дик, заедно с дъщеря им Мейбъл. Леля Ани е по-голямата сестра на баща ми.

Чичо Дик умря, когато бях на петнадесет. Това беше през 1950-та. Отидохме до язовира „Тринг“ за риба и както обикновено аз се отдалечих с мрежата и принадлежностите си. Когато огладнях и се върнах на мястото, където го бях оставил, там се беше събрала група хора. Помислих, че е хванал някое голямо парче, но беше получил удар. Закараха го вкъщи, но той никога вече не каза и дума, а и не разпозна както трябва никой от нас.

Дните, прекарани заедно с него, не точно заедно, защото аз всякога отивах да попълвам колекцията си, а той оставаше до въдиците, макар че всеки път се хранехме заедно и заедно отивахме и се връщахме вкъщи, тези дни (след другите, за които ще разкажа по-късно), са наистина най-хубавите дни в целия ми живот. Когато бях малък, леля Ани и Мейбъл презираха пеперудите ми, но чичо Дик беше на моя страна. Той всякога се възхищаваше при вида на добър хербарий. Чувстваше каквото и аз, когато се появеше ново имаго, седеше и наблюдаваше как новите крила се изпъват и изсъхват, как внимателно насекомото ги изпробва, освен това ми позволи да държа бурканите си с гъсеници в бараката му. Когато получих награда за един екземпляр Agraulis vanillae[1], той ми даде една лира, при условие, че няма да казвам на леля Ани. Е, няма да продължавам, той ми беше като баща. Когато държах в ръцете си онзи чек, си мислех за него, освен за Миранда разбира се. Бих му подарил най-хубавата въдица и принадлежности, изобщо всичко, което поиска. Но не би.

Когато навърших двадесет и една, започнах да играя на тото. Всяка седмица пусках една и съща комбинация за пет шилинга. Стария Том и Кръчли, с които ходехме заедно на училище, и някои от момичетата се обединиха и залагаха по повече. Канеха ме да се присъединя към тях, но аз си останах единак. Никога не съм харесвал Стария Том и Кръчли. Стария Том беше нечистоплътен, вечно говореше за местното управление и се подмазваше на мистър Уилямс, общинския ковчежник. Кръчли имаше мръсно подсъзнание и беше садист; никога не пропускаше възможност да се подиграе с хобито ми, особено в присъствието на момичета.

— Фред изглежда уморен, сигурно е изкарал тежък уикенд с „бялата зелева дама“ — казваше обикновено той, и: — Коя беше тази „дяволска дама“, с която те видях снощи?[2] — Стария Том се кискаше, а Джейн — момичето на Кръчли от отдел „Хигиена“, което вечно висеше в нашата стая — се кикотеше. Тя беше всичко това, което не беше Миранда. Винаги съм мразел вулгарните жени, особено ако са още момичета. Така че, както вече казах, попълних си отделен фиш.

Чекът беше за 73 091 лири, някакви шилинги и пенсове. Обадих се на мистър Уилямс веднага щом хората от тотото потвърдиха, че всичко е наред. Чувствах, че е ядосан, задето напускам така ненадейно, но ми каза, че се радва, че всички те се радват, което, разбира се аз знаех, съвсем не беше така. Дори ми предложи да инвестирам в Градския съвет заем от 5%! Някои хора в общината наистина са загубили чувството си за мярка.

Направих това, което ми предложиха хората от тотото — веднага се преместих в Лондон, заедно с леля Ани и Мейбъл, докато утихнат приказките. Изпратих на Стария Том чек за 500 лири и го помолих да ги подели с Кръчли и останалите. Не отговорих на писмата, в които ми изказваха благодарност. Ясно беше, че ме смятат за стиснат.

Единствената муха в сладкото беше Миранда. По времето, когато спечелих, тя си беше у дома, във ваканция от училище, но я видях само в събота — сутринта на големия ден. През цялото време с леля и Мейбъл бяхме в Лондон и харчехме, харчехме… мислех, че няма да я видя повече; после, че вече съм богат и съм добра партия за женитба; после отново осъзнах, че е нелепо — хората се женят само ако се обичат, особено момичетата като Миранда. Имаше време, когато дори си мислех, че ще я забравя. Но забравянето не е нещо, което човек може да направи стига да реши — то или става, или не. При мен не стана.

Ако човек е лаком и неморален, както повечето хора в наши дни, предполагам, че с много пари би си прекарал добре, ако му паднат отнякъде. Но мога да кажа, че аз никога не съм бил такъв, нито веднъж не са ме наказвали в училище. Леля Ани принадлежи към Неконформистите[3] и никога не ме е карала да ходя на църква или нещо такова, но съм отгледан с християнските добродетели, макар че понякога чичо Дик ходеше тайно в кръчмата. Леля Ани ми позволи да пуша едва след дълги караници, след като се уволних от армията, но никога не одобри това. Дори при толкова много пари тя казваше, че да се пилеят противоречи на принципите й. Но Мейбъл й се противопоставяше тайно, веднъж ми го каза, а аз й обясних, че парите в края на краищата са мои, че съвестта ми позволява, и че е добре дошла да получи всичко, каквото пожелае, или нищо, ако не желае, и че в Неконформизма няма и дума забраняваща приемането на подаръци.

До какво доведе всичко това? Веднъж или два пъти малко се напих, докато бях в наемния корпус, особено в Германия, но никога не съм имал нищо общо с жени. Никога не съм мислил много за жени, преди Миранда. Знам, че не притежавам това, което търсят; знам, че типове като Кръчли, които на мен се струват невъзпитани и груби, се разбират добре с тях. Някои от момичетата в общината… наистина беше отвратително, имам предвид погледите, които му хвърляха. Това е нещо долно и животинско, което по рождение не притежавам. (И се радвам, че е така — ако повече хора бяха като мен, струва ми се, светът щеше да е по-добър.)

Когато нямаш пари, винаги си мислиш, че нещата много биха се променили, ако спечелиш. Аз не желаех да притежавам повече, отколкото ми е необходимо. Без никакви излишества. Но в хотела виждахме, че външно се държат почтително с нас, ала само толкова — те всъщност ни презираха, задето имаме толкова много пари и не знаем какво да правим с тях. Все още тайно ме смятаха за онова, което бях преди — чиновник. Дори когато харчехме по много, беше все същото. Веднага щом заговорехме или направехме нещо, веднага се издавахме. Просто ги усещах как казват: „Не си прави шегички с нас. Знаем кой си. Защо не се върнеш там, откъдето си дошъл?“

Помня една вечер, когато отидохме да вечеряме в някакъв лъскав ресторант. Беше в списъка, който ни дадоха тези от тотото. Храната беше добра и ние я изядохме, но аз почти не усетих вкуса й, заради начина, по който ни гледаха хората, заради начина, по който се държаха с нас отвратителните келнери-чужденци и всички наоколо, сякаш ни гледаха отвисоко, защото не сме възпитани в тяхната среда. Онзи ден прочетох една статия за съсловията — бих могъл да им разкажа доста по въпроса. Ако ме питате, Лондон е изцяло пригоден за хората, които умеят да се държат като възпитаници на частно училище и няма да стигнеш доникъде, ако това не ти е вродено и ако нямаш нужния напевен глас, звучащ като „тра-ла-ла“ — искам да кажа, богатите квартали на Лондон, „Уест енд“ разбира се.

Една вечер — това беше след лъскавия ресторант — се почувствах потиснат. Казах на леля Ани, че ми се иска да се поразходя и излязох. Както се разхождах, изведнъж усетих, че искам да имам жена, искам да кажа, да знам, че съм имал жена, така че се обадих на един номер, който ми даде онзи тип от тотото на церемонията при връчването на чека. „Ако ти се прииска това-онова“, ми каза той.

Една жена отговори, заета съм. Попитах я дали не знае някой друг телефонен номер и тя ми даде два. Взех такси и отидох до адреса на втория. Няма да кажа какво се случи, освен че не беше добре. Бях прекалено нервен, помъчих се да се държа, сякаш знам всичко за тези неща и разбира се, тя забеляза, беше стара и ужасна, ужасна. Искам да кажа, и долния начин, по който се държеше, и на външен вид. Беше изхабена, невъзпитана. Като екземпляр, който не бихте взели в колекцията си от пеперуди. Помислих за Миранда, ако ме види в такова положение. Както казах, опитах се да го направя, но беше много лошо, така че не бях много упорит.

Не съм от грубите, пробивни хора, никога не съм бил, винаги съм имал по-високи аспирации, както казват. Кръчли твърдеше, че в наши дни няма да стигнеш доникъде, ако не блъскаш с лакти и викаше: „Гледай Стария Том. Виж докъде стигна, защото се подмазва.“ Кръчли се държеше много фамилиарно, прекалено много, според моето скромно мнение. Но умееше да се подмазва, ако ще му донесе полза. На мистър Уилямс, например. Малко повече жизненост, Клег, ми каза веднъж мистър Уилямс, когато бях дежурен в приемната за граждани. Хората обичат от време на време да им се усмихнеш, да се пошегуваш, продължи той. Наистина, не всички сме родени с тази дарба, като Кръчли, но поне можем да опитваме, нали? Това наистина ме вбеси. Мога да кажа, че ми беше писнало до смърт от работата в кметството и щях да напусна при всички случаи.

Една от причините леля Ани да ми дойде до гуша, мога да го докажа, беше, че започнах да се интересувам от някои книжки, които могат да се купят в Сохо, книжки с голи жени и всичко останало. Списанията можех да скрия, но исках да си купувам и книжки, а не можех, за да не би тя да ги види. Винаги съм искал да правя снимки. Веднага си купих фотоапарат, разбира се, „Лайка“, най-добрия, с телеобектив и всички принадлежности. Основната ми идея беше да снимам живи пеперуди като известния господин С. Бофоа, но често, когато излизах за да попълвам колекцията си, попадах и на други работи. Ще се изненадате какви неща правят двойките на места, на които не би трябвало да ги правят, така че снимах и това.

Разбира се, старата жена отгоре на всичко ме и притесняваше. Например, беше решила да направи пътуване с кораб до Австралия, за да се види със сина си Боб, чичо Стив, по-малкия й брат, и семейството му, и искаше да отида и аз, но както казах, вече не исках да съм с леля Ани и Мейбъл. Не че ги мразех, но човек би могъл веднага да разбере какви са те, дори по-добре от мен. Какви са, беше очевидно; искам да кажа, дребни хора, които никога не са излизали от дома си. Например, те очакваха винаги да съм с тях и да им казвам какво съм правил, ако случайно остана сам в продължение на час-два. В деня след гореспоменатото аз им казах направо, че няма да отида в Австралия. Не го приеха много лошо — в края на краищата, смятам, че са имали време да си помислят чии са парите.

За първи път тръгнах да търся Миранда няколко дни след като се върнах от Саутхемптън, където ходих, за да изпратя леля Ани, по-точно на десети март. Бях отново в Лондон. Нямах никакви истински планове. Казах на леля Ани и Мейбъл, че може да замина в чужбина, но не бях много сигурен. Леля беше наистина разтревожена. В нощта преди да отпътуват, проведе с мен много сериозен разговор — как не трябвало да се женя, как се надявала… тоест, ако тя не види преди това младоженката. Наговори много работи за това, че парите са мои, че става дума за моя живот в края на краищата, колко съм щедър и така нататък, но виждах, че се страхува да не се оженя за някое момиче и да не загубят парите, от които и без това толкова се срамуваха. Не я обвинявам, това е естествено, особено когато имаш саката дъщеря. Мисля, че хората като Мейбъл би трябвало да се убиват безболезнено, но сега не за това става дума.

Мислех си да отида на някои места (вече бях закупил най-добрите принадлежности, които могат да се намерят в Лондон), където има редки видове и мутанти, и да направя добри серии. Искам да кажа, да отида някъде, да стоя колкото си искам, да ходя на излети, да колекционирам и да фотографирам. Преди леля Ани и Мейбъл да тръгнат, ходих на уроци по кормуване и си купих специален микробус-каравана. Исках да уловя много видове — например „Ластовича опашка“, „Черен синявец“, „Голяма синя пеперуда“, някои редки видове от рода Speyeria, като „Хийт“ и „Гленвил“ — екземпляри, на които повечето колекционери попадат само веднъж през живота си. А имаше и нощни пеперуди. Мислех си, че мога да се захвана и с тях.

Искам да кажа, че тя стана мой гост неочаквано, не съм планирал такова нещо, когато получих парите.

Естествено, когато леля Ани и Мейбъл ги нямаше, аз си купих всички книжки, които исках и в някои от тях имаше неща, които даже не подозирах, че съществуват. В интерес на истината бях отвратен. Ето ме, мислех си, седя тук в хотелската стая с тази гадост и всичко е толкова по-различно от нещата, които си мечтаех за Миранда и мен. Постепенно започна да ми се струва, че тя напълно е излязла от живота ми — сякаш не живеехме само на няколко мили един от друг (тогава се бях преместил в хотела в Падингтън) и сякаш не разполагах с колкото си искам време, за да разбера къде й е квартирата. Беше лесно. Потърсих номера на школата по живопис „Слейд“ в телефонния указател и една сутрин спрях с караваната отпред. Това превозно средство беше единственият истински лукс, който си позволих. Отзад го бях обзавел специално, с легло, което се спускаше, когато искаш да спиш. Купих го, за да превозвам екипировката си, когато пътувам из страната, освен това, когато леля Ани и Мейбъл се върнат, нямаше да се налага вечно да съм с тях. Не го купих за това, за което всъщност го използвах. Цялата идея ми дойде внезапно, като проблясък на някой гений, почти.

Първата сутрин не я видях, но на следващата, най-накрая, се появи. Излезе навън с тълпа други студенти, предимно млади мъже. Сърцето ми силно се разтуптя и почувствах, че ми призлява. Фотоапаратът ми беше готов, но не посмях да го използвам. Тя беше същата. Имаше лека походка и винаги носеше ниски обувки, така че не ситнеше като повечето момичета. Когато ходеше, тя не мислеше за мъжете. Като птица. През цялото време разговаряше с един чернокос млад човек, ниско подстриган с малък бретон, който изглеждаше много артистично. Общо бяха шестима, но тя и чернокосият пресякоха улицата. Аз слязох от караваната и ги проследих. Не отидоха далече — до едно кафене.

Аз влязох след тях неочаквано, не знам защо, сякаш нещо ме дръпна, почти против волята ми. Вътре беше пълно с хора — студенти, художници и други подобни. Повечето приличаха на битници. Помня, че имаше чудати лица и неща по стените. Предположих, че са африкански, струва ми се.

Хората бяха толкова много, имаше толкова шум, а и аз бях много нервен, така че в началото не я видях. Седеше в една друга зала, отзад. Настаних се на един висок стол до бара, така че да мога да я наблюдавам. Не се осмелявах да поглеждам много често, а и светлината в другото помещение не беше кой знае колко добра.

След това тя застана непосредствено до мен. Правех се, че чета вестник, така че не бях забелязал кога е станала. Усетих как лицето ми почервенява, гледах думите, но не можех да ги прочета, не смеех да вдигна очи и за миг — тя стоеше до мен и почти ме докосваше. Роклята й беше на квадратчета, тъмносини и бели, ръцете й бяха кафяви и голи, косата й разпусната на гърба.

Тя каза:

— Джени, абсолютно сме фалирали, бъди ангел и ни дай две цигари! — Момичето зад бара отговори: — Стига вече — или нещо такова, а тя настоя: — Утре, заклевам се! — И после: — Бог да те благослови! — когато момичето й даде цигарите. Всичко продължи не повече от пет секунди, Миранда се върна при младия мъж, но звукът на гласа й я превърна от нещо подобно на същество от сънищата, в истински човек. Не мога да кажа какво беше особеното в гласа й. Разбира се, звучеше много образовано, но не беше „тра-ла-ла“, не беше мазен, не изпроси цигарите и не изиска да й се дадат, просто помоли за тях нормално, и човек не можеше да получи усещането за съсловна разлика. Говореше, както и ходеше, би могло да се каже.

Платих колкото се може по-бързо и се върнах при караваната, после в хотела и се качих в стаята си. Наистина бях много смутен. Отчасти, защото тя трябваше да взема цигари на заем, понеже няма пари, а аз имах шестдесет хиляди лири (десет хиляди бях дал на леля Ани) и бях готов да ги сложа в краката й — така се чувствах. Чувствах, че бих направил всичко, за да се запозная с нея, за да й е приятно, за да й бъда приятел, да мога да я гледам открито, не да я шпионирам. За да се разбере как се чувствах, ще кажа, че дори сложих петте банкноти от по пет лири, които имах у себе си в един плик, адресирах го до мис Миранда Грей, художествена школа „Слейд“, но… не го пуснах. Бих го направил, ако можех да видя лицето й, когато го отваря.

През този ден за първи път се отдадох на мечтата, която после се сбъдна. Започваше там, където някакъв мъж я напада, а аз й се притичвам на помощ и я спасявам. След това някак си самият аз станах мъжът, който я напада, но не й причиних болка — залових я и с караваната я откарах в една отдалечена къща, където я държах затворена по един приятен начин. Постепенно тя ме опозна и ме хареса и после фантазията ми премина в другата, тази, в която живеем в хубава съвременна къща, като семейство, с деца и всичко останало.

Това видение се беше вселило в мен. Нощем не ми даваше да спя, денем ме караше да забравям какво върша. Продължавах да стоя в същия хотел. После видението престана да бъде сън — превърна се в нещо, за което си казвах, че наистина ще се случи (естествено, тогава мислех, че само си казвам), така че измислих начина и средствата — всичко, което трябваше да подготвя и предвидя, как ще го направя и всичко останало. Мислех си, че дори не мога да се запозная с нея по нормалния начин, но че ако тя е с мен, ще може да види добрите ми страни, ще разбере. Винаги присъстваше мисълта, че ще разбере.

В същото време захванах да чета лъскави списания и по същата причина започнах да посещавам Националната галерия и галерията „Тейт“. Те не ми доставяха голямо удоволствие — беше сякаш гледам витрините с чуждестранни видове в Ентомологичния отдел на Музея по естествена история — виждаш, че са красиви, но не ги познаваш, искам да кажа, не ги познавах така, както познавах английските. Но продължавах да ходя, за да мога да разговарям с нея, да не си помисли, че съм невеж.

В един от неделните вестници видях обява с големи букви на страницата за продажби на къщи. Аз не търсех специално такива обяви, но тази някак си хвана погледа ми, когато прелиствах страницата. „ДАЛЕЧ ОТ ВЛУДЯВАЩИТЕ ТЪЛПИ?“ — Пишеше там. Точно така. После продължаваше:

Стара къща, очарователно, отдалечено местоположение, голям двор, 1 час с кола от Лондон, на две мили от близкото село…

И така нататък. На следващата сутрин отидох да я видя. Обадих се на посредника в селцето Люис и уредих някой да ме чака на мястото. Купих си карта на Съсекс. Това им е хубавото на парите — нямаш никакви пречки.

Очаквах да видя някаква съборетина. Наистина изглеждаше стара — с черните греди взидани в белите стени отвън, със старите каменни плочи на покрива. Когато приближих с караваната, отвътре излезе посредникът. Очаквах да е по-стар, но се оказа, че е на моята възраст, само че от онези, които са посещавали частно училище — пълен с глупави забележки, които смята за смешни, сякаш за него беше недостойно да продава каквото и да било, и сякаш имаше някаква разлика между това да продаваш недвижима собственост, и това да продаваш нещо друго в магазин. Отблъсна ме веднага, защото беше любопитен. Въпреки това, реших да се огледам наоколо, след като съм бил целия този път. Стаите не бяха много, но бяха оборудвани с всички нужни удобства — електричество, телефон и така нататък. Била собственост на някакъв пенсиониран флотски адмирал или нещо подобно, който умрял, следващият купувач също умрял неочаквано, и тя отново станала за продан.

Все още твърдя, че не отидох там, за да видя дали има подходящо място, където да държа таен гост, наистина не мога да кажа какви бяха истинските ми намерения.

Просто не знам. Това, което правиш в момента, замъглява онова, което си правил преди него.

Посредникът се поинтересува, дали я вземам само за себе си. Отговорих му, че е за една моя леля. Казах му истината, казах, че искам да я изненадам, когато се върне от Австралия и така нататък.

Какво мисля за цената, поиска да знае той.

Обясних му, че съм спечелил много пари, за да го смачкам. Тъкмо слизахме долу, когато той каза това, след като бях разгледал всичко, така си бях помислил. Тъкмо щях да отрежа, че къщата не е това, което търся, че е малка, за да го смачкам още повече, когато той продължи: — Е, това е жилищната площ, остава избата.

Трябваше да излезем навън откъм задната страна, където имаше още една врата. Той извади ключа изпод някаква саксия. Разбира се, електричеството беше прекъснато, но посредникът имаше фенерче. Вътре беше студено, влажно, отвратително. Каменни стъпала водеха надолу. Когато слязохме, той освети наоколо с фенерчето си. Някой беше варосвал стените, но много отдавна, така че бяха на петна и се люпеха.

Минава по цялата дължина на къщата, обясни той, и остава това тук. Светна с фенерчето и в ъгъла на стената срещу нас (ако се гледа откъм стълбите) видях врата. Зад нея имаше още една голяма изба, четири стъпала водеха долу към нея, но таванът й беше по-нисък и някак си сводест, като онези, които човек вижда понякога в църквите. Стъпалата слизаха диагонално в единия ъгъл, и стаята „бягаше“ нататък, така да се каже.

Идеално нещо за оргии, отбеляза посредникът.

Попитах го за какво е служила тази изба, без да обръщам внимание на глупавите му шеги.

Каза, че според него, защото къщата е толкова отдалечена. За да складират хранителни продукти. Или може би е било тайна римокатолическа църква. Един от електротехниците по-късно ми обясни, че това било скривалище на контрабандисти, когато прекарвали стока от Ню Хейвън към Лондон.

Е, качихме се отново по стълбите и излязохме навън. Когато той заключи вратата и сложи ключа под саксията, стори ми се, че това „долу“ въобще не съществува. Сякаш беше друг свят. Винаги е било така. Понякога съм се събуждал и ми се е струвало, че всичко е само сън, докато не сляза отново.

Той погледна часовника си.

Казах му, че предложението ме интересува. Че много ме интересува. Бях толкова нервен, че ме погледна с изненада, а аз направо му казах, че я купувам. Ето така беше. Наистина изненадах сам себе си. Защото досега винаги бях искал нещо съвременно, както казват, модерно. Не стара и отдалечена къща.

Той стоеше и ме гледаше загубил ума и дума, изненадан, че съм толкова заинтересован, изненадан, че имам парите. Гледаше ме, мисля си, както повечето от неговия тип.

След това той се върна в Люис. Трябвало да доведе още някой заинтересован от продажбата, така че му казах, че ще остана в двора и ще премисля нещата окончателно.

Градината беше хубава — назад стигаше до една нива, на която тогава имаше люцерна, хубаво място за пеперуди. Нивата се простираше до едно възвишение (това е на север). На изток от двете страни на шосето от долината към Люис имаше гори. На запад — ниви. На около четвърт миля, в подножието на хълма имаше ферма — най-близката постройка. Гледката на юг беше добра, макар и частично закрита от живия плет и няколко дървета. Освен всичко имаше хубав гараж.

Върнах се до къщата, взех ключа и слязох отново в избата. Вътрешната трябва да се намираше на пет или шест фута под земята. Беше влажна, стените бяха подгизнали като мокро дърво през зимата и аз не виждах добре, защото имах само запалка. Беше малко страшно, но не съм от суеверните.

Някой може да каже, че съм имал късмет да намеря мястото от първия път, но при всички случаи, рано или късно щях да открия нещо друго. Имах парите. Имах желанието. Странно, притежавах дори това, което Кръчли наричаше „пробивност“. Не бях пробивен в общината, защото не беше подходящо място за мен. Но ми се щеше да видя как Кръчли ще организира нещо, като това, което организирах аз миналото лято и как ще го осъществи. Не искам сам да надувам фанфари, но никак не беше дребна работа.

Онзи ден прочетох във вестника (поговорката на деня): „Каквото е водата за тялото, това е целта за ума“. Много е вярно, според скромното ми мнение. Когато Миранда стана цел на живота ми, трябва да отбележа, станах не по-лош от всеки друг, както се оказа.

Наложи се да дам с петстотин повече, отколкото искаха в обявата, имало и други купувачи. Всеки ме скубеше. Землемерът, строителният работник, бояджиите, фирмата за обзавеждането от Люис, които наех. Беше ми все едно, защо не, парите не представляваха проблем. Получавах дълги писма от леля Ани, на които отговарях и й съобщавах цифри наполовина по-малки от действителните, които бях платил.

Наех електротехници да прокарат силов кабел до избата и водопроводчици да инсталират тръби и умивалник. Казах им, че искам да се занимавам с дърводелство и фотография и че това ще ми е работното помещение. Това не беше лъжа — имаше доста дърводелска работа за вършене. А и вече правех снимки, които не бих могъл да дам за копиране във фотоателие. Нищо гадно. Просто двойки.

В края на август работниците приключиха и аз се нанесох. Най-напред, чувствах се като в сън. Но това скоро приключи. Не бях оставен толкова много на спокойствие, колкото очаквах. Най-напред дойде един човек и искаше да обработва градината, винаги бил работел на нея и стана много противен, когато го отпратих. След това дойде викарият от селото и се наложи да бъда груб и с него. Казах му, че искам да ме оставят на спокойствие, че съм Неконформист, че не искам да имам нищо общо със селото и той си отиде — „тра-ла-ла“ и ядосан. След него дойдоха няколко души с автомагазини и трябваше да отпратя и тях. Казах им, че си купувам всичко в Люис.

Накарах да прекъснат и телефона.

Скоро свикнах да заключвам портата — беше само решетка, но имаше ключалка. Веднъж или два пъти видях през нея да надничат търговци, но явно хората скоро научиха за какво става дума. Оставиха ме сам и можех да продължа работата си.

Около месец ми беше нужен, за да се подготвя за плана си. През цялото време бях сам — това, че нямах истински приятели беше истински късмет. (Хората от пристройката на кметството не могат да се нарекат мои истински приятели, никак не ми липсваха, аз също не им липсвах.)

Някога помагах за някои неща на леля Ани. Чичо Дик ме научи. Не бях лош дърводелец и скоро нагласих избата приятно, макар че го казвам аз. След като изсъхнаха, сложих на стените, (бях ги варосал), няколко пласта кече за изолация, а след това оранжев плат (жизнерадостен цвят). Докарах легло и скрин. Маса, кресло и така нататък. В единия ъгъл сложих параван, а зад него беше мивката и една тоалетна за къмпинг, и другите работи — почти стана като отделна стаичка. Взех и други неща — библиотечки, книги за изкуството, някои романи, за да придам уют, което накрая се получи. Не рискувах с картини, знаех, че може да има развит вкус.

Разбира се, проблем бяха вратите и шумът. Вратата на нейната стая липсваше, но имаше хубава дъбова каса, така че се наложи да направя нова и това беше най-трудната ми работа. Първата не стана, но втората излезе по-добра. Дори и мъж не би могъл да я разбие, да не говорим за момиче като нея. Беше от двуинчово сушено дърво и от вътрешната страна имаше ламаринен обков, така че да не може да се достигне до дървото. Тежеше сякаш цял тон и не беше шега да се закачи на пантите, но го направих. Отвън поставих десетинчови резета. След това направих нещо много умно. Сковах от стари дъски някакво подобие на библиотека, само че за инструменти и други неща и го закрепих с панти пред вратата, така че на пръв поглед, всичко приличаше на стара ниша, в която са сложени рафтове. Когато дръпнеш рафтовете, отзад се откриваше вратата. Тази етажерка освен това спираше и шумовете, излизащи отвътре. Също така монтирах и халка от вътрешната страна на вратата, ниско долу, така че да може да се заключва за пода на избата, когато е отворена, за да не ме безпокоят. Също и инсталация срещу крадци. Най-обикновена, за през нощта.

Във външната изба поставих готварска печка и всичко необходимо. Не бях сигурен дали някой няма да наднича и щеше да е странно, ако ме виждат да разнасям нагоре-надолу подноси с храна. Но не се тревожех много, защото вратата беше отзад на къщата, а там имаше само ниви и гори. От две страни градината имаше ограда, а останалото беше жив плет, през който не се виждаше нищо. Беше почти съвършено. Помислих дали да не построя специална вътрешна стълба, но разноските щяха да са големи и се страхувах да не предизвикам подозрения. Сега не можеш да се довериш на работниците, те искат да знаят всичко.

През цялото време не смятах, че всичко това е сериозно. Знам, че сигурно изглежда много странно, но беше така. Казвах си, разбира се, никога няма да го направя, само си представям, че ще го направя. И дори и до тук нямаше да стигна, ако не разполагах с времето и нужните пари. Според мен много хора биха извършили това, което и аз, или нещо подобно, ако имаха време и пари. Искам да кажа, да дадат воля на нещата, до които сега казват, че не бива да се правят. Властта развращава, казваше един от моите учители. А парите са власт.

Направих още нещо — купих много дрехи от един магазин в Лондон. Намерих продавачка с нейните размери и й казах цветовете, които винаги съм виждал Миранда да носи. Взех всичко, от което ми казаха, че едно момиче има нужда. Измислих им една история за приятелка от северна Англия, на която са откраднали целия багаж, че искам да я изненадам и така нататък, и така нататък. Не мисля, че продавачката в магазина ми повярва, но покупката беше добра — онази сутрин платих почти деветдесет лири.

Цяла нощ бих могъл да разказвам за предпазните мерки. Сядах в стаята й и си мислех какво ли би направила, за да избяга. Помислих, че може да знае за електричеството, човек не може да е сигурен с момичетата на днешно време, така че после винаги ходех с гумени подметки и никога не докосвах електрически ключ без първо добре да го огледам. Купих специална пещ, за да мога да изгарям всичките й отпадъци. Знаех, че нищо нейно не бива да излиза от къщата. Никакво пране. Вътре винаги може да се скрие нещо.

Е, най-накрая се върнах в хотела в Лондон. Няколко дни я търсих, но не я видях. През това време бях много угрижен, но продължавах. Не носех фотоапарата, знаех, че е твърде рисковано — преследвах по-голяма плячка, не просто снимка направена на улицата. Два пъти ходих в кафенето. Веднъж прекарах там почти два часа, като се правех, че чета книга, но тя не дойде. Започнаха да ми минават безумни мисли, че може би е умряла, че може би се е отказала от живописта. Тогава един ден (не исках караваната ми да става много позната в околността), когато слязох от метрото на улица „Уорън“, я видях. Слезе от мотрисата идваща от север, на отсрещния перон. Беше лесно. Проследих я навън от станцията и видях, че отива към школата. През следващите дни наблюдавах станцията на метрото. Може би невинаги се прибираше с метро, защото не я видях цели два дни, но на третия пресече улицата и слезе надолу по стълбите. Така разбрах откъде идва. От Хампстед. Там направих същото. На следващия ден я изчаках да се появи и я проследих в продължение на десет минути по някакви малки улички до мястото, където живее. Минах покрай входа, в който влезе и видях номера, а на ъгъла прочетох името на улицата.

Този ден свърших добра работа.

Три дни преди това напуснах хотела и всяка нощ се местех в друг, като на сутринта напусках, за да не могат да ме проследят. Бях приготвил леглото в караваната, също каишките и шаловете. Щях да използвам хлороформ, веднъж бях използвал в бурканчето за умъртвяване на насекоми. Едно момче от отдел „Обществено мнение“ ми го даде. Хлороформът не става по-слаб с времето, но за всеки случай му добавих малко въглероден тетрахлорид, има го навсякъде по аптеките.

Обиколих Хампстед, изучих тази част на града от А до Я и как мога бързо да изляза от там на пътя за Фостърс. Всичко беше готово. Сега можех да наблюдавам и когато дойде удобния момент, да действам. През тези дни бях наистина особен и премислях всичко, точно както през целия си живот досега. Сякаш бях таен агент или детектив.

Накрая след десет дни се случи, както понякога се случва и с пеперудите. Искам да кажа, отиваш на някакво място, където знаеш, че може да срещнеш нещо рядко, но не срещаш, ала следващия път, когато не търсиш нищо, го виждаш кацнало на цветето до теб, поднесено ти на тепсия, както казват.

Тази вечер застанах пред входа на метрото и както обикновено, бях паркирал караваната в една странична уличка. Денят не беше лош, но постепенно времето се развали — най-накрая заваля дъжд с гръмотевици. Стоях до входа на един магазин срещу изхода и я видях да излиза, точно когато падаха първите капки. Забелязах, че няма дъждобран, беше по пуловер. Изтича зад ъгъла и влезе в главната част на станцията. Аз пресякох, вътре беше пълно с хора. Тя говореше по телефона. След това излезе навън, но вместо да тръгне нагоре по хълма както обикновено, пое по една друга улица. Аз я проследих, макар че не беше никак хубаво — не можех да разбера какво прави. Тогава неочаквано зави в една пряка, там имаше кино, и влезе вътре. Разбрах какво е направила — обадила се е в квартирата си и е казала, че вали силно и че ще отиде на кино, докато престане. Знаех, не това е моят шанс, освен ако не се срещне с някой. Когато вече беше вътре, аз проверих колко време продължава филмът. Беше два часа. Поех риск, може би съм давал шанс на съдбата да ме спре. Влязох в едно кафене и вечерях. След това се върнах при караваната и я паркирах така, че да виждам киното. Не знаех какво да очаквам — може би тя щеше да се срещне с някой приятел. Чувствах се понесен, сякаш бях попаднал в бързей — можех да се ударя в нещо, но можех и да премина.

Излезе сама, точно след два часа. Малко или много дъждът беше спрял и беше почти тъмно, небето надвиснало. Видях как се насочва нагоре по хълма, по обичайния си път. След това я задминах с караваната и спрях на място, откъдето бях сигурен че ще мине — там, където започва нейната улица. От едната страна имаше дървета и храсти, а от другата — голяма масивна къща насред голям двор. Мисля, че беше празна. По-нататък имаше други къщи, също големи. (В началото трябваше да мине по добре осветени улици.)

Оставаше само това място.

В джоба на макинтоша си бях зашил специална найлонова торба, в която имаше малко хлороформ и въглероден тетрахлорид, а също и марля, така че да е добре напоена и неизветряла. Капака на джоба държах спуснат, за да не излиза миризмата. Можех да я пусна в действие всеки миг, щом се наложи.

Две възрастни дами с чадъри (отново започна да прехвърча дъжд) се появиха и тръгнаха нагоре по улицата към мен. Точно от нещо такова се опасявах, тя трябваше да се появи всеки момент, и едва не се отказах от всичко. Но аз се наведох, те бърбореха врели-некипели и мисля, че не забелязаха нито караваната, нито мен. Навсякъде в този квартал имаше паркирани коли. Измина една минута. Излязох навън и отворих задната врата. Бях планирал всичко. След това тя изведнъж се появи близо до мен. Беше дошла без да я видя, на около двадесет метра и ходеше бързо. Ако нощта беше ясна, не знам какво бих направил. Но вятърът разклащаше дърветата. На пориви. Видях, че зад нея няма никой. След това се изравни с мен на тротоара и, смешно, пееше си нещо.

Попитах, извинете, разбирате ли нещо от кучета?

Тя, изненадана, спря. — Защо?

Ужасно, току-що блъснах едно куче, казах аз. Изскочи в тъмното. Не знам какво да правя с него. Не е умряло. Погледнах към задницата на караваната много разтревожен.

— О, горкото! — каза тя.

Приближи се до мен, за да погледне. Точно както се надявах.

Няма кръв, казах аз, но не може да се движи.

Тогава тя заобиколи отворената врата, а аз се отдръпнах, все едно че й правя място да мине. Тя се наведе, за да погледне в тъмното, аз хвърлих светкавичен поглед надолу по улицата, нямаше никой, и тогава я сграбчих. Не гъкна, беше толкова изненадана, сложих марлята, която държах с ръка в джоба си върху устата и носа й, притиснах я до себе си, усещах изпаренията, тя се бореше да се измъкне като полудяла, но не беше силна, беше дори по-дребна, отколкото си мислех. От гърлото й излезе нещо като гъргорене. Още веднъж погледнах надолу по улицата и си мислех, ето това е, ще се съпротивлява и ще трябва да я нараня или да избягам! Бях готов да хукна. И тогава изведнъж тя се отпусна. Сега я държах, за да не се свлече на земята, а не за да стои спокойно. Вкарах я наполовина в караваната, отворих и другата врата, качих се вътре и я издърпах при мен, след това тихо затворих. Изтъркалях я и я качих върху леглото. Моя е, почувствах се много възбуден, и осъзнах, че съм го направил. Най-напред запуших устата й, след това я завързах за леглото с каишките, без бързане, без паника, според плана. След това пропълзях до шофьорското място. Отне ми не повече от минута. Подкарах нагоре по улицата, не бързо, бавно и тихо, и завих към едно пусто място, което си бях набелязал преди това. Там отново пропълзях отзад и я завързах както трябва — с шаловете и така нататък, за да не я нараня и да не може да пищи или да думка по ламарините. Все още беше в безсъзнание, но дишаше, чувах я, все едно че имаше катар, и знаех, че всичко е наред.

Близо до Редхил, както беше по плана, излязох от главното шосе и тръгнах по един пуст междуселски път, където спрях и отново отидох да я погледна. Сложих фенерчето така, че да мога да виждам. Беше будна. Очите й изглеждаха много големи, не изглеждаха уплашени, сякаш бяха пълни с гордост и беше решила да не се страхува, каквото и да стане.

Казах й не се бой, няма да ти направя нищо лошо. Тя ме гледаше втренчено.

Чувствах се неловко, не знаех какво да кажа. Попитах, добре ли си, искаш ли нещо, но звучеше глупаво. Всъщност исках да я попитам, дали иска да излезе навън.

Тя започна да клати глава. Усетих, искаше да ми даде знак, че превръзката на устата я измъчва.

Казах, на мили наоколо няма жив човек, няма полза да пищиш, разбираш ли?

Тя кимна, така че развързах шала. Преди да успея да направя каквото и да било, тя вдигна главата си колкото можеше нагоре и встрани и повърна. Беше ужасно. Усещах миризмата на хлороформ и повръщано. Тя не каза нищо. Само стенеше. Загубих ума и дума, не знаех какво да правя. Изведнъж почувствах, че трябва да се прибираме вкъщи колкото се може по-бързо, така че отново завързах устата й. Тя се противеше, чувах как под превръзката викаше „не“, „не“, беше ужасно, но се заставих да го направя, защото знаех, че после ще бъде добре. Седнах зад кормилото и потеглихме.

Дойдохме тук малко след десет и половина. Вкарах колата в гаража и излязох, за да се уверя, че нищо не се е случило в мое отсъствие, не че очаквах нещо да се е случило. Но не исках да жертвам кораба, заради малкото късче катран. Слязох долу в стаята й, всичко беше наред и не беше много задушно, защото бях оставил вратата отворена. Бях спал една нощ в нея, за да проверя дали има достатъчно въздух и останах доволен. Имаше всичко необходимо за правене на чай и така нататък. Изглеждаше много уютно и удобно.

Е, най-накрая настъпи големият миг. Качих се горе в гаража и отворих вратите на караваната. Както при останалата част от операцията и сега всичко мина според плана. Разкопчах каишките, накарах я да седне, разбира се, все още със завързани крака. Тя започна да се мята, но се почувствах задължен да й кажа, че ако не стои спокойно, ще трябва да прибягна отново до хлороформа и въглеродния тетрахлорид (които й показах), а ако запази спокойствие, няма да й направя нищо лошо. Това свърши работа. Вдигнах я — не беше толкова тежка, колкото си мислех. Свалих я долу съвсем лесно. Малко се сборичкахме пред вратата на стаята й, но тогава тя не можеше да направи много нещо. Положих я върху леглото. Готово.

Лицето й беше бяло, част от повръщаното беше потекло върху синия й пуловер, представляваше истинска гледка. Но в очите й нямаше страх. Просто ме гледаше втренчено и чакаше.

Това е твоята стая, казах й. Ако правиш каквото ти кажа, няма да ти сторя нищо. Няма смисъл да викаш. Отвън не се чува, а и да се чуваше, наоколо няма никой. Сега ще те оставя, има бисквити и сандвичи (бях купил малко в Хампстед) и ако искаш можеш да си направиш чай или какао. Ще дойда утре сутринта.

Виждах, че иска да махна превръзката от устата й, но не исках да го направя. Вместо това развързах ръцете й и незабавно излязох. Тя се помъчи да я махне, но преди това успях да затворя вратата и да пусна резетата. Чух я как вика: „Върни се!“ После още веднъж, но не много силно. След това опита вратата, също не много силно. После започна да блъска по нея с нещо твърдо. Мисля, че беше четката за коса. Не се чуваше много, но за всеки случай завъртях етажерката на мястото й и бях сигурен, че вече нищо няма да се чуе навън. Останах около час във външната изба, за всеки случай. Не беше необходимо, в стаята й нямаше нищо, с което да разбие вратата, дори и да беше достатъчно силна. Бях купил само пластмасови чаши и чинии, алуминиев чайник и така нататък.

После се качих горе и си легнах. Най-накрая тя беше мой гост и нищо друго не ме интересуваше. Дълго време лежах буден и премислях нещата. Изпитвах известно съмнение, че може би ще успеят да проследят движението на караваната, но като нея има стотици и единствените хора, които наистина ме тревожеха, бяха двете възрастни жени, минали преди да я хвана.

Е, лежах и мислех за нея, също будна долу. Отдадох се на приятни мечтания, в които слизах долу и я утешавах, бях възбуден, може би отидох твърде далеч във фантазиите си, но всъщност не се тревожех, знаех, че моята любов напълно я заслужава. После заспах.

По-късно тя винаги ми повтаряше какво лошо нещо съм направил и как трябва да положа усилия, за да го разбера по-добре. Само мога да кажа, че онази вечер се чувствах много щастлив, както споменах по-горе, и беше сякаш съм извършил нещо смело и дръзко, сякаш съм се изкачил на Еверест или съм направил нещо геройско на вражеска територия. Чувствах се щастлив, защото намеренията ми бяха от най-хубавите. Това тя никога не можа да разбере.

С една дума, тази нощ беше най-доброто нещо през живота ми (освен спечелването на парите на първо място). Все едно още веднъж хващах Синя Мазарина или Испанска Кралица. Искам да кажа, беше нещо, което човек прави само веднъж в живота си, при това не всекиму се отдава. Това за което повече мечтаеш, отколкото очакваш, че реално ще се случи.

Нямах нужда от будилника, станах преди да иззвъни. Слязох долу и заключих вратата на избата след себе си. Бях обмислил всичко. Почуках на нейната врата и извиках, моля те ставай, изчаках десет минути, дръпнах резетата и влязох. Чантата й беше в мен и разбира се, бях я претърсил. В нея нямаше нищо, което би могла да използва, освен пила за нокти и резачка с чупещо се острие, които взех.

Лампата светеше, тя стоеше до креслото. Беше облечена и ме гледаше втренчено, без признаци на страх, смела колкото си иска. Странно, не изглеждаше както винаги си я бях спомнял. Разбира се, досега никога не бях я виждал толкова отблизо.

Казах, надявам се, че си спала добре.

— Къде съм? Кой си ти? Защо ме доведе тук? — попита тя студено, без никакво вълнение.

Не мога да ти кажа.

— Искам да ме пуснеш веднага! Това е чудовищно! — каза тя. Стояхме така и се гледахме.

— Махай се! Смятам да си отида! — И тя тръгна право към мен, към вратата. Но аз не трепнах. За миг си помислих, че ще се нахвърли върху ми, но трябва да е разбрала, че е глупаво. Бях изпълнен с решимост, тя нямаше как да спечели. Спря съвсем близо до мен и каза:

— Махай се от пътя ми!

Отговорих й, не можеш още да си вървиш. Моля те, не ме принуждавай отново да използвам сила.

Тя ме изгледа свирепо и ледено, после извърта лице.

— Не знам, за коя ме вземаш. Ако мислиш, че съм дъщеря на някой богаташ и че ще получиш голям откуп, скоро ще бъдеш разочарован.

Знам коя си, отговорих аз. Не става дума за пари.

Не знаех какво да кажа, бях толкова възбуден, тя беше при мен, най-накрая, от плът и кръв. Толкова ядосана. Исках да погледна лицето й, косата й, цялата, такава малка и красива, но не можех, тя така се беше втренчила в мен. Последва странна пауза.

Изведнъж попита сякаш ме обвиняваше:

— А аз не знам ли случайно кой си ти?

Започнах да се изчервявам, не можех да направя нищо, това не бях предвидил, през ум не ми беше минало, че може да ме познава.

Тя каза отчетливо:

— Пристройката на кметството.

Не знам за какво говориш, отговорих аз.

— Имаш мустаци — каза тя.

Все още нямах представа как е разбрала кой съм. Предполагам, че ме е виждала няколко пъти в града, може да ме е виждала и през прозореца на къщата им понякога, не бях помислил за това, умът ми сякаш попадна във водовъртеж.

Тя каза:

— Във вестника имаше твоя снимка.

Винаги съм мразел да ме откриват, не знам защо, винаги съм се мъчил да обясня, искам да кажа, да измисля някаква история, за да обясня. Изведнъж ми хрумна изход от положението.

Казах, само изпълнявам чужди заповеди.

— Заповеди — каза тя. — Чии заповеди?

Не мога да ти кажа.

Тя продължаваше да ме гледа втренчено. И да стои настрана от мен. Предполагам, мислила си е, че ще я нападна.

— Чии заповеди? — попита тя пак.

Помъчих се да измисля някого. Не знам защо, единственото име, което ми дойде на ум, за което си мислех, че може би го знае, беше мистър Сингълтън. Той беше мениджър на „Барклиз“. Знам, че баща й ползваше услугите на тази банка. Няколко пъти съм го виждал там да разговаря с мистър Сингълтън.

На мистър Сингълтън, отговорих й аз.

Тя наистина изглеждаше изумена, затова продължих бързо. Не би трябвало да ти казвам, казах й, ще ме убие, ако разбере.

— Мистър Сингълтън? — попита тя, сякаш не беше чула добре.

Той не е такъв, за какъвто го смяташ, казах аз.

Тя изведнъж седна на перилото на креслото, сякаш това, което чу, беше твърде много за нея. — Искаш да кажеш, че мистър Сингълтън ти е наредил да ме отвлечеш?

Аз кимнах.

— Но аз познавам дъщеря му. Той е… О! Това е безумно! — каза тя.

Помниш ли момичето от улица „Пенхърст“?

— Какво момиче от улица „Пенхърст“?

Което изчезна преди три години.

Това също го измислих. Умът ми наистина работеше бързо тази сутрин. Така си мислех.

— Може би съм била в пансиона тогава. Какво се случи с нея?

Не знам. Но знам, че го направи той.

— Какво е направил?

Не знам. Не знам какво се е случило с нея. Но каквото и да е, той го е направил. Оттогава никой не я е виждал, нито чувал.

Неочаквано тя каза:

— Имаш ли една цигара?

Бях много непохватен, извадих пакета и запалката от джоба си, отидох до нея и й ги подадох. Не знаех дали не трябва да запаля цигарата й, но да го направя, ми се стори глупаво.

Казах й, не си яла нищо.

Тя държеше цигарата между пръстите си много елегантно, като истинска дама. Беше почистила пуловера си. Въздухът беше застоял.

Не обръщаше внимание. Разбирах, знае, че я лъжа.

— Искаш да ми кажеш, че мистър Сингълтън е сексманиак, че отвлича момичета, а ти ги охраняваш?

Отговорих, трябва да го правя. Откраднах пари от банката, ако разберат ще вляза в затвора, а той ме държи с това, разбираш, нали?

През цялото време тя ме гледаше втренчено. Имаше великолепни големи чисти очи, много любознателни, вечно искащи да знаят. (Не нахални, разбира се.)

— Ти спечели много пари, нали?

Разбрах, че съм казал нещо погрешно. Стана ми горещо и се притесних.

— Тогава защо не ги върна на банката? Колко бяха? Седемдесет хиляди лири? Или може би му помагаш само, за да се забавляваш?

Има и други неща, които не мога да ти кажа. Аз съм в ръцете му. Тя стана, бръкнала в джобовете на полата си. За първи път отклони очи от мен и се погледна в огледалото (метално, разбира се, не стъклено).

— И какво смята да прави с мен?

Не знам.

— Къде е той сега?

Предполагам, че скоро ще дойде.

Последва една минута, през която не каза нищо. След това на лицето й се появи изражение, сякаш си е помислила нещо отвратително, че това което казах, може да е вярно.

— Разбира се! Това трябва да е къщата му в Съфолк.

Да, казах аз и си мислех, че съм много умен.

— Той няма къща в Съфолк — каза тя, ледена.

То не знаеш всичко, казах аз, но вече не звучеше убедително.

Канеше се да заговори, но почувствах, че трябва да спра въпросите й. Не знаех, че е толкова умна. Не като нормалните хора.

Дойдох да те попитам, какво искаш за закуска. Има овесени ядки, яйца и така нататък.

— Не искам никаква закуска — каза тя. — Каква ужасна малка стая! И тази упойка. Каква беше?

Не предполагах, че ще ти прилошее. Наистина.

— Мистър Сингълтън би трябвало да ти каже. — Виждаше се, че не вярва нито дума за него. Каза го саркастично.

Попитах бързо дали иска чай или кафе, тя каза кафе, ако ти изпиеш малко преди това, и я оставих, за да отида във външното помещение. Точно преди да затворя вратата, тя извика:

— Забрави си запалката!

Имам друга. (Нямах.)

— Благодаря ти — каза тя. Странно, почти се усмихна.

Приготвих нескафе, занесох го вътре, тя ме изчака да пийна малко, след това също отпи. През цялото време задаваше въпроси, не, през цялото време чувствах, че може да ми зададе някакъв неочакван въпрос, за да се опита да ме хване. Колко време ще трябва да остане, защо съм толкова добър към нея. Измислях отговори, но знаех, че звучат неубедително, с нея никак не ми беше лесно да мисля бързо. Най-накрая й казах, че ще изляза по магазините и я попитах какво иска. Казах й, че ще й купя всичко, което поиска.

— Всичко? — попита тя.

В разумни граници, разбира се, казах аз.

— Мистър Сингълтън ли ти каза така?

Не. Това е от мен.

— Просто искам да ме пуснеш да си вървя — каза тя. Не можах да я накарам да произнесе и дума повече. Беше ужасно, изведнъж престана да говори и трябваше да си отида.

На обяд отново не искаше да говори. Приготвих храната й във външната изба и я внесох вътре. Но тя почти не я докосна. Опита се отново да ме подмами да я освободя, ала номерът й не мина.

Тази вечер, след като отново почти не докосна храната, аз отидох и седнах край вратата. Известно време пушеше със затворени очи, сякаш вида ми изморяваше очите й.

— Премислих някои неща. Това, което ми каза за мистър Сингълтън е измислица. Не ти вярвам. Най-напред, той не е такъв човек. А и да беше, не би взел теб, за да свършиш тази работа. Не би направил всичките тези фантастични приготовления.

Аз не казах нищо. Не можех да я погледна.

— Прекалено много проблеми си си създал. Всички тези дрехи, всички тези албуми. Днес пресметнах колко струват. Четиридесет и три лири. — Сякаш говореше на себе си. — Аз съм твоя пленничка, но ти искаш да съм доволна пленничка. Така че има две възможности. Едната е да ме държиш за откуп. Да си член на някаква банда или нещо такова.

Не е това. Казах ти.

— Знаеш коя съм. Не може да не знаеш, че баща ми не е богат, така че не може да ме държиш за откуп.

Беше особено, като я слушах да говори така.

— Единственото, което остава е секс. Искаш да правиш нещо с мен. — Тя ме наблюдаваше.

Това беше въпрос. Чувствах се шокиран.

Изобщо не е това. Аз ще се отнасям с цялото необходимо уважение. Не съм от онези. Гласът ми звучеше възмутено.

— Тогава трябва да си луд — каза тя. — Не в лошия смисъл, разбира се. — Обърна се настрана. — Признаваш ли, че историята с мистър Сингълтън не е вярна?

Исках да го направя внимателно, казах аз.

— Какво да направиш? Да ме изнасилиш? Да ме убиеш?

Никога не съм казвал това, отговорих. Тя ме поставяше в отбранителна позиция. В мечтите ми винаги беше обратното.

— Защо съм тук?

Искам да си моя гостенка.

— Гостенка!?

Тя стана, заобиколи фотьойла и се подпря с ръце на облегалката му без да сваля поглед от мен. Беше свалила синия си пуловер и сега беше с тъмно зелена вълнена рокля, подобна на ученическа престилка, с бяла блуза, отворена на шията, а косата й беше завързана на конска опашка. Красивото й лице. Изглеждаше смела. Не знам защо, представях си я седнала на коленете ми, неподвижна, и аз галя меката й руса коса, разпусната, както я видях по-късно.

Внезапно казах, обичам те. Подлудяваше ме.

Тя каза:

— Разбирам — с много особен, мрачен глас.

Повече не ме погледна тогава.

Знам, че е старомодно да кажеш на една жена, че я обичаш, дотогава и през ум не ми беше минало да й го казвам. В мечтите ми винаги се гледахме в очите, после се целувахме и не говорехме нищо, докато не престанем. Едно момче, Ноби, от наемния корпус, което знаеше всичко за жените твърдеше, че никога не трябва да им казваш, че ги обичаш. Дори и да е така. Ако все пак се наложи да изречеш „обичам те“, трябва да го направиш шеговито — твърдеше, че така ще ги накараш да тичат подир теб. За да получиш, трябва да бъдеш твърд. Глупавото нещо беше, че десетки пъти преди това си бях мислил, не трябва да й казвам, че я обичам, а да го оставя да дойде естествено и от двете страни. Но когато вече беше при мен, главата ми се завъртя и често изричах неща, които не исках.

Не че й казах всичко. Разказах й как съм работил в пристройката, как съм я гледал и съм си мислел за начина, по който се държи, по който ходи, всичко, което е означавала за мен, как след това спечелих парите и бях сигурен, че тя никога няма да ме погледне независимо от това, и колко самотен се чувствах. Когато свърших, тя седеше на леглото и гледаше килима. Мълчахме, както ми се стори, дълго време. Чуваше се само вентилаторът в съседното помещение.

Чувствах се засрамен. И почервенял.

— Мислиш ли, че ще ме накараш да те обичам, ако ме държиш в плен?

Искам да ме опознаеш.

— Докато съм тук, за мен ти ще си само един похитител. Знаеш ли това?

Станах. Повече не исках да съм с нея.

— Чакай — каза тя и тръгна към мен. — Ще ти обещая нещо. Разбирам те. Наистина. Пусни ме да си вървя. Няма да кажа на никого и нищо няма да ти се случи.

Това беше първият път, когато ме погледна мило. Искаше от мен да й се доверя, ясно и просто. Очите й се усмихваха докато ме гледаше. Умоляващо.

— Нищо не ти пречи. Бихме могли да станем приятели. Бих могла да ти помогна.

Гледаше ме.

— Не е късно.

Не можех да обясня точно какво чувствам, просто трябваше да я оставя. Заключих вратата и си тръгнах. Дори не й казах „лека нощ“.

Никой не би ме разбрал. Всеки би си помислил, ме я държа заради очевидното. Понякога, когато преди да дойде тя гледах книжките, и аз си мислех това, или не знам какво. Едва когато дойде, нещата се промениха, вече не си мислех за книжките, или че позира пред мен, неща, които ме отвращаваха и бях сигурен, че отвращават и нея. У нея имаше нещо толкова хубаво, че човек също трябваше да се държи така. Сякаш тя го очакваше. Искам да кажа, когато наистина дойде при мен, — други неща започнаха да ми се струват гадни. Не беше като някои жени, които не можеш да уважаваш и затова не те е грижа как се държиш с тях. Тя предизвикваше уважението ми и трябваше да съм много внимателен.

Тази нощ не спах много, защото наистина бях изумен от начина, по който се бяха развили нещата — да й кажа толкова много още на първия ден и тя да ме направи да изглеждам глупак. Имаше моменти, когато си мислех да я кача на колата и да я закарам в Лондон, както й се искаше. Бих могъл да замина за чужбина. Но след това винаги си спомнях лицето й, как косата й висеше завързана на опашка, леко настрани и усукана, как седеше и как ходеше, хубавите й чисти очи. Знаех, че не мога да го направя.

След закуска — тази сутрин хапна малко овесени ядки, с кафе, без изобщо да разговаряме, беше станала, беше облечена, но леглото ми се стори оправено по малко по-различен начин, така че сигурно беше спала в него. Както й да е, тя ме спря, когато тръгнах да излизам.

— Искам да говоря с теб. — Аз се обърнах.

— Седни — каза тя. Седнах на стола до стъпалата.

— Слушай, това е лудост! Ако ме обичаш в истинския смисъл на думата, просто не можеш да желаеш да ме държиш тук. Виждаш, че се чувствам отвратително. Въздухът, нощем не мога да дишам. Събудих се с главоболие. Ще умра, ако ме държиш тук дълго. — Изглеждаше наистина разтревожена.

Няма да е дълго, обещавам.

Тя се изправи и застана до скрина, втренчи се в мен.

— Как се казваш? Попита ме тя.

Клег, отговорих.

— Малкото ти име?

Фердинанд.

Тя ме стрелна с остър поглед.

— Това не е вярно — отсече тя. Спомних си, че портфейлът ми със златни инициали е в джоба на сакото ми, извадих го и й го показах. Нямаше как да разбере, че „Ф“-то означава Фредерик. Странно, името Фердинанд винаги ми е харесвало, дори още преди да я видя. Звучи някак си чуждестранно и отличаващо се. Понякога чичо Дик ме наричаше така, на шега. Лорд Фердинанд Клег, маркиз на буболечките, казваше той.

Тогава това тук е просто съвпадение, казах й аз.

— Предполагам, че ти викат Ферди или Ферд.

Винаги Фердинанд.

— Слушай, Фердинанд, не знам какво намираш в мен. Не знам защо си влюбен в мен. Може би и аз бих могла да се влюбя в теб някъде другаде. Аз… — изглежда не знаеше какво да каже, нещо необикновено за нея — … аз наистина харесвам милите, внимателни мъже. Но не бих могла да се влюбя в теб, ако съм в тази стая. Тук не бих могла да се влюбя в никого. Никога.

Отговорих, просто искам да те опозная. През цялото това време тя седеше на скрина и следеше какъв ефект ще произведат думите й върху мен. Така че бях подозрителен. Знаех, че ме изпробва.

— Но не можеш да отвлечеш човек, само за да го опознаеш!

Много искам да те опозная. В Лондон нямаше да имам никакъв шанс. Не съм интересен и всичко останало. Не съм от класата ти. И мъртва не би се показала с мен в Лондон.

— Това не е честно. Не съм сноб. Мразя снобите. Нямам предразсъдъци спрямо хората.

Не обвинявам теб, казах аз.

— Мразя снобщината! Беше съвсем ядосана. Някои думи изговаряше много силно, много подчертано.

Някои от най-добрите ми приятели в Лондон са… да, това което са нарича работническа класа. По произход. Просто на мислим за това.

Като Питър Гетсби (това беше името на младия мъж със спортната кола).

— Той! Не съм го виждала от месеци. Той е чисто и просто провинциален нехранимайко-еснаф.

Още я виждах как са качва в лъскавото му MG. Не знаех дали да й се доверя.

— Предполагам, че вече всички вестници са писали.

Не съм ги чел.

— Можеш да влезеш в затвора за години.

Щя си струва. Ще си струва дори да вляза и с доживотна присъда, казах аз.

— Обещавам, кълна се, че ако ма пуснеш, няма да кажа на никого. Ща измисля някаква история. Ще се виждаме колкото често искаш, колкото често мога, щом не работя. Никой няма да научи, освен нас двамата.

Не мога, казах й, не сега. Когато ме молеше така, ме караше да се чувствам като някой жесток крал.

— Ако ме пуснеш сега, ще започна да ти се възхищавам. Ще си мисля, ето, можеше да направи какаото са пожелае с мен, но той е благороден, държа се като истински джентълмен.

Не мога, казах аз. Не искай това. Моля те не искай това.

— Бих си помислила, че си струва да познаваш такъв човек — Тя беше кацнала на скрина и ме наблюдаваше.

Трябва да тръгвам, казах й. Излязох толкова бързо, че се препънах на най-горното стъпало. Та слезе от скрина и се втренчи в мен, до вратата, със странно изражение на лицето.

— Моля те — каза тя. Много тихо и хубаво. Беше трудно да се устои.

Чувствах се сякаш нямам мрежа, а искам да хвана екземпляр, който ми е нужен, между палеца и показалеца (винаги правех това много добре) — заставаш бавно отзад и хоп, готово, но трябва да забодеш коремчето, а насекомото трепери. Не е толкова лесно, колкото с бурканче за умъртвяване. А с нея беше два пъти по-трудно, защото въобще не исках да я убивам, това беше последното нещо, което исках.

Тя често ми говореше за съсловните различия и за класите, но никога не ме убеди. Начина на говорене издава хората, не това, което казват. Достатъчно беше да се види колко е изтънчена, за да се разбере как е възпитавана. Не беше „тра-ла-ла“, както много други, но онова беше налице независимо от всичко. То личеше, когато ставаше саркастична, защото не съм успял да се обясня или съм направил нещо не както трябва. Не мисли за класите, казваше тя. Както богат казва на беден да престане да мисли за пари.

Не я упреквам; вероятно по-късно каза и направи някои от ужасяващите неща, само за да ми покаже, че всъщност не е толкова изтънчена, но въпреки това, беше. Когато се ядосаше, можеше да се качи незабавно на високия си пиедестал и от там да стовари върху мен всичките си най-добри качества.

Между нас винаги стоеше класата.

Тази сутрин отидох до Люис. Отчасти исках да погледна вестниците, купих ги всичките. Във всеки имаше по нещо. В по-долнопробните имаше повече, в два имаше снимки. Беше ми смешно да чета дописките. Прочетох и неща, които дотогава не знаех.

Дългокосата студентка по живопис Миранда Грей, двадесетгодишна, спечелила миналата година най-високата стипендия, за да учи в първокласната Лондонска школа „Слейд“, е изчезнала. По време на учебната година е живяла на улица „Хамнет“ №29, в Лондон, с леля си мис К. Ванбърг-Джоунс, която късно снощи е уведомила полицията.

След учебните занимания във вторник, Миранда се е обадила, за да съобщи, че отива на кино и ще се прибере вкъщи след осем часа.

След това е изчезнала.

Имаше голяма нейна снимка и надпис: „Виждали ли сте това момиче?“

Един друг вестник ме накара добре да се посмея.

Жителите на Хампстед в последно време все повече са разтревожени от появата на бродещи „вълци“ с леки автомобили. Пиърс Броутън, състудент и близък приятел на Миранда, ми каза в кафенето, в което двамата често ходели, че в деня на изчезването й, тя е изглеждала в чудесно настроение и са се уговорили днес да отидат заедно на изложба. Той каза: „Миранда знае какво представлява Лондон. Тя е последният човек, който ще се качи в кола на непознат или нещо подобно. Затова съм много разтревожен.“

Представител на учебното заведение каза: „Тя е един от най-обещаващите ни студенти във втори курс. Сигурни сме, че изчезването й има съвсем безобидно обяснение. Артистичните млади хора имат своите капризи.“

Ето в това е мистериозното в случая.

Полицията умолява всички, които са я виждали или знаят нещо за нея, или са забелязали нещо подозрително в района на Хампстед, незабавно да съобщят.

Също така споменаваха с какви дрехи е била облечена и така нататък, и имаше и снимка. В друг вестник съобщаваха, че полицията ще претърсва дъното на езерото в парка на Хампстед. В друг пишеше как Пиърс Броутън и тя неофициално били сгодени. Чудех се дали това не е битника, с когото я видях. В друг се казваше: „Тя е една от най-популярните студентки, винаги готова да помогне.“ Във всичките пишеше, че е хубава. Имаше снимки. Ако беше грозна, навсякъде щеше да има само по два реда на последната страница.

Спрях караваната край пътя, когато се връщах и прочетох всички вестници. Това ми даде чувство за власт, не знам защо. Всичките тези хора я търсеха, а аз знаех отговора. Когато тръгнах отново, твърдо реших да не й казвам нищо.

Разбира се, първото нещо, за което попита, когато се прибрах, бяха вестниците. Има ли нещо за нея? Казах й, че не съм погледнал и нямам намерение да го правя. Казах й, че не се интересувам от вестници, те печатат само баналности. Тя не настоя.

Никога не й дадох да чете вестници. Никога не й дадох да слуша радиопрограми или да гледа телевизия. Случи се така, че един ден преди да дойде, прочетох книгата „Тайните на Гестапо“ — всичко за мъченията и така нататък, които се е налагало да използват през войната, и как едно от първите неща, с които е трябвало да свикнеш, ако си затворник, е било, че не знаеш какво става извън затвора. Искам да кажа, не са давали на затворниците да научават каквото и да било, дори не са им позволявали да разговарят помежду си, така че са били откъснати даже от собствения си свят. И това ги е пречупвало. Разбира се, аз не исках да пречупвам Миранда както Гестапо е искало да пречупи затворниците си. Но си мислех, че ще е по-добре, ако е откъсната от външния свят, тогава ще трябва да мисли за мен повече. Така че, въпреки многото опити от нейна страна да ме накара да й дам вестници или радиоапарат, аз никога не го направих. През първите дни не исках да знае какво прави полицията и така нататък, защото това само щеше да я разтревожи. Беше нещо като загриженост за нея, би могло да се каже.

Тази вечер й сготвих замразен зелен фасул и замразено пиле в бял сос, тя го изяде и изглежда й хареса.

След това попитах, може ли да остана за малко?

— Ако искаш — отговори тя. Седеше с кръстосани крака на леглото, одеялото беше сгънала зад гърба си като възглавница и се беше облегнала на стената. Известно време само пушеше и разглеждаше един от албумите, които й бях купил.

— Знаеш ли нещо за изкуството? — попита ме тя.

Нищо, което може да се нарече познание.

— Така си и мислех. Ако знаеше, не би затворил невинен човек.

Не виждам връзката, казах аз.

Тя затвори книгата. — Разкажи ми за себе си. Кажи ми какво правиш през свободното си време.

Ентомолог съм. Колекционирам пеперуди.

— Разбира се — каза тя. — Спомних си, че го пишеше във вестника. А сега към колекцията си прибави и мен.

Тя смяташе, че това е смешно, така че отвърнах, може да се нарече и така.

— Не. Не: „може да се нарече и така“, а съвсем буквално. Забол си ме с карфица в тази малка стаичка, за да можеш да идваш и да се пулиш над мен.

Изобщо не смятам, че е така.

— Знаеш ли, че съм будистка? Мразя всичко, което може да отнеме живот. Дори и на насекомо.

Ти яде пилето, засякох я. Този път аз я хванах.

— Но се презирам за това. Ако бях по-добър човек, щях да съм вегетарианка.

Рекох й, ако поискаш да престана да събирам пеперуди, ще го направя. Ще направя всичко, което поискаш от мен.

— Освен да ме оставиш да отлетя.

Предпочитам да не говорим за това. Няма да ни доведе до никъде.

— Както и да е. Не бих могла да уважавам човек и особено мъж, който прави нещо, само за да ми се хареса. Предпочитам да го прави, защото смята, че е правилно. — През цялото време тя ме обработваше, на човек би му се сторило, че разговаряме за съвсем невинни неща, и изведнъж се нахвърляше срещу мен. Аз мълчах.

— Колко време ще ме държиш тук?

Не знам, казах. Зависи.

— От какво.

Не отговорих нищо. Не можех.

— От това, дали ще се влюбя в теб ли?

Приличаше на натякване.

— Защото ако е така, ще стоя тук, докато умра.

Не отвърнах нищо на това.

— Махай се — каза тя. — Махай се и помисли какво ти казах!

На следващата сутрин направи първия опит да избяга. Не може да се каже, че ме завари неподготвен, но ми даде добър урок. Изяде закуската си и ми каза, че леглото й се е разклатило, задния крак, в ъгъла. Мисля, че може да падне, каза тя, един винт се е разхлабил. Като истински глупак отидох да й помогна да вдигне дюшека и тя неочаквано ме блъсна, точно като не бях стъпил здраво и хукна покрай мен. Като стрела излетя до стъпалата и нагоре по тях. Бях предвидил нещо такова и затова бях поставил куката, която задържаше вратата отворена. Под нея имаше и дървен клин, който тя се помъчи да изрита, но аз станах и се втурнах да я гоня. Тя хукна нататък и викаше „Помощ!“, „Помощ!“, нагоре към външната врата, която, разбира се, беше заключена. Започна да я дърпа, да блъска по нея и да пищи, но тогава я хванах. Не исках да го правя, но трябваше да реагирам някак. С една ръка я хванах през кръста, а с другата запуших устата й, и така я завлякох отново долу. Тя риташе и се противеше, но разбира се, беше твърде дребна, а аз може и да не съм господин Атлас, но не съм и хърбав. Най-накрая, тя се отпусна и аз я освободих. За миг остана неподвижна, после неочаквано се хвърли напред и ме удари по лицето. Не че ме заболя наистина, но изненадата беше отвратителна, защото го направи, когато най-малко очаквах и след като се бях държал съвсем в рамките на приемливото, в положение, при което други можеха да излязат от кожата си. След това тя влезе в стаята и тресна вратата след себе си. Искаше ми се да вляза след нея и да й дам да разбере, но знаех, че е ядосана. В погледа й имаше истинска омраза. Така че само затворих вратата и завъртях етажерката на мястото й.

След това не искаше да говори. По време на обеда, когато я заговорих и казах, че съм готов да забравя станалото, тя не обели дума. Просто ме изгледа, с огромно презрение. Същото се повтори и вечерта. Когато дойдох да разчистя, тя само ми подаде подноса и се обърна настрани. Ясно ми показа, че не иска да остана. Помислих си, че скоро ще й мине, но на следващия ден беше още по-лошо. Не само че не говореше, но не искаше и да яде.

Моля те, не прави това, няма смисъл.

Но тя не искаше да каже и дума, дори не ме погледна.

На следващия ден беше същото. Не се хранеше, не говореше. Очаквах да започне да носи някои от дрехите, които бях купил, но продължаваше да е с бялата блуза и зелената си вълнена рокля. Започнах не на шега да се тревожа, не знаех колко време хората могат да издържат без храна, изглеждаше ми пребледняла и отслабнала. През цялото време седеше на леглото до стената, с гръб към мен и имаше толкова нещастен вид, че не знаех какво да направя. На следващата сутрин за закуска й занесох малко кафе, овесени ядки, препечени филийки и конфитюр. Оставих ги известно време, за да усети миризмата им. Тогава й казах, не очаквам от теб да ме разбереш изцяло, не очаквам от теб да ме обичаш, така както другите хора, просто искам да се опиташ да ме разбереш доколкото можеш, и да ме харесаш поне малко, ако можеш.

Тя не помръдна.

Казах й, ще сключим споразумение. Ще ти кажа кога ще те пусна да си отидеш, но само ако изпълниш някои условия.

Не знам защо го казах. Наистина знаех, че никога няма да мога да я пусна. Но не беше и съвсем брадата лъжа. Често си мислех, че бих могъл да я освободя, когато се споразумеем, обещанието си е обещание и така нататък. Друг път бях убеден, че не мога да я оставя да постъпи така.

Тогава се обърна и се втренчи в мен. Това беше първият признак на живот, който показваше от три дни.

Казах й, условията са да се храниш, да разговаряш с мен, както в началото и да не се опитваш да избягаш по този начин.

— Никога няма да се съглася на последното.

А какво ще кажеш за първите две, попитах я аз. (Помислих си, че дори и да обещае да не се опитва да бяга, все едно ще трябва да взема предохранителни мерки, така че това условие беше безпредметно.)

— Не си казал кога — настоя тя.

След шест седмици, казах й аз.

Тя отново ми обърна гръб.

Тогава пет седмици, казах аз след малко.

— Ще остана тук една седмица и нито ден повече.

Е, казах й, не мога да се съглася на това, и тя отново ми обърна гръб. После се разплака. Виждах как раменете й потреперват. Исках да се приближа до нея, застанах до леглото, но тя се обърна толкова рязко, стори ми се помисли си, че имам намерение да се нахвърля върху нея. Пълни със сълзи бяха очите й. Страните мокри. Наистина видът й ме потискаше.

Моля те, бъди разумна. Знаеш какво означаваш за мен сега. Не можеш ли да разбереш, че не съм подготвил всичко това, за да останеш само още една седмица.

— Мразя те! Мразя те!

Ще ти дам дума, казах аз. Когато времето дойде, ще можеш да си тръгнеш веднага щом пожелаеш.

Не искаше и да чуе. Беше смешно, тя седеше и плачеше, а лицето й беше цялото порозовяло. Помислих си, че може пак да скочи срещу мен, видът и говореше, че й се иска. Но тя започна да бърше очите си. След това запали цигара. И каза:

— Две седмици.

Аз казах, ти искаш две, аз искам пет. Ще се съглася на един месец. Това прави 14-ти ноември.

Последва пауза, след която тя отсече:

— Четири седмици изтичат на 11-ти ноември.

Тревожех се за нея, исках да решим въпроса веднъж завинаги, така че казах, имах предвид календарен месец, но нека бъдат двадесет и осем дни. Отстъпвам ти останалите три.

— Много ти благодаря. — Със сарказъм, разбира се.

Подадох й чашата кафе и тя я пое.

— Аз също имам условия — каза тя преди да започне да пие. — Не мога да живея през цялото време тук долу. Липсват ми чистия въздух и светлината. От време на време трябва да се къпя. Нужни са ми материали за рисуване. Трябва да имам транзистор или грамофон. Трябват ми някои неща от аптеката. Искам пресни плодове и салати. Не мога да не се раздвижвам по някакъв начин.

Ако те оставя да излезеш навън, ще избягаш, казах й аз.

Тя се изправи. Сигурно го е репетирала преди това, толкова бързо се промени.

— Знаеш ли какво значи освобождаване „под гаранция“?

Отговорих, да.

— Можеш да ме пуснеш под гаранция. Обещавам да не викам и да не се опитвам да избягам.

Казах й, първо изяж закуската, после ще помисля.

— Не! Не искам кой знае колко много. Ако къщата наистина е усамотена, тогава няма риск.

Усамотена е, наистина, но не мога да се реша.

— Продължавам гладната стачка. — Тя ми обърна гръб, наистина прилагаше натиск, както казват.

Разбира се, ще имаш материали за рисуване, започнах аз. Просто трябваше да ми кажеш по-рано. И грамофон. Всякакви плочи, които поискаш. Книги. Същото важи и за храната. Обясних ти, че просто трябва да ми кажеш. За всякакви такива неща.

— Чист въздух? — Тя още беше с гръб към мен.

Твърде опасно е.

Е, последва тишина, но тя се беше изразила пределно ясно и накрая се предадох.

Може би нощем, ще видим.

— Кога? — Тя се обърна към мен отново.

Ще трябва да помисля. Ще трябва да те завържа.

— Но нали ще съм под гаранция?

Приеми, ако ти харесва, или не. Това е.

— Банята?

Ще измисля нещо, отговорих й.

Искам да се изкъпя като хората, в човешка баня. Горе не може да няма нормална баня.

Нещо друго, за което бях мислил много, беше колко ми се щеше да види моята къща и обзавеждането й. Отчасти ми се искаше да я гледам там, естествено, в мечтите ми тя беше горе с мен, а не в мазето. Аз съм такъв, понякога действам импулсивно и поемам рискове, които другите не биха поели.

Ще видя, казах й, ще трябва да подготвя нещата.

— Ако ти дам дума, няма да я наруша.

Сигурен съм в това.

Толкоз по въпроса.

Така да се каже, това разчисти облачността. Впоследствие аз я уважавах и тя ме уважаваше повече. Най-напред направи списък на нещата, които искаше. Трябваше да намеря магазин за художнически материали в Люис, да купя специална хартия, моливи и какво ли още не — сепия и китайско мастило, четки със специален косъм, различни размери и направа. После някои неща от аптеката, за премахване на миризми и така нататък. Не беше безопасно да купувам дамски неща, които нямаше как да използвам сам, но поех риска. След това ми направи списък на продуктите за храна. Искаше прясно кафе, много плодове и зеленчуци — за това настояваше особено. Както и да е, от тогава започна всеки ден да ми пише какво да купувам и да ми казва как да го сготвя, беше същото, като да си имаш жена — инвалид, за който трябва да пазаруваш. В Люис бях много внимателен — никога не купувах от един и същи магазин два пъти под ред, за да не си помислят, че купувам повече отколкото трябва за сам човек. Някак си, струваше ми се, не може да не личи, че живея сам.

Първия ден й купих грамофона. Беше малък, но тя изглежда много му се зарадва. Не исках да знае, че не разбирам нищо от музика, но видях една плоча с някакви оркестрови изпълнения от Моцарт и й я взех. Беше добра покупка, тя я хареса, а също и мен, задето съм я купил. Един ден, доста по-късно, когато я слушахме, тя се разплака. Искам да кажа, очите й се навлажниха. После ми каза, че когато я е писал, той е умирал и знаел, че умира. На мен ми звучеше като всичко останало, но разбира се, тя беше музикалната.

Е, на следващия ден отново повдигна въпроса за къпането и чистия въздух. Не знаех как да постъпя. Без да й обещавам нищо, се качих горе до банята, за да обмисля какво да направя. Прозорецът беше над козирката на задната врата, до входа за избата. Отзад, значи е по-безопасно. Най-накрая взех някакви дъски и ги закрепих върху рамката с триинчови винтове, така че да не може да сигнализира с лампата или да се опита да се измъкне оттам. Не че наистина имаше някаква вероятност късно вечер зад къщата да има някой.

Така подсигурих банята.

След това се изкачих отдолу до горе, поставих се на нейно място, за да видя, къде би могло да има опасни места. Стаите на долния етаж имаха вътрешни дървени кепенци и беше много лесно да ги затворя (по-късно купих катинари), така че да не може да привлече вниманието през някой прозорец и никой натрапник не би могъл да наднича вътре и да гледа какво става. В кухнята сложих на безопасно място всички ножове и така нататък. Премислих всичко, което би могла да направи, за да избяга и накрая, почувствах, че всичко е наред.

Е, след вечеря тя отново започна да ме пита за банята, а аз я оставих малко да се понацупи пак, после й казах, добре, ще поема риска, но ако нарушиш обещанието си, ще стоиш само тук.

— Никога не нарушавам обещанията си.

Ще ми дадеш ли честната си дума?

— Давам ти честната си дума, че няма да се опитвам да избягам.

Или да сигнализираш.

— Или да сигнализирам.

Ще те завържа.

— Но това е обидно!

Така няма да обвинявам теб, ако нарушиш обещанието си, казах аз.

— Но аз… — тя не довърши, просто вдигна рамене, обърна се и подаде ръце зад гърба си. Бях подготвил шал, за да не я престърже въжето, стегнах го наистина много, но така, не да не я боли, след това щях да завържа устата й, но тя първо ми каза да събера нещата за баня, които щяха да й трябват и (бях щастлив да забележа) избра някои от онези, които й бях купил.

Взех нещата й и се каних първи по стълбите на външната изба, а тя изчака докато отключа вратата и я повикам. Трябваше първо да се убедя, че наоколо няма никой.

Беше много тъмно, разбира се, но небето беше ясно — виждаха се звездите. Хванах ръката й и я оставих да постои навън пет минути. Чувах колко дълбоко диша. Беше много романтично, главата й стигаше някъде до рамото ми.

Можеш да се убедиш, че мястото е усамотено, казах аз.

Когато стана време (трябваше да я дръпна), влязохме през кухнята и трапезарията, после в антрето и нагоре по стълбите към банята.

На вратата няма ключалка, дори не можеш да я затвориш, защото съм заковал дървено трупче, но ако удържиш на думата си, ще уважа напълно правото ти да се уединиш. Ще бъда тук.

Бях си донесъл стол на площадката отпред. Сега ще развържа ръцете ти, ако обещаеш да не махаш превръзката от устата си. Кимни.

Тя го направи, така че развързах ръцете й. Разтърка ги малко, предполагам, за да ме уязви, после влезе в банята.

Всичко мина без неприятности, чувах я как се къпе, плискането на водата и така нататък, съвсем естествено, но се стъписах, когато излезе. Беше махнала превръзката от устата си. Това беше едното стъписване. Другото беше от промяната, настъпила след като се беше преоблякла с новите дрехи и измитата й коса, мокра и пусната на раменете. Това я правеше по-мека, дори по-млада, не че някога е била корава и грозна. Сигурно съм изглеждал глупаво — да имам ядосан вид, задето е махнала превръзката и да не мога наистина да се ядосам, защото тя е толкова хубава.

Заговори много бързо:

— Слушай, започна ужасно да ме боли. Дадох ти дума. Още веднъж ти обещавам. Можеш пак да ми сложиш това нещо ако искаш, ето го. Но досега щях да съм се разпищяла, ако имах такова намерение.

Подаде ми превръзката, но във вида й имаше нещо, което ми попречи да й я сложа отново. Казах й, ръцете стигат. Пак беше със зелената си рокля, но беше облякла една от моите блузи и предполагах, че отдолу е с новото бельо.

Завързах ръцете й отзад.

Съжалявам, че съм толкова мнителен, казах й. Просто ти си единственото нещо, заради което си струва да живея. Знам, че моментът не беше подходящ за такива приказки, но за мен беше прекалено много да я гледам така, застанала пред мен.

Ако си отидеш, казах, аз ще се самоубия.

— Трябва да отидеш на лекар.

Аз просто издадох някакъв звук.

— Бих искала да ти помогна.

Мислиш, че съм луд, защото направих това? Не съм луд. Просто… просто нямам никой друг. Никога не съм искал да познавам никого, освен теб.

— Това е най-лошата болест — каза тя. Тогава се обърна към мен, беше точно докато я завързвах. После погледна надолу. — Жал ми е за теб.

След това се промени, каза: — Какво да правя с прането? Изпрах си някои неща, мога ли да ги простра? Или има обществена пералня?

Казах й, че ще ги изсуша в кухнята. Не можеш да изпращаш нищо в обществената пералня.

— Сега какво?

И се огледа. У нея понякога имаше нещо палаво, сякаш си търсеше белята, по приятен начин. Сякаш за да те дразни.

— Няма ли да ми покажеш къщата си?

Беше се усмихнала истински — първата истинска усмивка, която виждах на лицето й. Не можех да не й се усмихна и аз.

Стана късно, казах.

— Колко е стара? — Говореше сякаш не ме чува.

Над вратата има плоча и там пише 1621-ва година.

— Това килимче е с неподходящ цвят. Трябва да сложиш рогозки или нещо такова. И тези картини — ужасно!

Отиде до края на площадката, за да ги види по-добре. Хитро.

Струват достатъчно пари, казах.

— Не са само парите.

Не мога да опиша колко странно се чувствах — тя застанала там и прави типично женски забележки.

— Може ли да погледна стаите?

Не бях на себе си, не можех да устоя на удоволствието, така че застанах до нея и й ги показах — една подготвена за леля Ани, една за Мейбъл, ако някога дойдат, и моята. Миранда огледа много внимателно и трите. Разбира се, пердетата бяха дръпнати и аз стоях близо до нея, за да не би да предприеме нещо глупаво.

Наех една фирма да ги обзаведе, обясних аз, когато застанахме пред вратата на моята.

— Ти си много подреден.

Видя няколкото стари картини с пеперуди, които бях купил от един антиквар. Аз ги избрах, казах й.

— Те са единственото прилично нещо тук.

Е, ето това беше, тя ми правеше комплименти, а на мен ми беше приятно да слушам.

След това добави:

— Колко е тихо тук! Ослушвах се да чуя коли. Сигурно е в северен Есекс. — Знаех, че ме изпробва. Наблюдавах я.

Позна! Казах, като се престорих на изненадан.

Неочаквано тя каза:

— Странно, би трябвало да треперя от страх. Но с теб се чувствам в безопасност.

Никога няма да ти направя нищо лошо. Освен ако не ме принудиш. Неочаквано, както винаги се бях надявал, започнахме да се опознаваме, тя започваше да ме вижда такъв, какъвто съм наистина.

Тя каза:

— Въздухът беше чудесен. Не можеш да си представиш. Дори този тук. Той е свободен. Той е всичко, което аз не съм.

И тя тръгна, така че трябваше да я последвам надолу по стълбите. Най-долу, в антрето, попита: — Може ли да погледна тук? — Ще се хване и за сламка, помислих си, но при всички случаи кепенците бяха спуснати, също и пердетата. Тя влезе в салона и се огледа, после го обиколи и разгледа всичко с ръце зад гърба, беше наистина комично.

— Това е една чудесна, чудесна стая. Гадно е да я напълниш с такива боклуци. Такава помия! — Тя дори ритна един от столовете. Предполагам, че ми е проличало какво чувствам (бях обиден), защото каза: — Но би трябвало да видиш, че не е каквото трябва! Тези ужасни, натруфени стенни лампи и… — тя изведнъж ги видя. — Само не порцеланови диви патици! — Погледна ме с истински гняв, после отново се обърна към патиците.

— Болят ме ръцете. Не можеш ли поне да ми ги завържеш отпред?

Не исках да развалям мига, както казват, не виждах никакъв проблем и след като развързах ръцете й (бях подготвен да очаквам неприятности) тя се обърна и ги подаде отпред, за да ги завържа отново, което и направих. След това ме ужаси. Отиде до камината, където висяха дивите патици, бяха три, по тридесет шилинга всяка, и преди да успея да си отворя устата, ги откачи от куките им и ги строши на пода отпред. На парчета.

Много ти благодаря, казах саркастично.

— Къщите, стари като тази, имат душа. И нямаш право да слагаш такава свинщина в такава хубава стая, в която са живели толкова много хора. Не го ли чувстваш?

Нямам никакъв опит в обзавеждането, казах аз.

Тя просто ме изгледа особено и минавайки покрай мен влезе в стаята отсреща, наричах я трапезария, макар че онези от фирмата за мебелиране я наричаха „стая с двойно предназначение“. Наполовина беше оборудвана, за да работя в нея. Там бяха трите ми стъклени шкафа, които тя забеляза веднага.

— Няма ли да ми покажеш другите си жертви?

Разбира се, нищо по-добро от това не можех да желая. Извадих едно или две от най-хубавите чекмеджета — пеперуди от едно и също семейство, нищо сериозно, само за гледане, наистина.

— Купил ли си ги?

Разбира се че не, казах. Всичките са уловени или развъдени, подготвени и аранжирани от мен. Всичките.

— Красиво са направени.

Показах й едно чекмедже с „Чокхил“ и „Син адонис“, имам една чудесна „Адонис“, разновидност ceroneus и някои „Чокхил“, разновидност tithonus и й ги посочих. Моят ceroneus е по-добър от този в природонаучния музей. Гордеех се, че мога и аз да й кажа нещо. Никога не беше чувала за мутанти.

— Красиви са. Но са тъжни.

Всичко е тъжно, ако ти го направиш такова, казах аз.

— Но не аз, а ти ги нравиш тъжни! — тя ме гледаше над отвореното чекмедже. — Колко пеперуди си убил?

Можеш да преброиш.

— Не, не мога. Мисля си за всички пеперуди, които можеха да се родят от тези, ако ги беше оставил живи. Мисля си за цялата жива красота, която си унищожил.

Не можеш да кажеш със сигурност.

— Дори не можеш да споделиш тази красота! Кой гледа тези пеперуди? Ти си като скъперник, събираш красота в чекмеджета!

Бях наистина много разочарован, мислех, че думите й са много глупави. С какво няколко екземпляра ще се отразят на целия вид?

— Мразя учените — каза тя. — Мразя хората, които колекционират неща и ги класифицират и им дават имена и после ги забравят. В изкуството непрекъснато правят това. Решават, че даден художник е импресионист, или кубист, или каквото и да било, после го слагат в някое чекмедже и забравят, че е жив човек, индивидуален творец. Но виждам, че са подредени красиво.

Отново се опитваше да бъде мила.

След това й казах, аз се занимавам и с фотография.

Имах няколко снимки на гората зад къщата, няколко на морски вълни, които заливат вълнолома в Сийфорд, наистина хубави. Сам съм ги увеличавал. Сложих ги на масата, така че да може да ги разгледа.

Погледна ги, но не каза нищо.

Не са кой знае какво, казах аз. Не се занимавам с това от много време.

— Те са мъртви — изгледа ме по особен начин, странично. — Не специално тези. Всички снимки. Когато нарисуваш нещо, то е живо, когато го фотографираш, то умира.

Като грамофонна плоча.

— Да. Сухи и мъртви. — Е, дощя ми се да споря, но тя продължи: — Тези са добри. Добри снимки, доколкото снимките могат да са добри.

След малко казах, искам да направя снимки и на теб.

— Защо?

Ти си фотогенична.

Погледна надолу, после отново към мен и каза:

— Добре. Щом искаш. Утре.

Това наистина ме развълнува. Нещата наистина се бяха променили.

Горе-долу по това време реших, че е време да слизаме долу. Тя не се възпротиви, само вдигна рамене, остави ме да завържа устата й и всичко мина добре, както преди.

Когато слязохме в мазето, поиска чай (беше ме накарала да купя някакъв специален порцеланов сервиз). Свалих превръзката от устата й, тя дойде във външното помещение (ръцете й още бяха завързани) и видя къде готвя храната й, и всичко останало. Не говорехме, беше приятно. Чайникът кипеше и тя беше там. Естествено не я изпусках из поглед. Когато чаят беше готов, аз попитах, да сервирам ли?

— Това е ужасен израз!

Какво му е ужасното?

— Като тези порцеланови патици е. Просташки е, остарял, мъртъв, той е… всичко блудкаво, което някога е съществувало. Знаеш ли това?

Тогава по-добре ти да сервираш, казах аз.

Тогава, беше странно, тя се усмихна сякаш се канеше да се разсмее, после се овладя и влезе в стаята си, а аз я последвах с подноса. Сипа чая, но нещо я беше ядосало, личеше си. Не ме гледаше.

Не исках да те обиждам, казах аз.

— Изведнъж се сетих за нашите. Тази вечер те няма да се смеят над чаша чай.

Четири седмици, казах й.

— Не ми припомняй това!

Беше точно като жена. Непредсказуема. Усмихната в един момент, пълна със злоба в следващия.

Тя каза: — Ти си противен. И ме караш и аз да се чувствам противно.

Няма да е за дълго.

След това тя каза нещо, което никога не бях чувал да казва жена. Наистина ме ужаси.

Обясних й, че не обичам такива думи. Отвращават ме.

После тя го повтори, по-скоро, изпищя го в очите ми.

Понякога наистина не разбирах настроенията й.

На следващата сутрин всичко беше наред, макар че тя не се извини. Също така, двете вази от стаята й бяха счупени на стъпалата, когато влязох. Както винаги, беше станала и ме чакаше, когато занесох закуската й.

Е, първото нещо, което ме попита беше дали ще я оставя да види дневната светлина. Казах й, че вали.

— Защо да не мога да изляза във външното помещение и да се разхождам? Имам нужда от движение.

Започнахме стария спор. Най-накрая се разбрахме, че ако иска да се разхожда там през деня, ще трябва да е със завързана уста. Не можех да рискувам, ако някой случайно дойде отзад — не че имаше такава опасност — естествено, портата на оградата и вратата на гаража винаги бяха заключени. Ако иска да се разхожда вечер, ще бъде достатъчно да е със завързани ръце. Казах й, че не мога да й обещая повече от една баня седмично. И не й казах нищо за дневната светлина. За момент си помислих, че отново ще започне да се цупи, но по това време вече беше започнала да разбира, че с цупене няма да постигне много, така че прие условията ми.

Може би бях прекалено стриктен, може би сгреших с това. Но човек винаги трябва да внимава. Например, през почивните дни минаваха много повече коли от обикновено. Когато в неделя времето беше хубаво, на всеки пет минути минаваше по нещо. Някои намаляваха скоростта, когато минаваха покрай къщата ми, някои дори спираха, за да я разгледат по-добре, а някои дори имаха нахалството да мушкат фотоапаратите си между решетките на портата и да правят снимки. Така че, през почивните дни никога не я пусках да излиза от стаята си.

Един ден тъкмо излизах с караваната, за да отида до Люис, когато ме спря някакъв мъж с кола. Аз ли съм бил собственика? Беше един от тези много културни типове, от чиито устни капе мед. Сякаш искат да ти кажат: „Аз съм приятел на шефа“. Много неща ми наговори за къщата и как пишел някаква статия за списание и дали не бих го пуснал вътре да направи снимки. Особено много искаше да види параклиса на свещеника.

Няма никакъв параклис, казах му аз.

Но, уважаеми господине, това е невероятно! Параклисът е споменат в „Историята на графството“. В десетки други книги!

Искате да кажете, това порутено помещение в избата? Говорех, сякаш съм започнал да включвам. Там не може да се влезе. Входът е зазидан.

Но тази къща е защитена като културна ценност! Не можете да направите такова нещо!

Е, мястото още съществува, казах му аз. Просто няма как да го видите. Зазидано е преди да дойда аз.

След това пожела да погледне вътре. Казах му, че бързам и нямам време да го чакам. Щял да дойде пак. — Само ми кажете кога. — Това нямаше да мине. Казах му, че прекалено много хора искат да гледат. Той продължи да нахалства, дори ме заплаши със заповед за оглед, хората от „Античните паметници“ (които и да са те), щели да го подкрепят, наистина беше противен, при това и мазник. Най-накрая просто си замина. Всичко от негова страна си беше чист блъф, но ето за такива неща трябваше да мисля тогава.

Тази вечер направих снимките. Съвсем обикновени — тя седи, чете. Станаха съвсем хубави.

Един ден, някъде тогава беше, ме нарисува, сякаш да ми върне комплимента. Трябваше да седя на един стол и да гледам в ъгъла на стаята. След половин час скъса рисунката, преди да успея да я спра. (Тя често късаше. Артистичен темперамент, предполагам.)

Сигурно щеше да ми хареса, казах й.

Но тя дори не ми отговори, само каза да не мърдам.

От време на време казваше по нещо. Повечето лични забележки.

— Много трудно ми е да те уловя. Ти нямаш черти. Нищо у теб не може да се опише и мисля за теб като за предмет, не като за човек.

По-късно каза: — Не че си грозен, но по лицето ти личат всевъзможни грозни навици. Най-лоша е долната ти устна. Тя те издава. — Погледнах се в огледалото горе, но не разбрах какво има предвид.

Понякога най-неочаквано задаваше смешни въпроси.

— Вярваш ли в Бог? — беше единият.

Не много, отговорих й.

— Не можеш да кажеш това. Или да, или не.

Не мисля за такива неща. Не виждам какво значение има.

— Не аз, а ти си затворен в изба — каза тя.

Ти вярваш ли? Попитах аз.

— Разбира се, че вярвам. Аз съм човешко същество.

Когато понечих да продължа, ми каза да престана да говоря.

Оплака се от осветлението. — Това е изкуствена светлина. Не мога да рисувам при нея. Заблуждава.

Знаех накъде бие, затова държах устата си затворена.

После отново — не може да е било тази първа сутрин, когато се опита да ме рисува, не помня точно кога беше — тя неочаквано ми излезе с: — Щастлив си, че нямаш родители. Моите не се разделят само заради сестра ми и мен.

Откъде знаеш, попитах я аз.

— Защото майка ми ми е казвала — отговори тя. — И баща ми. Майка ми е кучка. Отвратителна, амбициозна, еснафска кучка. Освен това, пие.

Чух за това, казах й.

— В къщи никога не можеха да ми гостуват приятели за по-дълго време.

Съжалявам, казах. Тя ме изгледа остро, но аз не бях саркастичен. Казах й за баща ми, който пиеше, и за майка ми.

— Баща ми е слаб човек, въпреки това го обичам много. Знаеш ли какво ми каза един ден? Каза ми: „Не знам как двама толкова лоши родители са успели да създадат две толкова добри дъщери.“ Всъщност той имаше предвид сестра ми. Тя е умната всъщност.

Ти си умната, ти спечели тази стипендия.

— Аз съм добра рисувачка — каза тя. — Един ден може да стана добър художник, но никога няма да стана голям художник. Поне така си мисля.

Нищо не се знае, казах аз.

— Не съм достатъчно егоцентрична. Аз съм жена, трябва да се облегна на нещо. — Не знам защо, но тя изведнъж смени темата и попита: — Ти педи ли си?

Разбира се, че не, отговорих. Изчервих се, разбира се.

— Няма нищо срамно. Много добри иначе мъже, са. — След това каза: — Ти искаш да се облегнеш на мен. Чувствам го. Предполагам, че е заради майка ти. Ти търсиш майка си.

Не вярвам в тези неща, казах й.

— Двамата никога няма да бъдем добра двойка. И двамата трябва да се облягаме на някого.

Можеш да се облегнеш на мен финансово, казах аз.

— А ти на мен за всичко останало? Боже, опази.

Тогава тя каза „Ето“ и ми подаде рисунката. Беше наистина добра, порази ме, искам да кажа приликата. На нея изглеждах по-достоен, по-добре, отколкото съм всъщност.

Ще ми я продадеш ли, попитах аз?

— Не бях мислила за това, но ще ти я продам. Двеста лири?

Добре, казах й аз.

Тя отново ме изгледа остро.

— Готов си да ми дадеш двеста лири за това?

Да, казах, защото го нарисува ти.

— Дай ми го. — Аз й подадох рисунката и преди да успея да направя каквото и да било, започна да я къса на две.

Моля те, недей, казах аз. Тя спря, но вече я беше скъсала до половината.

— Но тази рисунка е лоша! Лоша, лоша, лоша! — После изведнъж я запокити срещу мен. — Ето ти я. Сложи я в чекмеджето при пеперудите.

Следващия път й купих от Люис още плочи, всичко, което имаше от Моцарт, защото изглежда го харесваше.

Един друг път рисуваше фруктиера с плодове. Направи около десет картини, след това ги окачи по паравана и ме попита коя най-много ми харесва. Казах, че всичките са хубави, но тя настоя и аз посочих една от тях.

— Тази е най-лошата — каза тя. — Това е рисунка на хитроумен дребен студент по живопис. Но една наистина е хубава. Знам, че е хубава. Струва сто пъти повече от всички останали взети заедно. Ако познаеш коя е, от три пъти, когато си отида, ще можеш да я задържиш без пари. Ако си отида. Ако не познаеш, ще трябва да ми дадеш за нея десет лири.

Е, без да обръщам внимание на намеците и, аз направих три опита. Нито веднъж не познах. Тази, която беше толкова хубава, според нея, на мен ми приличаше на незавършена, не личеше какви са плодовете и всичко й беше накриво.

— Тук съм на прага да кажа нещо за плодовете. Не го казвам в действителност, но човек остава с впечатлението, че бих могла. Чувстваш ли това?

Отвърнах й, че не.

Тя отиде и взе един албум с картини на Сезан.

— Ето — каза тя и посочи една цветна репродукция — чиния с ябълки. — Той не само казва всичко за тези ябълки, но и всичко за ябълките въобще, за формата, за цветовете.

Приемам думите ти за верни, рекох аз. Всичките ти рисунки са добри. Тя само ме погледна.

— Фердинанд — каза после тя. — Трябвало е да те нарекат Калибан[4].

Веднъж, два или три дни след първата й баня, тя стана много неспокойна. Премина назад-напред през външната изба след вечеря, седна на леглото, стана отново. Аз разглеждах рисунките, които беше направила този следобед. Бяха копия на картини от албумите, много добри, мислех си, много си приличат.

Внезапно тя попита: — Не можем ли да излезем да се поразходим? Под гаранция?

Но навън е мокро, възразих й аз. И студено. Беше втората седмица на октомври.

— Ще полудея тук! Не може ли просто да се поразходим из двора?

Тя дойде до мен, много близо, нещо, което обикновено избягваше и ми протегна китките си. Косата й беше много дълга, прибрана нагоре с тъмносиня панделка, едно от нещата, които ми беше поръчала да й купя. Винаги е била красива. Никога не съм виждал по-красива коса. Често, нещо ме подтикваше да я докосна. Просто да я погаля, да я почувствам. Можех да го правя, докато завързах устата й.

Така че излязохме навън. Беше чудновата нощ, луната беше зад един облак и облакът се движеше, а долу нямаше никакъв вятър. Когато застанахме навън, няколко минути тя просто си поемаше дълбоко въздух. След това взех ръката й, почтително, и я заведох по пътеката между стената в единия край на двора и къщата. Минахме покрай живия плет и отидохме в горния край при зеленчуковата градина и плодните дръвчета. Както вече казах, никога не съм изпитвал някакво гадно желание да се възползвам от положението й, винаги съм се отнасял към нея с нужното уважение (докато не направи това, което направи), но може би поради тъмнината, поради това че чувствах, както ходехме нататък, ръката й под ръкава, наистина ми се прииска да я прегърна и да я целуна, всъщност, чак треперех. Трябваше да кажа нещо, иначе, чувствах, щях да си загубя главата.

Няма да ми повярваш, ако ти споделя, че съм много щастлив, нали, казах и. Разбира се, тя не ми отговори.

Понеже си убедена, че аз нищо не чувствам както трябва, ти не знаеш, че всъщност изпитвам много дълбоки чувства, но просто не мога да ги изразявам като теб, казах аз.

Това, че не можеш да изразиш чувствата си, не означава, че не са дълбоки. През цялото време вървяхме под клоните.

Просто искам, продължих аз, да разбереш колко много те обичам, колко много имам нужда от теб, колко дълбоко е всичко това.

Понякога ми коства усилия, казах. Не искам да се хваля, но исках само за миг да се замисли, какво би направил някой друг мъж с нея, ако беше в ръцете му.

Стигнахме до ливадата в другия край и после пак до къщата. Чу се мотор на кола, наближи по пътя от другата страна и след това отмина нататък. Хванах я здраво.

Стигнахме до вратата на избата. Попитах я, искаш ли да обиколим още веднъж?

За моя изненада, тя поклати глава.

Естествено, заведох я пак долу. Освободих устата и ръцете й, и тя каза:

— Искам малко чай. Моля те, отиди и ми направи. Заключи вратата, аз ще стоя тук.

Направих чая. Веднага щом го внесох при нея и налях, тя заговори:

— Искам да ти кажа нещо. Просто трябва да бъде казано.

Аз я слушах.

— Там навън искаше да ме целунеш, нали?

Съжалявам, казах аз. Както обикновено, започнах да се изчервявам.

— Най-напред трябва да ти благодаря, че не го направи, защото не искам да ме целуваш. Разбирам, че съм в ръцете ти и разбирам, какъв късмет имам, защото си толкова почтен за тези неща.

Повече няма да се случи, обещах й аз.

— Това исках да кажа. Ако все пак се случи… това и по-лошото, и ако не можеш да не му се поддадеш, искам да ми обещаеш нещо.

Повече няма да се случи.

— Да ми обещаеш да не го правиш гадно. Искам да кажа, да не ме удряш, за да загубя съзнание, да не ми даваш хлороформ. Няма да се съпротивлявам, ще те оставя да правиш каквото поискаш.

Няма да се случи пак, казах аз. Самозабравих се. Не мога да го обясня.

— Искам да ти кажа, не ако направиш такова нещо, аз никога, никога няма да те уважавам, никога няма да разговарям с теб. Разбираш ли?

Не бих очаквал нищо друго, отвърнах аз. Дотогава бях почервенял като цвекло.

Тя протегна ръка. Аз я стиснах. Не знам как съм излязъл от стаята. Тази вечер наистина ме хвана в небрано лозе.

И така, всичките ни дни си приличаха. Слизах долу между осем и девет, носех й закуската, изпразвах кофите, понякога разговаряхме известно време, тя ми казваше какво да купя от магазините (някои пъти си оставах в къщи, но по-често излизах заради пресните зеленчуци и млякото, които искаше), повечето сутрини след като се върнех от Люис почиствах къщата, след това правех обяда й, след това обикновено сядахме и пак разговаряхме известно време или тя пускаше плочите, или я гледах как рисува; следобед пиеше чая си сама, не знам как, но някак си негласно се споразумяхме да я оставям сама по това време. След това вечерята и след нея отново разговаряхме известно време. Понякога ме караше да се чувствам добре дошъл, предполагам, защото искаше да се разхожда във външната изба. Друг път ме караше да си отивам веднага след вечеря.

Когато ми позволяваше, й правех снимки. Тя също ми направи няколко. Снимах я в най-различни пози, хубави, разбира се. Искаше ми се да облича специални дрехи, но не ми харесваше да я моля за това. Не знам за какво са ти толкова много снимки, винаги казваше тя. Нали можеш да ме виждаш всеки ден.

Така че, всъщност нищо не се случваше. Само всичките тези вечери, когато седяхме заедно, и ми се струва невероятно, че това няма вече никога да се повтори. Сякаш бяхме единствените двама души на света. Никой не може да разбере колко щастливи бяхме — само аз, всъщност, но имаше време, когато си мисля, че и тя нямаше нищо против, въпреки думите й, ако изобщо се е замисляла за това. Можех да стоя цяла нощ и да я гледам, формата на главата й, особената извивка, в която се спускаше косата й, толкова красива, като лястовича опашка. Беше като воал или като облак, спускаше се на копринени нишки, разбъркани и увиснали, но прекрасни върху раменете й. Ще ми се да можех да я опиша като поет или като художник. Когато паднеше прекалено напред, тя имаше специфичен жест, с който я връщаше назад, просто едно естествено движение. Понякога ми се искаше да й кажа: Моля те, направи го пак, остави косата си да падне напред и я отхвърли назад. Само че, разбира се, щеше да е глупаво. Всичко, което правеше, беше толкова деликатно. Начинът, по който прелистваше страниците. Начинът, по който стоеше изправена или седеше. Начинът, по който пушеше, пиеше. Всичко. Дори когато правеше неща, които се смятат за грозни — например да се прозява или да се протяга — правеше ги красиво. Истината е, че при нея нищо не можеше да бъде грозно. Беше прекалено красива.

Винаги толкова чиста. Никога не миришеше на нищо друго освен на приятна свежест, за разлика от някои други жени, които бих могъл да спомена. Мразеше мръсотията колкото и аз, макар че ми се смееше за това. Веднъж ми каза, че да искаш всичко да е толкова чисто, е признак на лудост. Ако е така, би трябвало и двамата да сме луди.

Разбира се, не всичко вървеше по мед и масло, на няколко пъти се опита да избяга, много ловко. За щастие, аз бях нащрек.

Един ден едва не ме изигра. Беше страшно хитро, когато влязох при нея, я заварих болна и наистина изглеждаше зле. Не спирах да я питам какво й е, но тя не отговаряше, лежеше там, сякаш нещо много я болеше.

— Сигурно е апандисит — каза най-накрая.

Откъде знаеш? Попитах.

— През нощта си мислех, че ще умра — каза тя. Говореше, сякаш й костваше огромни усилия.

Казах, че може да е нещо друго.

Но тя само обърна лице към стената и каза: „О, Боже!“

Е, когато превъзмогнах първоначалното стъписване, си помислих, че това може да е поредната й игра.

После се сви, сякаш получи спазъм, седна в леглото и ми каза, че е готова да ми обещае каквото поискам, но че трябва да я прегледа лекар. Или да отиде в болница, така каза.

За мен това означава край, ти ще им кажеш всичко.

— Няма! Обещавам, обещавам! — извика тя. Наистина убедително. Имаше актьорска дарба.

Ще ти направя малко чай, казах й. Трябваше ми време, за да обмисля нещата. Но тя отново се присви.

Пода беше целия в повръщано. Спомних си, как леля Ани ми казваше, че от апандисит се умира, как само преди една година съседското момче се разболяло и техните чакали прекалено дълго — леля Ани знаела през цялото време и било цяло чудо, че момчето не умряло. Така че трябваше да направя нещо.

Казах й, по-нататък има къща, в която има телефон. Ще изтичам до там.

— Заведи ме в болница! — каза тя. — Така ще е по-безопасно за теб.

Какво значение има, казах, сякаш наистина бях отчаян. Това е краят. Това означава сбогом, казах. До съда. Аз също имах актьорски заложби.

После хукнах навън, като че ли бях много разтревожен. Оставих вратата отворена, също и външната врата, и застанах да чакам отстрани.

И тя се появи само след минута. Не по-болна от мен самия. Нямахме никакви неприятности, просто ме погледна и се върна обратно. Аз изглеждах ядосан, само за да я уплаша.

Настроенията й се меняха толкова бързо, че много често не можех да ги следвам. Харесваше й да се препъвам след нея (както каза един ден — бедният Калибан, вечно се препъва след Миранда), понякога ме наричаше Калибан, понякога Фердинанд. Понякога се държеше отвратително, беше язвителна. Подиграваше ми се, имитираше ме и ме докарваше до отчаяние с въпроси, на които не можех да отговоря. Друг път изглежда ми съчувстваше, чувствах, че ме разбира както никой друг, освен чичо Дик, и можех да изтърпя всичко.

Помня много дребни неща.

Един ден ми обясняваше тайните на някакви картини — тайните, това бяха нещата, които не можеш да видиш, ако не се замислиш, тайните на пропорцията и хармонията, така ги наричаше. Седяхме, книгата беше отворена между нас и тя говореше за картините. Бяхме на леглото (накара ме да й занеса покривка и възглавнички за през деня), близо, но без да се докосваме. Много внимавах за това след събитията в градината. Но една вечер ми каза, не бъди толкова дървен, ако ръкавът ми те докосне, няма да умреш.

Добре, казах аз, но не помръднах.

Помръдна тя и ръцете ни се докоснаха, раменете ни. Не спря да говори за картините, които гледахме, стори ми се, че не мисли за докосването, но след няколко страници изведнъж ме погледна.

— Ти не слушаш.

Слушам, отговорих й.

— Не, не слушаш. Мислиш си за това, че ме докосваш. Вдървен си. Отпусни се.

Нямаше полза, беше ме накарала да се стегна целия. Тя стана. Беше със синята тясна пола, която й бях купил, черен пуловер и бяла блуза, цветовете наистина й отиваха. Застана пред мен и след малко каза:

— О, Боже!

После отиде и удари с юмрук стената. Понякога го правеше.

— Имам един приятел, който ме целува всеки път, когато ме види и това не означава нищо. Неговите целувки не значат нищо. Той целува всички. Той е твоята противоположност. Ти нямаш никакъв контакт с никого, а той има контакт с всички. И двамата сте еднакво болни.

Аз се усмихвах. Често се усмихвах, когато ме нападаше, нещо като самозащита.

— Престани с тази зловеща усмивка!

Нямам какво повече да направя. Ти винаги си права.

— Но аз не искам винаги да съм права. Кажи ми, че греша!

О, но ти си права. Знаеш, че си права.

— Боже, Фердинанд! — после още два пъти „Фердинанд“, „Фердинанд“ и после сякаш отправи молитва към небето или се преструваше на човек, изпитващ силна болка, така че трябваше да се засмея, но изведнъж тя стана сериозна, или само играеше.

— Това не е малко. Ужасно е, че не можеш да се отнасяш с мен като с приятел. Забрави пола ми. Просто се отпусни!

Ще се опитам, казах. Но тя не седна до мен отново. Облегна се на стената и зачете друга книга.

Друг ден, беше долу, тя просто изпищя. Без никаква причина. Аз нагласях една нейна рисунка, исках да я видя окачена на стената, тя седеше на леглото и изведнъж изпищя, смразяващ кръвта писък нададе, аз бързо скочих, захвърлих тиксото, а тя само се разсмя.

Какво става, попитах я.

— Просто ми се допищя — ми отговори.

Беше непредсказуема. Винаги критикуваше начина, по който говоря. Един ден си спомням, че каза: — Знаеш ли какво правиш ти? Знаеш ли как дъждът отмива цветовете от всичко? Ето това правиш ти с езика. Замазваш го всеки път, щом отвориш уста.

Това е само един от многото примери за начина, по който се отнасяше с мен.

Един ден се опита да ме заблуди като заговори за родителите си. Тя с дни преди това говореше колко щели да се тревожат те и колко жестоко било от моя страна, да не ги уведомя. Казвах й, не мога да поема такъв риск. Но един ден след вечеря тя ми каза, ще ти обясня как да го направиш, така че да няма никакъв риск. Вземаш ръкавици. Вземаш малко листа и пликове от магазина. Диктуваш ми писмо и аз пиша. Отиваш до най-близкия по-голям град и го пускаш. Не могат да те проследят. Пощенските пликове са еднакви навсякъде.

Е, тя така настояваше за това, че накрая, един ден, направих каквото ми предложи и купих хартия и пликове. Вечерта й дадох един лист и й казах да пише.

Аз съм на сигурно място и съм в безопасност, продиктувах аз.

Тя го написа и каза: — Това е долнопробен език, но няма значение.

Пиши каквото ти казвам, отговорих и продължих: Не се опитвайте да ме намерите, невъзможно е.

— Нищо не е невъзможно — изкоментира тя. — Самонадеян както винаги.

За мен добре се грижи един приятел, продължих аз, после й казах: Това е всичко. Само се подпиши.

— Не мога ли да напиша: „Мистър Клег ви изпраща много поздрави“.

Много смешно, казах аз. Тя написа още нещо и ми подаде листа. Най-отдолу пишеше: „Ще се видим скоро, с обич, Нанда.“

Какво е това, попитах?

— Бебешкото ми име. Така ще знаят, че съм го писала аз.

Предпочитам Миранда, казах й. За мен то беше най-хубавото име. Когато надписа плика, аз сложих вътре листа и за щастие погледнах. На дъното имаше друго листче, не по-голямо от цигарена хартийка. Не знам как, но сигурно го е имала подготвено отпреди и го е мушнала без да видя. Разтворих го и я погледнах. Изглеждаше невъзмутима. Само се облегна на стола и се втренчи в мен. Беше написано с много малки буквички, но се четеше ясно. Не приличаше на другата бележка:

Мила М. Отвлечена от психопат, Ф. Клег. Служителя от кметството, спечелил лотарията. Затворена, изба в малка къща с греди в степите, дата отвън 1621 г. хълмист район, два часа от Лондон. Досега в безопасност. Страх ме е.

Наистина бях ядосан и шокиран, не знаех какво да направя. Най-накрая я попитах, страх ли те е наистина? Тя не отговори нищо, само кимна.

Но какво съм ти направил? Попитах я.

— Нищо. Затова ме е страх.

Не разбирам.

Тя погледна надолу.

— Очаквам всеки момент да направиш нещо.

Обещах ти и ще ти обещая пак, казах й. Ти се сърдиш и се цупиш, когато не вярвам на твоите обещания, не виждам защо аз да не се цупя, когато не вярваш на моите.

— Съжалявам.

Вярвах ти, казах. Мислех, разбрала си, че се държа както трябва с теб. Добре. Знай, че няма да се оставя да ме използваш. Твоето писмо не ме интересува.

Мушнах го в джоба си.

Последва дълга пауза, знаех, че ме гледа, но не исках да я погледна аз. Тогава неочаквано се изправи, застана до мен и сложи ръце на раменете ми, така че ща не ща трябваше да я погледна. Накара ме да я погледна в очите. Не мога да го обясня, когато беше искрена, можеше да извади навън и душата ми, в ръцете й бях като восък.

Тя каза:

— Сега се цупиш като малко момче. Забравяш, че ме държиш тук принудително, със сила. Признавам, не е груба сила, но въпреки всичко ме плаши.

Докато ти спазваш обещанията си и аз ще спазвам моите, казах аз. Бях почервенял, разбира се.

— Но аз не съм ти обещавала да не се опитвам да избягам, нали?

Очакваш с нетърпение деня, когато ще ме видиш за последно. Все още съм никой за теб, нали?

Тя се обърна леко настрани: — Искам за последно да видя тази къща. Не теб.

И ме смяташ за луд, казах аз. Мислиш ли, че един психопат ще се отнася към теб както се отнасям аз? Досега щеше да те е убил! Като този Кристи! Сигурно си мислиш, че те дебна с кухненски нож или нещо подобно. (Този ден наистина ми беше дошла до гуша.) Колко по-глупава още можеш да станеш? Добре. Смяташ, че не съм нормален щом те държа така тук. Може и да не съм. Но, казвам ти, такива неща щяха да стават непрекъснато, ако хората имаха пари и време да ги правят. Дори и сега се случва по-често, отколкото си представяш. Полицията знае, разбира се, но цифрите са такива, че не смеят да ги кажат.

Тя ме гледаше втренчено. Сякаш бяхме съвсем непознати хора. Сигурно съм изглеждал смешно, никога през живота си не бях говорил толкова много.

— Не гледай така — каза тя. — Боя се от нещо в теб, което дори не подозираш, че съществува.

Какво, попитах аз, все още ядосан.

— Не знам. То е стаено някъде в тази къща, в тази стая, в цялата ситуация, дебне, за да скочи. В известен смисъл, то е срещу двама ни.

Това са само приказки.

— Всички желаем да имаме неща, които не можем да имаме. Да си приличен човек, означава да приемеш този факт.

Всички получаваме това, което можем да вземем. И ако не сме имали много през по-голямата част от живота си, после, когато положението се промени, компенсираме колкото можем, казах аз. Разбира се, ти няма как да знаеш това.

После тя ми се усмихна, сякаш беше много по-възрастна от мен. — Имаш нужда от психиатрично лечение.

Единственото лечение, от което имам нужда, е да се отнасяш към мен, като с приятел.

— Но аз го правя, не виждаш ли? — каза тя.

Последва голяма пауза, която тя наруши.

— Не чувстваш ли, че всичко продължи повече от достатъчно.

Не, казах аз.

— Няма ли да ме пуснеш да си вървя сега?

Не.

— Можеш да завържеш устата и ръцете ми и да ме закараш до Лондон. Няма да кажа на никого.

Не.

— Но сигурно има нещо, което би искал да правиш с мен.

Просто искам да съм с теб. През цялото време.

— В леглото?

Казах ти, не.

— Но искаш?

Предпочитам да не говорим за това.

Тогава тя млъкна.

Не си позволявам да мисля за нещата, които знам, че не са прилични. Не го смятам за правилно.

— Наистина си необикновен.

Благодаря, казах аз.

— Ако ме пуснеш да си вървя, ще искам да те виждам отново, защото си много интересен.

Както ходиш в зоологическата градина? Попитах аз.

— Искам да се помъча да те разбера.

Никога няма да успееш. (Все едно мога да призная, че ми харесваше да бъда „тайнствения мъж“. Струваше ми се, че така й показвам, че не всичко знае.)

— Може би изобщо не трябва.

Тогава изведнъж тя падна на колене пред мен, с ръце нагоре, и докосна върха на главата си, като ориенталка. Направи го три пъти.

— Ще приеме ли тайнственият велик господар, извиненията на низшия роб?

Ще помисля за това, казах аз.

— Лош роб много извинява за лош писмо.

Трябваше да се засмея, тя можеше да изиграе всичко.

Остана на пода, коленичила и с ръце на пода до нея, по-сериозна, вперила очи в мен.

— Тогава ще изпратиш ли писмото?

Накарах я да повтори молбата си, но после склоних. Това почти беше голямата грешка в живота ми.

На следващия ден отидох до Лондон. Казах й, като истински глупак, че отивам там и тя ми даде списък за покупки. Много неща. (По-късно разбрах, че за да ме забави по-дълго време.) Трябваше да купя някакво специално чуждестранно сирене и да отида на едно място в Сохо, където продават немските кренвирши, които тя обича. Също имаше и някои плочи, дрехи и други неща. Искаше и картини от някакъв художник — той или никой друг. Този ден бях наистина щастлив, нямаше и облаче в небето. Мислех, че е забравила за четирите седмици, е не точно забравила, но поне, че е приела факта, че ще искам още. Бълнуване от света на фантазиите.

Върнах се, когато беше време за следобедния чай и разбира се, веднага отидох долу, за да я видя, но още в първия момент разбрах, че нещо не е наред. Нямаше вид като да се радва, че ме вижда и дори не погледна нещата, които й донесох.

Скоро разбрах за какво става дума — беше изкъртила от мазилката четири камъка, предполагам, за да пробие проход. По стъпалата имаше мръсотия. Извадих единия от камъните от мястото му без никакво усилие. През цялото време тя стоеше на леглото и ме наблюдаваше. Зад него имаше друг камък, така че, всичко беше наред. Но разбрах играта й — кренвиршите, специалните картини и така нататък. Всичките сапунени мехури.

Опитала си се да избягаш, казах аз.

— О, млъкни! — извика тя. Започнах да се оглеждам за това, с което го е направила, изведнъж нещо прелетя покрай мен и издрънча на пода. Беше стар шестинчов пирон, който не знам как е попаднал у нея.

За последен път те оставям сама толкова дълго, казах й. Повече не мога да ти имам доверие.

Тя просто се обърна, не искаше да говори и аз страшно се уплаших да не започне отново гладната си стачка, така че не настоявах много. Тогава я оставих. По-късно й занесох вечерята. Тя мълчеше и аз си отидох.

На следващия ден отново всичко беше наред, освен че не говореше, каза само една дума за бягството, което едва не успя; след това никога повече не го спомена. Но видях, че на китката има драскотина и когато се опитваше да държи молив и да рисува, лицето й се изкривяваше.

Не пуснах писмото. Полицаите са страшно хитри за някои неща. Братът на един от колегите ми в общината работеше в Скотланд Ярд. Достатъчни са им няколко прашинки и могат да кажат откъде си и всичко останало.

Разбира се, когато тя ме попита аз почервенях; казах й, че е защото не ми се доверява и така нататък. Изглежда тя прие това обяснение. Може и да не беше съвсем добре по отношение на родителите й, но от думите й личеше, че те не заслужават много, а и не можеш да мислиш за всеки. Най-напред, най-важните неща, както казват.

Направих същото и за парите, които тя искаше от мен да изпратя на движението срещу водородната бомба. Написах чек и й го показах, но не го изпратих. Тя поиска доказателство (разписка), но й казах, че съм го изпратил анонимно. Направих го, за да се почувства по-добре (затова написах чека), но не виждам смисъл да хабя пари за нещо, в което не вярвам. Знам, че богатите понякога дават суми, но според мен го нравят, за да публикуват имената им или за да се измъкнат от данъчния чиновник.

При всяка нейна баня трябваше отново да завинтвам дъските на прозореца. Не исках да стоят там през цялото време. Всичко вървеше добре. Веднъж беше много късно (единадесет), така че махнах превръзката от устата й, когато влезе вътре. Нощта беше много ветровита, имаше истинска буря. Когато слязохме долу, тя пожела да поседи в дневната (скара ми се, че я наричам салон), разбира се със завързани ръце, изглежда нищо лошо не можеше да се случи, така че аз включих електрическата печка (тя ми каза, че имитацията на дърва е връх на падението и че трябва да паля истински огън, което започнах да правя по-късно).

Поседяхме там известно време, тя беше на килима и сушеше косата си, а аз разбира се, я гледах. Беше с някакви памучни панталони, които й бях купил и наистина изглеждаше привлекателна — изцяло в черно, освен един малък, червен шал. Целия ден преди да си измие косата, я носеше на две опашки. Едно от големите удоволствия за мен беше да гледам как е направена косата й всеки път. Пред печката, разбира се, тя беше разпусната и разстлана по гърба й, което харесвах най-много. След малко стана и се заразхожда из стаята, съвсем неспокойно. Не спираше да повтаря думата: „скука“. И пак, и пак. Звучеше смешно — при този ужасен вятър навън и всичко останало.

Изведнъж застана пред мен.

— Забавлявай ме. Направи нещо!

Добре, но какво? Попитах аз. Снимки?

Но тя не искаше повече снимки.

— Не знам. Пей, танцувай, каквото и да е.

Не мога да пея. Или да танцувам.

— Кажи ми всички смешни истории, които знаеш.

Не знам нито една, казах аз. Наистина беше така, не можех да се сетя нищо.

— Но трябва да знаеш! Мислех, че всички мъже знаят мръсни вицове.

Дори и да знаех, не бих ти казал.

— Защо?

Те са за мъжете.

— А за какво си мислиш, че си говорят жените? Бас хващам, че знам повече мръсни вицове от теб.

Няма да се изненадам, казах аз.

— О, ти си като живак. Човек не може да те пипне.

Тя се отдалечи, но изведнъж грабна една възглавничка от стола и я ритна срещу мен. Разбира се, аз се изненадах; станах, а тя направи същото с друга, после с още една, която не улучи и събори един меден чайник от страничната масичка.

Успокой се, казах аз.

— Хайде, о, костенурко! — извика тя (заприлича ми на литературен цитат). Както и да е, почти веднага тя грабна някаква кана от рафта над камината и я хвърли по мен, мисля, че извика „дръж“, но аз не я хванах и тя се разби в стената.

Успокой се, казах аз.

Но последва още една кана. През цялото време се смееше, нямаше нищо порочно, в истинския смисъл на думата, просто сякаш беше полудяла, като дете. Имаше една хубава чиния, с релефно селце на дъното, която висеше до прозореца, а тя я свали и я счупи. Не знам защо, тази чиния винаги ми е харесвала и не ми допадна особено, че я счупи, така че изкрещях, наистина силно, престани!

Тя само сложи палец на носа си, направи неприличен жест и се изплези. Като гаменче от улицата.

Казах, не трябва да се държиш така.

— Не трябва да се държиш така — повтори тя подигравателно.

После добави: — Моля те, ела от тази страна и ще мога да достигна онези хубави чинии зад теб. — До вратата имаше две. — Освен ако не искаш да ги счупиш сам.

Престани, настоях аз, достатъчно е.

Но изведнъж тя мина зад канапето и се спусна към чиниите. Застанах между нея и вратата, тя се опита да се промуши под ръката ми, само че аз хванах нейната.

Тогава внезапно се промени.

— Пусни ме — изрече съвсем тихо. Разбира се, не го направих, мислех си, че още се шегува.

Но тогава неочаквано повтори: — Пусни ме — с такъв противен глас, че я пуснах веднага. След това седна до печката.

— Донеси метла, ще измета — каза тя след малко.

Аз ще почистя утре.

— Аз искам да измета! — Като истинска съпруга.

Аз ще го направя.

— Ти си виновен.

Разбира се.

— Ти си най-съвършения образец на дребнобуржоазно еснафско тесногръдие, който някога съм срещала.

Така ли?

— Да, така е. Презираш истинската буржоазна класа заради снобизма й, заради снобското й поведение и начин на говорене. Нали е така? Но всичко това ти заменяш с ужасния си дребен отказ да мислиш гадни неща, да правиш гадни неща или ти самия да си гаден. Знаеш ли, че всички велики неща в историята на изкуството и всичко красиво в живота са всъщност точно това, което ти наричаш „гадно“? Или са предизвикани от чувства, които би нарекъл „гадни“. Предизвикани са от страст, от любов, от омраза, от истината! Знаеш ли това?

Не знам за какво говориш, казах аз.

— Нищо подобно! Знаеш! Защо не спреш да употребяваш тези тъпи думи: „гаден“, „хубав“, „приличен“, „правилен“, „истински“? Защо толкова се тревожиш за това кое е прилично и кое не? Ти си като стара мома, която смята, че бракът е мръсно нещо, и че всичко друго, освен чашата слаб чай в задушната й стая, също е мръсно! Защо отнемаш целия живот от живота? Защо убиваш цялата красота?

Никога не съм имал твоите привилегии, ето защо.

— Можеш да се промениш! Ти си млад, имаш пари. Можеш да се научиш. А какво си направил? Сънувал си някакъв дребен сън, от тези, които сънуват малките момченца и после мастурбират, предполагам, и се правиш на маймуна, за да се държиш прилично с мен, за да не трябва да признаеш пред себе си, че цялата работа с моето отвличане е гадна, гадна, гадна!

Тя внезапно спря. — Няма полза — продължи след малко. — Все едно че ти говоря на старогръцки.

Разбирам, казах. Искаш да кажеш, че не съм образован.

Тя почти изкрещя: — Толкова си глупав! Перверзен!

— Имаш пари. Всъщност, ти не си глупав, би могъл да станеш каквото си поискаш. Само трябва да се отървеш от миналото си. Трябва да убиеш леля си, къщата, в която си живял, хората, с които си живял. Трябва да станеш ново човешко същество.

Тя един вид завря лицето си в моето, като че ли ставаше дума за нещо, което лесно бих могъл да направя, само дето не искам.

Празни надежди, казах аз.

— Виж какво би могъл да направиш… Би могъл да колекционираш картини. Ще ти кажа какво да търсиш, ще те запозная с хора, които ще ти разкажат за колекционирането на произведения на изкуството. Помисли само за всички бедни художници, на които би могъл да помогнеш. Вместо да унищожаваш пеперуди като тъп гимназист.

Пеперуди колекционират и някои много умни хора, казах аз.

— Ох, умни… каква е ползата от това? Те човешки същества ли са?

Какво искаш да кажеш? Попитах аз.

— Щом не разбираш сам, аз не мога да ти обясня!

След това каза: — Изглежда винаги ти говоря от някаква височина. Ненавиждам това. Но сам си си виновен. Винаги се разпльокваш едно стъпало по-ниско, отколкото мога да сляза.

Понякога ме нападаше по този начин. Разбира се, прощавах й, макар че в момента ме болеше. Тя искаше да съм някой друг, не какъвто съм. Какъвто никога не бих могъл да бъда. Например, цялата тази нощ, след като ми каза за събирането на картини, аз мислих върху това; сънувах, че вече колекционирам, че имам голяма къща с известни платна по стените, че идват хора да ги гледат. Миранда също беше там, разбира се. Но през цялото време знаех, че е глупаво; никога не бих колекционирал нищо друго, освен пеперуди. Картините не означават нищо за мен. Бих ги събирал, но не защото аз изпитвам желание да го правя, така че нямаше никакъв смисъл. Тя не успя да разбере това.

Нарисува ме още няколко пъти, рисунките бяха съвсем добри, но в тях имаше нещо, което никак не харесвах — тя не се грижеше толкова да имат хубава прилика, колкото за това, което наричаше мой „вътрешен характер“. Така понякога носът ми беше толкова щръкнал, че можеше да те убоде, а устата ми беше стисната и неприятна, искам да кажа, повече, отколкото е в действителност, защото знам, че не съм красавец. Не смеех да си помисля за края на четирите седмици, не знаех какво ще се случи, мислех си, ще има спорове, тя ще се нацупи и ще я накарам да остане още четири — искам да кажа, струваше ми се, че имам някаква власт над нея, че ще направи, каквото поискам. Наистина живеех ден за ден. Имам предвид, нямах никакъв план. Само чаках. Дори очаквах да дойде полицията. Една нощ сънувах ужасен сън — те нахълтаха и аз трябваше да я убия, преди да влязат в стаята. (Струваше ми се, че съм длъжен да го направя.) Имах само възглавница на разположение. Аз я удрях с нея, а тя се смееше, после се нахвърлих и я съборих, а тя лежеше отпусната, но когато махнах възглавницата, пак се разсмя, само се бе преструвала, че умира. Събудих се целия в пот, дотогава въобще не бях сънувал, как убивам някого.

Започна да говори, за тръгването си няколко дни преди края. Продължаваше да повтаря, че няма да каже на никого и разбира се, трябваше да й кажа, че й вярвам, но знаех, че дори и да е искрена, родителите й и полицията все някога ще измъкнат от нея всичко. И ми приказваше как ще останем приятели, как ще ми помага да избирам хубави картини, ще ме запознае с хора, как ще се грижи за мен. През тези дни беше много мила; разбира се, не че нямаше причини за това.

Най-накрая дойде фаталният ден (10-ти ноември — 11-ти беше денят на освобождаването й). Първото нещо, което каза, когато внесох кафето й, беше дали не може да отпразнуваме събитието вечерта.

Гости искаш ли да поканим, пошегувах се аз, макар че сърцето ми беше натежало, длъжен съм да добавя.

— Само ти и аз. Защото… Е, заедно го преживяхме, нали?

После каза: — И искам да е горе, в трапезарията.

Съгласих се на това, нямах друг избор.

Направи списък на нещата, които да купя от луксозната бакалница в Люис и ме попита, дали не бих купил шери и бутилка шампанско, на което отговорих, разбира се, ще купя. Никога не съм я виждал толкова възбудена. Предполагам, че и аз съм бил възбуден. Дори тогава. Каквото чувстваше тя, същото чувствах и аз.

За да я накарам да се разсмее, казах, и разбира се, с вечерно облекло. А тя отвърна: — О, как бих искала да имам хубава рокля. И ще ми трябва още топла вода, за да измия косата си.

Казах й, ще ти купя рокля. Само ми кажи както по-рано цвета и така нататък, ще видя какво има в Люис.

Смешно, толкова внимавах, а ето че пак почервенях. Тя ми се усмихна. Въпреки всичко.

— Знаех, че е Люис. На една от възглавниците има етикет. Искам черна рокля, не бисквитена или сива… не, чакай. — И тя отиде до кутията с бои и размеси цветове, както направи преди, когато искаше шал със специален цвят, при отиването ми до Лондон. — Този цвят, и трябва да е обикновена, до коляното, не дълга, такива ръкави (нарисува ги), или без ръкави, нещо такова, или такова. — Винаги ми харесваше, когато рисува. Беше толкова бърза, пърхаща, струваше ми се, че няма търпение да завърши това, каквото е започнала.

Естествено, мислите ми през този ден далеч не бяха щастливи. Аз обикновено не кроя планове. Не знам какво си мислех, че ще стане. Дори не знам, дали не ми мина през ума да спазя споразумението, макар че беше изтръгнато със сила от мен, а принудените обещания не са обещания, както казват.

Всъщност отидох до Брайтън и след дълго търсене, намерих тъкмо такава рокля в един малък магазин; веднага си личеше, че е качествена, дори първоначално не искаха да ми я продадат без да я донагласят да й бъде точно по мярка, нищо че беше нейният номер. Е, когато се връщах към караваната, минах покрай един друг магазин, бижутерски и изведнъж ми мина през ум, че би се зарадвала на някакъв подарък и още, че това би улеснило нещата, когато стигнем до най-важното. На парче черно кадифе беше поставена огърлица с диаманти и сапфири, с формата на сърце, спомням си — имам предвид, огърлицата беше нагласена под формата на сърце. Влязох вътре, тя струваше триста лири и едва не си излязох, но надделя щедростта в природата ми. В края на краищата, имах толкова пари. Жената зад щанда си я сложи и наистина изглеждаше хубава и скъпа. Камъните са малки, каза тя, но са много фино шлифовани, а и този викториански дизайн… Спомних си, как Миранда каза един ден, че много харесва викторианските неща, така че, това реши въпроса. Имаше проблеми с чека, разбира се. Отначало жената не искаше да го вземе, но я накарах да се обади в банката и след това много бързо запя друга песен. Ако я бях заговорил с глас като онези, „тра-ла-ла“, и й бях казал, че съм лорд Мърсоч, или нещо такова, бас хващам, че… но, не, сега нямам време за това.

Смешно е, как една идея води до друга. Докато купувах огърлицата, видях някакви пръстени и така се зароди плана да я помоля да се омъжи за мен, и ако каже „не“, това ще означава, че трябва да я задържа при мен. Ето това беше изход. Знаех, че не би казала „да“. Така че купих един пръстен. Беше съвсем хубав, но не много скъп. Колкото да й го покажа.

Когато се прибрах измих огърлицата (не можех и да си помисля, че е докосвала кожата на онази жена) и я скрих, така че да мога да я извадя, когато дойде моментът. След това подготвих всичко, както тя каза: имаше цветя, сложих бутилките на страничната масичка, подредих всичко като в гранд хотел, с нужните предпазни мерки, разбира се. Уговорката беше да сляза долу и да я взема в седем. Не трябваше да я виждам, след като донесох пакетите — също както преди сватба.

Реших този път да я оставя да се качи горе без да завързвам устата и ръцете й, щях да поема риска, но щях зорко да следя какво прави и да държа хлороформа под ръка, в случай, че се случи някаква неприятност. Например, ако някой почука на вратата, можех бързо да използвам марлята и да я оставя завързана в кухнята, за да отида да отворя.

Е, в седем бях с най-хубавия си костюм, риза и вратовръзката, която бях купил, и слязох долу да я видя. Валеше, което беше много хубаво. Накара ме да изчакам около десет минути и после излезе. Ако някой ме беше духнал, щях да падна. За миг ми се стори, че не е тя — беше толкова различна. Беше напарфюмирана с френския парфюм, който й бях дал и беше истински гримирана за първи път, откакто ми гостуваше; беше с роклята и наистина й отиваше, някакъв кремав цвят, много семпла, но елегантна, ръцете и врата й бяха голи. Въобще не беше момичешка рокля, правеше я да изглежда истинска жена. Косата й беше вдигната високо нагоре, много красиво. Стил „Ампир“, каза тя. Приличаше на някое от онези момичета, които се снимат по списанията — наистина бях изумен, колко хубава можеше да бъде, когато пожелае. Помня, че и очите й ми се сториха не като друг път — около тях беше нарисувала черни линии, така че изглеждаше изтънчено. Изтънчено, това точно е думата. Разбира се, накара ме да се чувствам тромав и непохватен. Изпитвах същото чувство както, когато гледам как се появява имаго и после трябва да го убия, искам да кажа, красотата те обърква, вече не знаеш какво искаш да направиш, какво трябва да направиш.

— Е? — завъртя се на пети, за да се покаже.

Много хубаво, рекох аз.

— Това ли е всичко? — Тя ме погледна изпод вежди. Наистина изглеждаше страхотно.

Красиво, казах. Въобще не знаех какво да говоря, исках да я гледам през цялото време, а не можех. Също така, чувствах се и уплашен.

Искам да кажа, стори ми се, че сега сме по-далече един от друг от когато и да било. И все повече се убеждавах, че не мога да я пусна да си отиде.

Е, попитах я, ще се качим ли горе?

— Без въжета, без запушена уста?

Вече няма за кога, казах й, край с тези работи.

— Мисля, че това, което правиш днес, и което ще направиш утре, ще са едни от най-хубавите неща, които някога са ти се случвали.

Едни от най-тъжните. Не можех да се въздържа и да не го кажа.

— Не, не е така. Това е начало на нов живот. Ти ставаш нов човек. — И тя протегна ръка, взе моята и ме поведе нагоре по стълбите.

Валеше като из ведро и тя само си пое дъх, преди да влезем в кухнята и после през трапезарията, в салона.

— Хубаво е — каза.

Ако не се лъжа, ти ми обясни, че тази дума не означава нищо, отговорих аз.

— Някои неща все пак са хубави. Мога ли да си налея чаша шери? — Аз налях и за двама ни. Е, стояхме там, тя ме разсмиваше, правеше се, че стаята е пълна с хора, тя им махаше и ги поздравяваше, разказваше ми за тях, а на тях — за моя нов живот. После пусна една плоча на грамофона, някаква мека музика и изглеждаше много красива. Беше толкова променена, очите й сякаш бяха оживели, а френският парфюм, който изпълваше стаята, шерито и топлината от камината, истински дърва този път, успях да забравя какво трябваше да направя по-късно. Дори казах някакви глупави шеги. Както й да е, тя се смя.

Наля втора чаша и отидохме в другата стая, където на стола бях оставил подаръка й. Видя го веднага.

— За мен?

Отвори и виж сама, отвърнах аз. Тя махна хартията и отдолу се показа тъмносинята кожена кутийка, натисна бутончето и не каза нищо повече. Просто гледаше втренчено камъните.

— Истински ли са? — Беше възхитена, наистина възхитена.

Разбира се. Това са малки камъни, но пък са от високо качество.

— Фантастични са! — каза тя. После протегна кутийката към мен. — Не мога да ги взема. Разбирам, мисля, че разбирам защо искаш да ми ги подариш и съм ти много благодарна, но… не мога да ги взема.

Искам да го направиш, настоях аз.

— Но… Фердинанд, ако един млад мъж даде на момиче подарък като този, това може да означава само едно нещо.

Какво, попитах аз.

— Другите хора си мислят гнусни неща.

Вземи огърлицата. Моля те.

— Ще я нося тази вечер. Все едно че е моя.

Твоя е, казах аз.

Тя заобиколи масата с кутийката в ръце и ми я подаде.

— Сложи ми я. Когато подаряваш бижу на някое момиче, трябва да му го сложиш сам.

Тя стоеше съвсем близо до мен и ме наблюдаваше, после се обърна, а аз взех огърлицата и я сложих около врата й. Доста се озорих докато я закопчая, ръцете ми трепереха, за първи път докосвах кожата й, освен ръката й. Миришеше толкова хубаво, бих могъл да стоя така цялата вечер. Сякаш бях в една от онези реклами, превърнала се в действителност. Накрая тя се обърна и ме погледна.

— Хубава ли е? — Аз кимнах, не можех да говоря. Исках да кажа нещо хубаво, някакъв комплимент.

— Искаш ли да те целуна по бузата?

Аз не казах, но тя сложи ръка на рамото ми, вдигна се леко на пръсти и ме целуна. Сигурно съм изглеждал разгорещен, бях толкова почервенял, че можех да пламна като факла, струва ми се.

Е, ядохме студено пиле и някои други неща; отворих шампанското и беше много приятно, изненадах се. Щеше ми се да бях купил още една бутилка, толкова лесно се пиеше, не опияняваше много. Въпреки всичко, смяхме се много, тя беше истински остроумна, когато отново започна да говори с хора, които не са всъщност в стаята и така нататък.

След вечеря направихме кафе заедно в кухнята (аз бях нащрек, разбира се), занесохме го в салона и тя пусна някаква джазова музика, която й бях купил. Дори седнахме заедно на канапето.

След това играхме шарада. Тя имитираше разни неща — срички от думи, а аз трябваше да отгатвам кои са те. Не бях много добър, нито в познаването, нито в имитирането. Спомням си, една от нейните думи беше „пеперуда“. Тя повтаряше и повтаряше, а аз все не можех да позная. Изредих „самолет“ и всичките птици, за които се сетих, а накрая тя се отпусна на стола и каза, че съм безнадежден. След това дойде танцуването. Опита се да ме научи „джайв“ и „самба“, но това означаваше да се докосвам до нея, толкова се обърках, че изобщо не успях да улуча ритъма. Трябва да си е помислила, че наистина бавно загрявам.

След това тя трябваше да излезе за малко. Това не ми хареса, но не можех да я заведа в избата. Трябваше да я пусна да се качи на горния етаж и застанах на стълбите, така че да виждам, ако се опита да направи някой маймунски номер със светлината (не бях сложил дъските, това беше пропуск). Прозорецът беше високо, знаех, че не може да се промуши през него без да чуя и си беше бая падане отвън. Както и да е, тя веднага излезе и ме видя на стълбите.

— Не можеш ли да ми имаш доверие? — Каза го малко остро.

Казах, мога, но не е това.

Върнахме се в салона.

— Тогава, какво е?

Ако избягаш сега, можеш да кажеш, че съм те отвлякъл. Ако обаче аз те заведа у вас, ще мога да кажа, че съм те освободил. Знам, че е глупаво, казах аз. Разбира се, налагаше се малко да се преструвам, ситуацията беше много трудна.

Е, тя ме погледна и после каза: — Хайде да поговорим. Ела и седни тук, до мен.

Отидох и седнах до нея.

— Какво ще правиш, когато ме няма?

Не мисля за това, рекох.

— Ще искаш ли да продължим да се виждаме?

Разбира се, че ще искам да се виждаме.

— Твърдо ли си решил да дойдеш да живееш в Лондон? Ще те направим истински съвременен човек. Човек, с който е интересно да се срещаш.

Ще се срамуваш от мен пред приятелите си.

Всичко беше толкова нереално. Знаех, че се преструва, както и аз. Заболя ме глава. Не вървеше на добре.

— Имам много приятели. Знаеш ли защо? Защото никога не се срамувам от тях. Всякакви хора. Ти далеч не си най-чудатия от тях. Има например един, който е много неморален. Но е чудесен художник, затова му прощаваме. И той не се срамува. Ти трябва да си същия. Не трябва да се срамуваш. Ще ти помогна. Лесно е, ако се опиташ.

Изглежда моментът беше дошъл. И без това, повече не можех да издържам.

Моля те, омъжи се за мен, казах. Пръстенът беше в джоба ми, готов.

Последва тишина.

Всичко, което имам е твое, казах аз.

— Бракът означава любов — каза тя.

Не искам нищо от теб. Не искам да правиш нищо, което не искаш да правиш. Можеш да живееш както пожелаеш, да учиш живопис и така нататък. Няма да искам нищо, нищо от теб, освен да бъдеш моя жена и да бъдеш в една къща с мен.

Тя седеше загледана в килима.

Можеш да имаш собствена спалня и да се заключваш всяка вечер, добавих аз.

— Но това е ужасно! Това е нечовешко! Никога няма да се разберем. Сърцата ни са различни.

Аз имам сърце, ако за това става дума, казах аз.

— За мен нещата са или красиви, или не. Не можеш ли да разбереш? Красиви или грозни. За мен много хубави неща са гадни и много гадни неща са красиви.

Това е игра на думи, отвърнах аз. Тя само се втренчи в мен, после се усмихна, стана и отиде до огъня, беше наистина красива.

Но самовглъбена. Надменна.

Предполагам, че си влюбена в Пиърс Броутън, казах аз. Исках да я стресна, тя наистина се изненада.

— Откъде знаеш за него?

Казах й, че е пишело във вестника. Казах, той и ти сте били неофициално сгодени, нали?

Веднага видях, че не са били. Тя просто се разсмя. Той е последният човек, за когото бих се омъжила. По-скоро ще се омъжа за теб.

Тогава защо не може да съм аз?

— Защото не мога да се омъжа за човек, на когото не принадлежа напълно. Умът ми трябва да е негов, сърцето ми трябва да е негово, тялото ми трябва да е негово. По същия начин трябва да чувствам, че и той ми принадлежи.

Аз ти принадлежа.

— Но това не е вярно! Да принадлежиш означава две неща. Първо, този, който дава и второ, този, който приема даденото. Ти не ми принадлежиш, защото не мога да те приема. И не мога да ти дам нищо в замяна.

Не искам много.

Знам, че не искаш. Само това, което трябва да дам при всички случаи. Искаш да съм при теб, да слушаш гласа ми, да гледаш как ходя. Но аз не съм само това. Имам и други неща за даване. И не мога да ги дам на теб, защото не те обичам.

Тогава, казах аз, всичко се променя, нали? Станах, главата ми пулсираше. Тя веднага разбра какво имах предвид, беше изписано на лицето й, но се правеше, че не разбира.

— Какво искаш да кажеш?

Знаеш какво искам да кажа, отговорих аз.

— Ще се омъжа за теб. Ще се омъжа за теб веднага щом поискаш.

Ха, ха, присмях се аз.

— Нали това искаше да чуеш?

Предполагам, мислиш си, не съм наясно, че може да стане и без свидетели и всичко останало, казах аз.

— Е?

Не ти вярвам колкото просено зърно.

Начинът, по който ме гледаше, наистина беше отвратителен. Сякаш не бях човек. Не подигравателно. Просто, сякаш бях нещо от космоса. Едва ли не любопитно.

Мислиш, че не виждам всичките тези сапунени мехури, казах аз.

Тя каза само: — Фердинанд. — Сякаш ми се молеше. Още един от триковете й.

Остави това „Фердинанд“.

— Ти ми обеща. Не можеш да нарушиш обещанието си.

Мога да правя каквото си поискам, отрязах я аз.

— Но аз не знам какво искаш от мен! Как мога да докажа, че съм ти приятел, след като не ми даваш никаква възможност да го направя?

Млъкни.

Тогава тя започна, знаех, че и това ще дойде, бях готов за нещо такова, но не бях готов да чуя мотор на кола отпред. Точно когато се изравни с къщата, тя протегна крак, сякаш за да го сгрее на огъня, но неочаквано изрита един горящ пън навън, върху килима, в същия миг изпищя и се втурна към прозореца и когато видя, че е затворен с катинар, към вратата. Но преди това аз я хванах. Не взех хлороформа, който беше в едно чекмедже, важна беше бързината. Тя се обърна и започна да ме удря и дере с нокти, без да спира да пищи, но не бях в настроение да се държа внимателно, така че блъснах ръцете й надолу и й запуших устата. Тя се задърпа, ухапа ме, започна да рита, но дотогава вече бях изпаднал в паника. Хванах я през раменете и я завлякох до чекмеджето с хлороформа. Тя видя какво има там, опита се да се извърти и да се измъкне, започна да мята главата си от едната до другата страна, но аз извадих марлята и й я набутах. През цялото време слушах, разбира се. И гледах пъна. Той тлееше ужасно и стаята беше пълна с дим.

Е, веднага щом тя се упои както трябва, аз я пуснах и отидох да загася огъня. Излях отгоре му водата от една ваза. Налагаше се да действам бързо и реших да я сваля в избата докато имам време, което и направих, сложих я на леглото и веднага пак се качих горе, за да се уверя, че огънят наистина е загаснал и наоколо няма никой.

Отворих предната врата, по един много естествен начин, нямаше никой, така че всичко беше окей.

След това пак слязох при нея.

Беше все още в безсъзнание, върху леглото. Беше истинска гледка, роклята напълно изхлузена от едното й рамо, виждах горния край на чорапа й. Не знам какво стана, това ме възбуди, дойдоха ми идеи, като я гледах да лежи така. Чувствах, че съм показал кой е господар. Не знам какво точно ми напомни за него, но си спомних един американски филм, който някога бях гледал (или може би беше списание?), за човек, който заведе вкъщи едно пияно момиче, съблече го и го сложи на леглото, нищо гадно, той направи само това и на сутринта тя се събуди с неговата пижама.

Така че, аз направих същото. Свалих роклята и чорапите й, но оставих някои неща, само сутиена и другото, за да не стигам до крайности. Беше като снимка, както лежеше там, както казваше леля Ани „само с презрамки по себе си“. (Тя казваше, че затова все повече и повече жени хващат рак.) Миранда носеше бикини.

Това беше шансът, който бях очаквал. Взех стария фотоапарат и направих няколко снимки, щях да направя повече, но тя започна да се размърдва, така че трябваше да си взема нещата и бързо да изляза.

Започнах да проявявам филма и да копирам снимките веднага. Станаха много хубави. Не артистични, но интересни.

Тази нощ изобщо не спах, в такова състояние бях. Дори на няколко пъти си помислих да сляза долу, да й пъхна пак марлята и да направя още снимки, до там бях стигнал. Всъщност аз не съм от онези и бях така само тази нощ, заради това, което се беше случило и заради напрежението, на което бях подложен. Също и шампанското имаше лош ефект върху мене. И всичко, което тя наговори. Както казват, това беше струпване на обстоятелства.

Въпреки всичко, което се случи, нещата вече никога не бяха същите. Някак си, то доказа, че никога не можем да бъдем заедно, тя никога нямаше да може да ме разбере, предполагам, тя би казала, че и аз никога няма да мога да я разбера. Или не бих искал, все едно.

За това което направих, имам предвид събличането, когато по-късно размислих, видях, че не е толкова лошо в края на краищата; малко хора биха се контролирали в такова положение, само да направят снимки, това почти беше точка в моя полза.

Помислих какво да направя и реших, че е най-добре да напиша писмо. Ето какво написах:

Съжалявам за снощи, осмелявам се да мисля, че никога няма да можеш да ми простиш.

Бях ти казал, че никога не бих използвал сила срещу теб, освен ако не ме принудиш с постъпките си.

Моля те да разбереш, че направих само това, което беше необходимо. Свалих роклята ти, защото помислих, че може пак да ти стане лошо.

Проявих максимално възможното уважение при тези обстоятелства и моля да ми повярваш, че не съм стигнал до там, до където биха стигнали други в подобни.

Няма да кажа нищо повече. Освен, че трябва да те задържа още малко.

Искрено твой и така нататък.

Не сложих никакво обръщение. Не можах да реша как да я нарека — „Мила Миранда“ ми се стори много фамилиарно.

Е, слязох долу и й занесох закуската. Беше точно както си мислех. Тя седеше на стола и ме гледаше втренчено. Казах й „Добро утро“, тя не отговори. Попитах я нещо — искаш ли чипс или овесени ядки — тя само ме гледаше. Така че аз оставих закуската, с писмото в подноса, и излязох, а когато се върнах, нищо не беше докоснато, писмото не беше отворено, а тя още седеше там и ме гледаше втренчено. Знаех, че няма полза да говоря. Беше ми се разсърдила истински.

Тя продължи така седем дни. Доколкото знам, пи само малко вода. Поне веднъж на ден, когато носех храната, която тя не искаше да яде, се мъчех да я убеждавам. Занесох писмото втори път и този път тя го прочете, поне пликът беше скъсан, значи го е докосвала.

Опитах всичко. Говорих й внимателно, преструвах се, че съм ядосан, тъжен, молих я, но без полза. Повечето пъти просто седеше с гръб към мен, сякаш не ме чува. Донесох й специални неща — шоколад от континента, черен хайвер, най-добрата храна, която може да се купи с пари (в Люис), но тя не докосна нищо.

Започвах наистина да се тревожа. Тогава, една сутрин, когато влязох, тя беше права до леглото и с гръб към мен; веднага щом ме чу, обаче, се обърна и каза „добро утро“. Но със странен глас. Пълен със злоба.

Добро утро, отвърнах аз. Хубаво е отново да чуя гласа ти.

— Така ли? Няма да го бъде. Ще ти се доиска изобщо да не си го чувал.

Ще почакаме, за да видим дали си права, отговорих аз.

— Ще те убия. Разбрах, че напълно си в състояние да ме оставиш да умра от глад. Точно това би направил.

Искаш да кажеш, че не съм ти носил храна през цялото това време?

На това тя не можа да каже нищо, просто се нахвърли върху мен както по-рано.

— Вече не съм затворник! Вече съм затворник със смъртна присъда.

Както и да е, подканих я аз, изяж си закуската.

Е, от тогава нататък тя се хранеше нормално, но нещата не бяха както преди. Почти не говореше, а когато го правеше, беше винаги саркастична, язвителна, беше толкова зла, че не можеше да се стои при нея. Ако се забавех повече от минута в стаята й без да е наложително, тя ми просъскваше да се махам. Един ден скоро след това, й занесох чиния истински хубав печен фасул, а тя я взе и я запокити по мен. Искаше ми се хубавичко да я цапна зад ухото. По това време вече цялата работа ми беше дошла до гуша, струваше ми се, че няма никакъв смисъл, опитвах всичко, но тя продължаваше да ми напомня за онази вечер. Май бяхме стигнали до задънена улица.

Тогава, един ден поиска нещо от мен. Бях придобил навика да я напускам веднага след като й внеса вечерята, за да не може да ми крещи, но този път каза, чакай малко.

— Искам да се изкъпя.

Не е удобно тази вечер, казах аз. Не бях подготвен за такова нещо.

— Утре?

Не виждам защо не. Под гаранция.

— Ще ти дам гаранция. — Каза го с такъв ужасен глас. Знаех какво струват гаранциите й.

— И искам да се разходя в избата. — Тя протегна напред ръце и аз ги завързах. За първи път я докосвах от дни насам. Както обикновено, аз седнах на стълбите към външната врата, а тя започна да се разхожда напред-назад, по смешния си начин. Беше много ветровито, долу се чуваше. Само нейните стъпки и вятърът навън. Мълча доста време, не знам защо, но ми се струваше, че иска да говори.

— Радваш ли се на живота? — изведнъж ми излезе с това.

Не много, отговорих. Предпазливо.

Още четири или пет пъти мина нагоре-надолу. След това започна да си тананика.

Това е хубава мелодия, рекох аз.

— Харесва ли ти?

Да, казах.

— Тогава на мен вече не ми харесва.

Още два или три пъти мина нагоре-надолу.

— Говори ми.

За какво?

— За пеперуди.

Какво за пеперудите?

Защо ги колекционираш. Къде ги намираш. Хайде. Просто ми говори.

Наистина изглеждаше странно, но аз заговорих и всеки път, когато спирах, тя ме подканяше, продължавай, не спирай. Може би бях говорил половин час, когато тя престана да се разхожда и каза, стига толкова.

Влезе отново вътре, аз свалих въжето, и седна на леглото с гръб към мен. Попитах я дали иска чай, а тя не отговори, изведнъж разбрах, че плаче. Наистина ми ставаше нещо, когато плачеше, не можех да понасям да я гледам толкова нещастна. Приближих се до нея и попитах, кажи ми какво искаш, ще ти купя всичко, което пожелаеш. Тя се обърна към мен, наистина плачеше, но очите й хвърляха огън, приближи се и се разкрещя, махай се, махай се, махай се. Беше ужасно. Наистина имаше вид на полудяла.

На следващия ден беше много спокойна. И дума не каза. Аз сложих дъските и подготвих всичко, а тя недвусмислено ми показа, че е готова, когато свърши с разходката си (този път без да говори). Така че завързах ръцете и устата й, заведох я горе, тя се изкъпа, после излезе и протегна ръце, за да я завържа пак и да й сложа превръзката на устата. Винаги излизах от кухнята първи и винаги я държах за ръката, за всеки случай, но там имаше едно стъпало, веднъж аз сам се спънах и паднах, може би това после стана, защото когато падна, ми се стори съвсем естествено и съвсем естествено четките, шампоаните и нещата, които носеше в кърпата си (ръцете й бяха вързани отпред, така че винаги държеше нещата си до гърдите) се разпиляха с шум по пода. Тя се изправи, самата невинност, после се наведе и започна да разтрива коленете си, а аз като истински глупак започнах да събирам нещата й. Разбира се, с една ръка я държах за пеньоара, но отклоних поглед от нея и това се оказа фатално.

След това усетих единствено, че ми е нанесен ужасен удар, отстрани, до главата. За щастие той не попадна право върху главата ми — рамото, или по-скоро яката на сакото ми поеха основно неговата сила. Все едно, паднах настрани, не на последно място, и за да се предпазя от нова атака. Бях загубил равновесие и не можех да достигна ръцете й, макар че още я стисках за пеньоара. Видях, че държи нещо и изведнъж осъзнах, че това е старата брадвичка, която тази сутрин бях използвал в градината, където от едно ябълково дърво, от по-старите, предната вечер вятърът беше отчупил клон. Като светкавица ми мина мисълта, че най-накрая съм допуснал грешка. Само една грешка и можеш да загубиш всичко.

В този момент бях в ръцете й, цяло чудо е, че не ме уби. Удари ме още веднъж и усетих ужасен срязващ удар по слепоочието, главата ми зазвъня и кръвта ми бликна веднага. Не знам как го направих, инстинктивно предполагам, но ритнах встрани и се завъртях, а тя падна почти върху мен, чух как брадвичката иззвъня върху цимента.

Аз я взех и я хвърлих в тревата, после хванах ръцете й, преди да успее да скъса превръзката на устата си, такава беше играта й. После се сборичкахме пак, само няколко секунди този път, и тя изглежда разбра, че няма полза, че е имала своя шанс и го е проиграла, внезапно престана да се съпротивлява, аз отворих вратата и я вкарах в избата. Болеше ме, чувствах се много лошо, кръвта течеше по лицето ми. Блъснах я в стаята й, а тя ме изгледа много странно, преди да тресна вратата и сложа резетата. Оставих я с вързани ръце и уста. Да й е за урок, помислих си.

Качих се горе и измих раната, стори ми се, че ще припадна, когато се видях в огледалото, навсякъде имаше кръв. Все пак имах голям късмет — брадвата не беше много остра и е отскочила от главата ми. Раната изглеждаше ужасно, но не беше много дълбока. Седях дълго време с притисната до нея марля. Никога не бях мислил, че мога да понасям кръв така, наистина се изненадах от себе си онази вечер.

Разбира се, бях много ядосан за всичко това. Ако не чувствах слабост, не знам какво можех да направя. Това беше сламката, която счупва гърба на камилата, както е в поговорката, и в главата ми дойдоха някои идеи. Не знам какво не бих направил, ако тя беше продължила както досега. Но това вече е безпредметно.

На следващата сутрин слязох долу, главата още ме болеше и бях готов наистина да стана гаден, ако се наложи, но ако някой ме беше духнал тогава, щях да падна — първото нещо, което направи, беше да стане и да ме попита как е главата ми. По начина, по който ме попита разбрах, че се опитва да бъде различна. Мила.

Щастлив съм, че не съм мъртвец, отговорих аз.

Тя беше пребледняла, сериозна. Протегна ми ръцете си, беше махнала превръзката от устата, но беше спала с въжетата (още беше с пеньоара). Развързах я.

— Дай да погледна.

Аз се дръпнах назад, беше ме направила много нервен.

— Нищо нямам в ръцете си. Изми ли я?

Да.

— Дезинфекцира ли я?

Всичко е наред.

Е, тя отиде и взе шишенцето „Детол“, което имаше, изля малко върху памучен тампон и се върна.

Каква е играта сега, попитах аз.

— Искам да го намажа с това. Седни. Седни. — По начина, по който го каза, се виждаше, че не крои нищо лошо. Смешно, понякога и личеше, че не лъже.

Тя свали лейкопласта и марлята, много внимателно, усетих как трепна, когато видя раната, не беше много красива гледка, но тя я проми внимателно и отново сложи марлята.

Много благодаря, казах аз.

— Съжалявам, че направих… каквото направих. И искам да ти благодаря, че не отвърна със същото. Би имал пълно право на това.

Не е лесно, когато се държиш така.

— Не искам да говорим за нищо. Просто искам да ти кажа, че съжалявам.

Приемам извинението ти.

— Благодари ти.

Всичко беше много хладно, тя се обърна, за да закуси, а аз изчаках отвън. Когато почуках, за да видя дали мога да изчистя, тя беше облечена и леглото беше оправено както трябва. Попитах я дали иска още нещо, но тя не искаше. Каза ми да си купя някакво лекарство за раната и ми подаде подноса с призрачна усмивка. Не беше кой знае какво, но беше предвестник на голяма промяна. Почти си мислех, че си е струвало да ме удари. Наистина бях щастлив тази сутрин. Сякаш слънцето изгряваше отново.

След това, в продължение на два или три дни не бяхме нито така, нито иначе. Тя не говореше много, но изобщо не беше ядосана или язвителна. Тогава, един ден след закуска, ми каза да седна, както правех в началото, за да ме рисува. Правеше го само за да си намери претекст да говори.

— Искам да ми помогнеш — започна тя.

Продължавай нататък, отговорих.

— Имам една приятелка и в нея е влюбен млад мъж.

Продължавай, рекох й. Тя спря. За да види как реагирам, предполагам.

— Той толкова я обича, че я отвлече. Държи я в плен.

Какво съвпадение.

— Нали? Та така. Тя желае отново да е свободна, но не иска и да го нарани. Просто не знае какво да прави. Какъв съвет би й дал?

Да има търпение, казах аз.

— Какво трябва да се случи, преди мъжът да я освободи?

Всичко може да се случи.

— Добре. Да не си играем повече. Кажи ми какво да направя, за да съм отново свободна?

Не можех да отговоря, помислих си, че ако кажа „живей с мен завинаги“, само ще се върнем там, откъдето започнахме.

— Бракът няма да свърши работа. Ти ми нямаш доверие.

Все още не.

— Ако спя с теб?

Беше спряла да рисува. Не исках да отговоря.

— Е?

Не мислех, че си такава, казах аз.

— Просто се мъча да налучкам твоята цена. — Сякаш говореше за някаква нова пералня и разпитваше за преимуществата и недостатъците й.

Знаеш какво искам.

— Но точно това не искам аз!

Ти си знаеш.

— О, Боже! Слушай, отговори с да или с не. Искаш ли да спиш с мен?

Не, ако сме като сега.

— Как сме сега?

Мислех, че ти си умната.

Тя пое дълбоко въздух. — Смяташ, че непрекъснато търся начин да избягам? Че каквото и да направя, ще бъде само заради това? Така ли е?

Казах, да.

— Ако почувстваш, че го правя поради някаква друга причина, например защото те харесвам или просто за удоволствие, тогава ще искаш ли?

Това, за което говориш, мога да си го купя в Лондон по всяко време, отговорих аз.

Това й затвори устата за известно време. Продължи да рисува. След малко започна пак: — Ти не ме държиш тук, защото ме намираш сексуално привлекателна.

Намирам, че си много привлекателна, казах аз. Най-привлекателната.

— Ти си като китайска кутия[5] — рече тя. След това продължи да рисува мълчаливо. Аз се опитах да заговоря, но ми каза, че развалям позата.

Знам какво биха си помислили някои. Биха си помислили, че поведението ми е особено. Знам, че повечето мъже биха се възползвали от нечестното преимущество, а имаше много възможности за това. Можех да използвам хлороформа. Можех да направя каквото си поискам, но не съм от тези, определено не съм от тях. Беше като някоя гъсеница, която трябва да храниш цели три месеца, а се мъчиш да го направиш за няколко дни. Знаех, че нищо добро няма да излезе от това, тя винаги толкова бързаше. Хората днес искат да получават, още не са си помислили за нещо и вече искат да го имат в ръцете си, но аз съм различен, определено съм различен, старомоден, обичам да мисля за бъдещето и да оставям нещата да се развиват в подходящото за тях време. Спокойствието решава всичко, както обичаше да казва чичо Дик, когато имаше да върши нещо важно.

Тя никога не разбра, че за мен беше важно притежаването. Да я имам, това ми беше достатъчно. Нямаше нужда да се прави каквото и да било. Просто исках да я имам и да съм сигурен, в края на краищата.

Минаха два или три дни. Тя не говори много, но един ден след обяда ми каза: — Аз съм затворена за цял живот, нали?

Личеше си, че само си приказва, затова не отговорих.

— Не е ли по-добре пак да станем приятели?

Нямам нищо против, казах.

— Тази вечер искам да се изкъпя.

Добре.

— После може ли да поседим горе? Заради тази стая… Полудявам вече в нея.

Казах, ще видим.

Всъщност, запалих камината и приготвих всичко. Проверих дали не е останало нещо, с което да ме нападне. Няма смисъл да се преструвам, че й се доверявах както по-рано.

Е, тя се качи, за да се изкъпе и всичко мина както обикновено. Когато излезе, завързах ръцете й, без устата, и я последвах долу. Забелязах, че се беше парфюмирала, беше вдигнала косата си нагоре, като предишния път и беше с червено-белия домашен халат, който й бях купил. Поиска малко от шерито, което не бяхме допили (имаше половин бутилка), аз й налях и тя застана до камината, загледана в огъня и протягаше един по един голите си крака, за да ги стопли.

Стояхме и пиехме; не казахме нищо, но веднъж или два пъти, тя ме погледна по особен начин, сякаш знаеше нещо, което аз не знам и това ме изнервяше.

Поиска още една чаша, изпи я за минута, после поиска още една.

— Седни — каза тя, така че аз седнах на канапето, там, където ми посочи. За момент се загледа в мен. След това застана срещу ми, много смешно, и се поклащаше от крак на крак. След това дойде — врът! Бам! И седна на коленете ми. Това ме завари напълно неподготвен. Някак си успя да сложи ръцете си зад главата ми и в следващия миг вече ме целуваше по устата. След това сложи глава на рамото ми.

— Не бъди толкова вдървен — каза ми тя.

Бях като ударен от гръм. Само това не бях очаквал.

— Прегърни ме — продължи. — Така. Не е ли хубаво? Тежа ли ти? — И пак сложи глава на рамото ми, а моята ръка беше на кръста й. Беше топла и ухаеща и трябва да кажа, че халатът й беше отворен до много ниско и беше разкопчан до над коленете, но сякаш тя не се интересуваше, просто протегна краката си върху канапето.

Какво нравиш? Попитах аз.

— Толкова си стегнат. Отпусни се. Няма за какво да се тревожиш. — Е, опитах се, тя беше неподвижна, но знаех, че нещо не е както трябва в тази ситуация.

— Защо не ме целунеш?

Тогава разбрах, че наистина става нещо. Не знаех какво да правя, целунах темето й.

— Не така.

Не искам, казах.

Тя се надигна, все още върху коленете ми и попита:

— Не искаш?

Погледна встрани, беше трудно със завързаните й ръце зад врата ми, не знаех какво да направя, за да я спра.

— Защо не?

Тя ми се смееше.

Мога да стигна до твърде далеч, казах аз.

— Аз също.

Знаех, че ми се присмива, че отново ми се подиграва.

Знам какво съм аз, казах.

— Какво си ти?

Не съм от тези, които харесваш.

— Не знаеш ли, че понякога всички мъже са привлекателни? — Тя някак си разклати главата ми, като че ли се бях държал глупаво.

Не знаех, казах аз.

— Добре тогава.

Става дума, за това, до което може да доведе, което правиш.

— Не ме интересува, до какво ще доведе. Наистина бавно загряваш. — След това, внезапно, започна отново да ме целува, дори почувствах езика й.

— Хубаво ли е това?

Разбира се, трябваше да кажа, че беше хубаво. Не знаех каква е истинската й игра, това ме изнервяше допълнително, освен че бях нервен заради целуването и другите работи.

— Хайде тогава, опитай!

Тя завъртя главата ми. Трябваше да го направя и устата й беше много хубава. Много мека.

Знаех, че съм слаб. Трябваше още в началото да й кажа да не бъде отвратителна. Бях много слаб. Сякаш нещо ме засмука против волята ми.

Тя отново наклони глава, така че не можех да виждам лицето й.

— Аз ли съм първото момиче, което целуваш?

Не бъди глупава.

— Просто се отпусни, успокой се, не се срамувай.

След това се обърна и отново започна да ме целува, със затворени очи. Разбира се, беше изпила три чаши с шери. Това, което се случи след това, беше най-притеснителното, започнах да се чувствам наистина възбуден, а винаги съм смятал (това го чух в армията), че един джентълмен трябва да се контролира, докато настъпи подходящият момент, така че не знаех какво да правя. Помислих си, че може да се обиди, така че се опитах да седна по-изправен, когато тя махна устата си.

— Какво има? Заболя ли те?

Да, казах аз.

Тогава тя стана от коленете ми, махна ръцете си от врата ми, но седна много близо.

— Няма ли да развържеш ръцете ми?

Станах, чувствах се засрамен и трябваше да отида до прозореца, където се направих, че оправям нещо на пердето, а през цялото време тя ме наблюдаваше над облегалката на канапето, коленичила върху него.

— Фердинанд, какво има?

Нищо няма, казах аз.

— Няма от какво да се боиш.

Не се боя.

— Върни се при мен, тогава. Загаси лампата. Нека останем само на светлината от огъня.

Направих каквото поиска, загасих лампата, но останах до прозореца.

— Хайде! — Беше много изкусителна.

Казах, не е хубаво. Ти само се преструваш.

— Така ли?

Знаеш, че е така.

— Защо не дойдеш да видиш сам.

Не помръдвах, през цялото време знаех, че това е лоша грешка. След това тя отиде и застана до огъня. Вече не се чувствах възбуден, чувствах се леден отвътре. Това беше изненадата.

— Ела и седни тук.

Тук съм си добре, отговорих.

Е, изведнъж тя дойде до мен, хвана ръката ми и ме дръпна до огъня. Аз й се оставих. Когато стигнахме там, тя протегна ръце и ме погледна така, че трябваше да я развържа. Веднага се приближи и ме целуна отново, за което трябваше леко да се повдигне на пръсти.

След това направи нещо наистина шокиращо.

Не можех да повярвам на очите си, тя отстъпи назад, разкопча халата и отдолу нямаше нищо. Беше чисто гола. Аз само бегло погледнах, а тя стоеше усмихната, очакваше, чувствах го, да направя нещо. Вдигна ръце и започна да развързва косата си. Умишлено ме провокираше, застанала без дрехи в отблясъците от огъня и сенките. Не можех да повярвам (по-скоро, бях принуден да повярвам, но никак не можех), че всичко това, което виждах е истина.

Беше ужасно, накара ме да се чувствам като болен и да се разтреперя, щеше ми се да съм на другия край на света. Беше по-лошо, отколкото с проститутката — нея не я уважавах — но с Миранда, тази, която си мислех, че познавам, просто не можех да понеса срама.

Стояхме там, тя беше точно пред мен и тръсна глава, за да освободи косата си, а аз се чувствах все повече и повече засрамен. След това дойде при мен и започна да сваля сакото ми, след това връзката ми, разкопча копчетата на ризата ми едно по едно. Бях като глина в ръцете й. След това започна да ми съблича ризата.

Продължавах да си мисля, спри, спри, това не е хубаво, но бях толкова слаб. Тогава и аз останах гол, а тя се притискаше към мен и ме прегръщаше, но бях целия напрегнат, сякаш не бях аз, а някой друг, и сякаш и тя беше някоя друга. Знам, че тогава не бях нормален, щом не направих това, което се очакваше от мен, а тя направи някой неща, за които няма да кажа, освен че никога не бих си ги помислил за нея. Лежеше до мен на канапето и така нататък, но целият отвътре бях свит на топка.

Накара ме да изглеждам истински глупак. Знам какво си мислеше, мислеше си, ето защо било, ето защо той винаги се отнася към мен с такова уважение. Исках да го направя, исках да й покажа, че мога да го направя, да й докажа, че се държа с уважение не заради това. Исках само да види, че мога да го направя, а после да й кажа, че няма да го направя, че е недостойно за мен, че е недостойно за нея, че е отвратително.

Е, останахме да лежим така известно време и усещах, че ме презира, като ненормален.

Накрая тя стана от канапето, коленичи до мен и започна да гали главата ми.

— Случва се на много мъже, това няма значение. — Ще си помислиш, че е събрала целия световен опит, като я чуеш.

Върна се при камината, облече халата си и седна, като ме гледаше. Аз се облякох. Казах й, знаех, че никога няма да мога да го направя. Измислих една дълга история, така че тя да ме съжалява, пълна с лъжи, не знам дали ми повярва — за това как чувствам любовта, но не мога да стигна до край. И поради това трябва да я държа при мен.

— Не ти ли е приятно да ме докосваш? Стори ми се, че ти хареса, когато ме целуваше.

Казах, това стана, когато стигнахме отвъд целувките.

— Не трябваше да те шокирам толкова.

Не си виновна ти, казах аз. Аз не съм като другите хора. Никой не разбира.

— Аз разбирам.

Това са мечтите ми, те никога няма да станат реалност.

— Като Тантал[6]. — Тя ми обясни кой е той.

Остана мълчалива дълго време. Прииска ми се да й напъхам марлята, да я занеса долу и да се свърши. Исках да остана сам.

— Какъв лекар ти каза, че никога няма да можеш да го направиш?

Просто лекар. (Лъжите които й наговорих. Никога не съм ходил на никакъв доктор, разбира се.)

— Психиатър?

В армията, казах аз. Психиатър.

— Какви фантазии си имал за мен?

Всякакви.

— Без сексуални?

Продължаваше, не искаше да ме остави на мира.

Че те държа, казах аз. Това е всичко. Спим един до друг, а навън вали дъжд, има вятър или нещо такова.

— Би ли искал сега да опиташ това?

Няма да има полза.

— Ще го направя, ако искаш.

Не искам, казах.

Ще ми се изобщо да не беше започвала това, казах.

Тя замълча, стори ми се цял век.

— Защо мислиш, че го направих? Само за да избягам?

Във всеки случай, не от любов.

— Да ти кажа ли? — тя стана. — Тази вечер пожертвах всички свои принципи, трябва да разбереш това. О, да, за да избягам. Мислех и за това. Но наистина искам да ти помогна. Трябва да ми повярваш. Да ти покажа, че сексът… сексът е просто едно действие, като всичко останало. То не е мръсно, просто двама души си играят с телата си. Като танц. Като спорт. — Изглежда смяташе, че трябва да кажа нещо, но аз я оставих да говори. — За теб правя нещо, което не съм правила за никой друг мъж. И… да, мисля, че ми дължиш нещо.

Видях накъде бие, разбира се. Много изкусно умееше да украси това, което иска да получи, с множество думи. Да те накара да се чувстваш, сякаш наистина й дължиш нещо, като че ли не тя самата започна всичко.

— Моля те, кажи нещо.

Какво? Попитах аз.

— Че поне си разбрал, това, което току-що казах.

Разбирам.

— Това ли е всичко?

Не ми се говори.

— Можеше да ми кажеш. Можеше да ме спреш в самото начало.

Опитах се.

Тя коленичи пред камината.

— Невероятно е. Сега сме по-далеч един от друг, от когато и да било.

Казах й, преди само ме мразеше. Сега предполагам, че вече ме и презираш.

— Съжалявам те. Съжалявам те за това, което си, и затова, че не виждаш какво съм аз.

Виждам какво си ти. Не мисли, че не мога да го видя.

Казах го рязко, вече ми беше дошло до гуша. Тя се обърна бързо, после се наведе и покри лицето си с ръце. Заплака и ми се стори, че малко се преструва. Накрая каза с много тих глас:

— Моля те, заведи ме долу.

Така че, слязохме в избата. Когато вече беше вътре, тя се обърна и аз се канех да си тръгна, след като й бях махнал въжето.

— Бяхме голи заедно — каза тя. — Не може да сме по-далеч един от друг.

Когато излязох бях като луд. Не мога да обясня. Не спах цялата нощ. Всичко се връщаше в паметта ми, как лежах и стоях прав без никакви дрехи, как се държах и какво трябва да си е помислила. Просто я виждах как ми се смее. Всеки път, когато си го помислех, сякаш цялото ми тяло почервеняваше. Не исках нощта да свърши. Исках завинаги да остане тъмно. Разхождах се горе с часове. Накрая се качих в караваната и подкарах към морето, наистина бързо, не ме интересуваше какво ще стане. Бях готов да направя всичко. Можех да я убия. Това, което стана по-късно, беше изцяло заради тази нощ.

Струваше ми се, че е глупава, абсолютно глупава. Разбира се, в действителност не беше, просто не разбираше как да ме обича така, както трябва. Имаше много начини, по които да ми достави удоволствие.

Оказа се, че е като всички други жени — с еднопистов мозък.

Повече никога не я уважавах. Бях ядосан с дни след това.

Защото всъщност можех да го направя.

Понякога гледах снимките (от деня в който й набутах марлята). С тях можех да се бавя колкото си искам. Те не ми отговаряха.

Тя никога не разбра за това.

Е, на следващата сутрин слязох долу и сякаш нищо не се беше случило. Не обели и дума за предишната вечер, аз също. Занесох й закуската, тя каза, че не иска нищо от Люис, излезе да се поразходи малко във външната изба, след това я заключих и си отидох. Малко поспах. Тази вечер беше по-различна.

— Искам да говоря с теб.

Да, казах аз.

— Опитах всичко. Остава само още едно нещо. Ще спра да се храня отново. Няма да се храня, докато не ме пуснеш да си отида.

Благодаря, че ме предупреди.

— Освен, ако…

О, значи има и освен, казах аз.

— Освен, ако не се споразумеем.

Изглежда изчакваше. Още не съм чул за какво става дума, казах.

— Готова съм да приема, че няма да ме освободиш веднага. Но не мога да стоя тук повече. Искам да ме държиш горе. Искам дневна светлина и чист въздух.

Само това.

— Само това.

И още от тази вечер, предполагам?

— Много скоро.

И сигурно ще поискаш да доведа дърводелците, бояджиите и така нататък?

Тогава въздъхна. Започна да разбира какво й говоря.

Не бъди такъв. Моля те не бъди такъв. — Изгледа ме чудновато. — Целият този сарказъм. Не исках да те засегна.

Нямаше полза, тя беше убила всичко романтично, беше заприличала на всички други жени, повече не я уважавах, не беше останало нищо, достойно за уважение. Знаех номерата й. Ако отидеше горе, все едно че си е отишла от мен.

И все пак, тази работа с неяденето никак не ми харесваше, така че реших да печеля време.

Колко скоро, попитах.

— Можеш да ме държиш в една от спалните. Можеш да сложиш решетки или дъски, да я заключиш. Бих могла да спя там. После би могъл да ме държиш със завързани ръце и уста до някой отворен прозорец. Не искам нищо повече.

Нищо повече. А какво ще си помислят хората като видят заковани прозорци навсякъде?

— По-скоро ще умра от глад, но няма да стоя тук. Окови ме във вериги, ако щеш, само че горе. Каквото решиш. Само искам да съм на въздух и да виждам дневната светлина.

Ще помисля за това.

— Не. Искам да ми кажеш сега.

Забравяш кой командва тук.

— Сега.

Не мога да кажа сега. Трябва да го обмисля.

— Добре. Утре сутринта. Или ще ме заведеш горе, или няма да докосна никаква храна. И това ще е равносилно на убийство.

Наистина изглеждаше зла и гадна. Аз се обърнах и излязох.

Премислих всичко това тази нощ. Знаех, че ми е необходимо време, трябваше да се преструвам, че ще го направя. Да имитирам деятелност, както казват.

Другото, за което мислих, беше какво да направя, когато настъпи момента.

На следващата сутрин слязох при нея, казах й, че съм обмислил нещата, виждам, че е права, разгледал съм въпроса и така нататък — една стая може да бъде приспособена, но ще ми трябва седмица. Мислех, че ще започне да се цупи, но каза, че е окей.

— Но ако е само поредното отлагане, ще спра да ям, нали знаеш това?

Ще започна утре. Ще трябват дъски и специални решетки. Може да мине малко време докато ги намеря.

Тя ми хвърли стария изпитателен поглед, но аз само взех кофата й, за да я изнеса.

След това всичко тръгна добре, само дето през цялото време се преструвах. Не говорехме много, но тя не беше дръпната. Една вечер пожела да се изкъпе и да види стаята, която подготвям, и докъде съм стигнал. Е, знаех, че ще се стигне до това, затова бях взел някакви дъски и ги бях разхвърлял, сякаш сериозно съм се заловил за работа по прозореца (беше на задната страна). Каза, че иска вътре да има един от старите люлеещи се столове (съвсем като едно време — искаше от мен неща, а аз й ги набавях), който купих на следващия ден и свалих долу, за да й го покажа. Не пожела да й го оставя в избата, така че отново го качих. Каза, че не желае нищо от долу (от мебелите), да се мести горе. Беше много лесно. След като видя стаята и дупките за винтовете, тя наистина си помисли, че ще се размекна и ще тръгна по свирката й.

Идеята беше да се качим за вечеря горе, аз да я оставя да спи в стаята, а на сутринта за първи път от толкова време, да види дневната светлина.

Понякога ставаше много весела. Трябваше да се смея. Да, казвам „смях“, но когато дойде денят, бях също така и нервен.

Първото нещо, което ми каза, когато слязох долу в шест, беше, че е хванала моята настинка. Бях се заразил при бръснаря в Люис.

Тя беше цъфнала от щастие и се разпореждаше. Разбира се, вътрешно ми се присмиваше. Само че смехът този път щеше да е за нейна сметка.

— Тези са нещата ми за тази нощ. Другите можеш да каниш утре. Готово ли е? — Вече ме попита веднъж на обяд и й казах, че е готово.

Готово е.

— Хайде тогава. Трябва ли да ме вържеш?

Има само едно нещо, казах. Едно условие.

— Условие? — Лицето й помръкна. Разбра веднага.

Премислих.

— Да? — Очите й наистина пламтяха.

Трябва да ти направя няколко снимки.

— На мен? Но нали направи много!

Не са такива, каквито искам.

— Не разбирам. — Виждах, че разбира.

Искам да те снимам, както беше онази нощ.

Тя седна на ръба на леглото.

— Продължавай.

И искам да си даваш вид, че ти харесва да позираш, казах аз. Ще правиш както ти кажа.

Седеше, без да каже дума. Мислех си, че поне ще се ядоса, а тя само си бършеше носа.

— Ако го направя?

Ще спазя споразумението ни, казах аз. Трябва да се застраховам. Искам да ти направя такива снимки, от които да се срамуваш, ако ги види някой друг.

— Искаш да кажеш, че трябва да позирам за неприлични снимки, така че ако избягам, да не смея да кажа на полицията за теб?

Това е идеята, казах аз. Но не неприлични. Просто снимки, които не би искала да се публикуват. Художествени снимки.

— Не.

Искам само това, което направи онази нощ, без аз да те карам.

— Не, не, не.

Знам играта ти, казах аз.

— Тогава сгреших. Направих го, защото бях отчаяна, защото между нас няма нищо освен злоба, подозрителност и омраза. Това, което искаш сега, е различно. То е долно.

Не виждам разликата.

Тя стана и отиде до стената.

Веднъж го направи, би могла да го направиш пак.

— Боже! Като че ли съм попаднала в лудница! — Тя огледа стаята сякаш мен ме нямаше, сякаш я слушаше някой друг, сякаш се канеше да срути стената.

Или ще го направиш, или няма да излезеш от тук. Няма да се разхождаш отвън. Няма да има баня. Няма да има нищо.

Казах й, за малко щеше да ме измамиш, в главата ти има само едно — как да се измъкнеш от тук и да насъскаш полицията срещу мен.

Ти не си нищо повече от обикновена улична жена, продължих аз. Преди те уважавах, защото мислех, че си над това, което направи. Че не си като останалите. Но си съвсем същата. Готова на всякакво отвратително нещо, за да постигнеш своето.

— Престани! — извика тя.

Бих могъл да си купя много по-опитна от теб, в Лондон. Когато си поискам. Да правя с нея каквото ми хрумне.

— Отвратително, гадно, перверзно копеле!

Продължавай, казах аз, този език ти подхожда.

— Ти нарушаваш всички нормални човешки закони, всички нормални човешки взаимоотношения, всички нормални човешки неща, които могат да съществуват между моя и твоя пол!

Присмял се хърбел на щърбел, казах аз. Ти сама се съблече, ти го искаше. Сега си го получи.

— Вън! Махай се!

Беше истински писък.

Да или не, попитах аз.

Тя се обърна, взе шише мастило от масата и го запокити по мен.

Така че, това е. Аз излязох и заключих. Не й занесох вечеря, оставих я да кара на стомашни сокове. Изядох пилето, което бях купил за всеки случай, изпих част от шампанското и излях останалото в мивката.

Чувствах се щастлив, не мога да го обясня, преди чувствах, че съм слаб, а сега си и връщах за всички неща, които е казала или е помислила за мен. Разхождах се горе, надникнах в стаята й и наистина ми стана смешно, като си я представих долу в избата — щеше да си остане там, както и да го увърта, и макар че в началото не заслужаваше такова нещо, сега вече така й се падаше. Имах истински основания да я науча кое какво е.

Е, най-накрая си легнах, разгледах предишните снимки и някои книжки, хрумнаха ми разни неща. Имаше една, със заглавие „Обувки“, с много интересни фотографии на момичета, преди всичко краката им, обути с обувки, отделно само обувки и колани, и бяха наистина необикновени снимки, артистични.

Обаче, когато слязох долу на следващата сутрин, бях много изненадан, почуках и изчаках както обикновено преди да вляза, а когато влязох, я заварих още в леглото, беше заспала с дрехите, само под горното одеяло и за миг ми се стори, че не знае къде е и кой съм аз. Аз стоях и чаках да се нахвърли срещу мен, но тя само седна на ръба на леглото и сложи ръце в скута си, сякаш всичко беше някакъв кошмар и не можеше да се събуди.

Изкашля се. Звучеше гръдно. Изглеждаше наистина зле.

Така че, реших да не казвам нищо, а само й оставих закуската. Тя изпи кафето и изяде овесените ядки, неяденето се отлагаше за по-късно, после отново застана в същата поза, с глава, подпряна на ръцете. Знаех играта й, искаше да ме накара да я съжаля. Изглеждаше истински съсипана, но предположих, че е поза, за да ме накара да падна на колене и да я помоля за прошка, или друга някоя глупост.

Искаш ли малко аспирин, попитах, защото виждах, че наистина има настинка.

Тя кимна, с все още подпряна глава, така че отидох и взех хапчетата, а когато се върнах, тя още не беше сменила позата си. Личеше, че разиграва голям театър. Както с цупенето. Добре, помислих си, нека си се муси колкото си ще. Мога да почакам. Попитах я дали иска нещо, тя каза, че не, и си отидох.

Когато слязох долу на обяд, още беше в леглото. Погледна ме изпод завивките, каза ми, че иска само малко супа и чай, занесох й ги и си отидох. На вечеря беше повече или по-малко същото. Помоли за още аспирин. Едва докосна храната. Но тази игра вече я беше играла. През целия ден не сме разменили повече от двадесет думи.

На следващата сутрин — същото. Когато слязох, тя беше още в леглото. Само че будна, защото ме наблюдаваше.

Е? Попитах я, но тя не отговори, просто лежеше без да помръдне.

Казах, ако си мислиш, че ще ме заблудиш с това излежаване, много се лъжеш.

Това я накара да отвори уста.

— Ти не си човек. Ти си жалък, мръсен, мастурбиращ червей.

Направих се, че не съм чул, само й оставих закуската. Когато се върнах да й оставя и кафето, тя изкрещя: — Не се доближавай до мен! — В гласа й имаше истинска отрова.

Ако предположим, че те оставя тук сама, какво мислиш, че ще направиш тогава?

Ако имах сила да те убия, бих те убила. Като скорпион. Ще го направя, когато съм по-добре. Няма да отида в полицията. Затворът е твърде добро място за тебе. Ще дойда тук и ще те убия.

Знаех, че е ядосана, защото номерът й не минава. Аз вече бях прекарал настинката и знаех, че не е кой знае какво.

Говориш прекалено много, казах аз. Забравяш кой командва тук. Аз също мога да те забравя. И никой нищо няма да разбере.

Тя само затвори очи.

След това излязох, отидох до Люис и взех продуктите. На обяд сякаш беше заспала. Когато й казах, че е готово, тя направи някакво движение и аз си отидох.

На вечеря пак беше в леглото, но този път седеше и четеше томчето на Шекспир, което й бях купил.

Попитах я дали е по-добре. Със сарказъм, разбира се.

Е, тя продължи да чете, не искаше да отговаря, едва не й грабнах книгата, за да й дам да разбере, но се овладях. Половин час по-късно, след като вечерях, се върнах при нея и тя не беше яла нищо. Когато я попитах, ми отговори: — Чувствам се зле, мисля, че е грип.

Обаче, беше достатъчно глупава, за да добави след това: — Какво ще направиш, ако се окаже, че имам нужда от лекар?

Чакай, ще видиш, казах й.

— Много ме боли, като кашлям.

Само настинка е.

— Не е настинка! — Крещеше.

Разбира се, че е настинка. И престани да разиграваш този театър. Знам играта ти.

— Не е игра.

О, да, разбира се. През живота си никога не си играла, казах. Разбира се, че не.

— О, Боже, ти не си мъж! Само да беше мъж…

Повтори го това, казах. С вечерята си бях пийнал малко шампанско, в Люис бях намерил едно магазинче, в което продаваха малки бутилки, така че никак нямах настроение да слушам глупостите й.

— Казах ти, че не си мъж!

Добре. Разбрах. Ставай от леглото. От сега нататък, аз ще давам заповедите.

Беше ми дошло до гуша, на повечето мъже щеше да им е писнало много по-рано. Отидох и дръпнах завивките от нея, хванах я за ръката, за да я издърпам да стане, а тя започна да се съпротивлява и да дере лицето ми.

Добре, казах й, ще ти дам един урок. Въжето ми беше в джоба и след малко успях да й завържа ръцете, после устата и ако бяха стегнати, грешката си беше нейна. Завързах я с едно късо въже за кревата и се качих горе, за да си взема фотоапарата и светкавицата. Тя се съпротивляваше, разбира се, мяташе глава, мълнии изскачаха от очите й, както казват, после дори се опита да омекне, но аз не се поддадох. Свалих дрехите й и отначало не искаше да прави както й кажа, но постепенно започна да се подчинява — заставаше и лягаше както й заповядвах (щом се заинатеше, отказвах да снимам). Така че, направих снимките. Не спрях, докато не изразходвах всички крушки на светкавицата.

Не бях виновен аз. Откъде можех да знам, че е по-болна, отколкото изглежда? Видът й беше като на човек с обикновена настинка.

Проявих филма и копирах снимките още същата вечер. Най-добрите бяха тези, на които лицето й не се виждаше. И без това с превръзката на устата не изглеждаше кой знае как. Най-добрите пози бяха тези с високите токчета, гледана отзад. Вързаните за леглото ръце, както казват, бяха интересен мотив. Мога да отбележа, че бях много доволен.

Когато влязох на следващия ден, тя беше станала и беше облечена с халата си, сякаш ме чакаше. Това, което направи, много ме изненада, пристъпи към мен и падна на колене в краката ми. Сякаш се беше напила. Лицето й беше зачервено, забелязах, тя ме погледна разплакана, беше се докарала до някакво особено състояние.

— Аз съм ужасно болна. Имам пневмония. Или плеврит. Трябва да повикаш лекар.

Казах, стани и си легни в леглото. След това отидох да й донеса кафе.

Когато се върнах й казах, знаеш, че не си болна, ако имаше пневмония, въобще нямаше да можеш да станеш.

— Нощем не мога да дишам. Имам болки ето тук, мога да лежа само на лявата страна. Моля те, нека си измеря температурата. Сам виж колко е.

Измерих я и беше тридесет и осем и осем, но знаех, че има начини за фалшифициране на температура.

— Толкова е задушно тук.

Има достатъчно въздух, казах. Тя си беше виновна, че беше използвала този трик и преди това.

Както и да е, накарах аптекаря в Люис да ми даде нещо, което той каза, че било много добро за храносмилането, някакви специални противогрипни хапчета и инхалатор. Тя не се отказа от тези неща, когато й ги предложих. Опита се да хапне нещо на вечеря, но не успя, повърна и беше загубила цвета си. Мога да кажа, че сега за първи път имах основания да мисля, че в края на краищата, в тази работа може и да има нещо. Лицето й беше червено, кичури от косата й бяха залепнали от пот по челото, но това можеше и да е умишлено.

Изчистих повръщаното, дадох й лекарствата и тъкмо щях да си тръгвам, когато тя ме спря и ме помоли да седна на леглото близо до нея, за да не трябва да говори силно.

— Мислиш ли, че бих разговаряла с теб, ако не бях наистина много болна? След всичко, което направи?

Ти си го търсеше, казах, това което направих.

— Виждаш, че съм много болна.

Грип е. В Люис има доста случаи.

— Не е грип. Имам пневмония. Ужасно е, не мога да дишам.

Ще ти мине. Тези жълти хапчета ще свършат работа. Аптекарят каза, че са най-добрите.

— Ако не доведеш лекар ще умра. Това ще е убийство.

Казвам ти, че ти няма нищо. Имаш треска. Споменаването на доктора ме направи подозрителен.

— Би ли изтрил лицето ми с кърпата?

Смешно, направих каквото каза и за първи път от дни насам, почувствах жалост към нея. Всъщност, това беше женска работа. Имам предвид, в такива случаи жената има нужда от друга жена, не от мъж. Тя каза, благодаря.

Ще си тръгвам, тогава.

— Не си отивай, ще умра! — Дори се опита да хване ръката ми. Не бъди толкова глупава, казах й аз.

— Трябва да ме чуеш, трябва да ме чуеш! — И изведнъж се разплака отново. Видях как очите й се изпълниха със сълзи и тя някак си мяташе глава от единия до другия край на възглавницата. По това време, както казах, вече изпитвах жалост към нея, така че седнах на леглото, подадох й носна кърпа и й казах, че ако наистина беше болна, щях да повикам доктор. Дори й казах, че още я обичам, че съжалявам, и някои други неща. Но сълзите продължаваха да текат, изглежда не ме слушаше. Дори когато й казах, че изглежда по-добре, отколкото предния ден, което не беше съвсем вярно. Накрая постепенно се успокои, остана известно време със затворени очи и когато помръднах, тя каза: — Ще направиш ли нещо за мен?

Какво? Попитах.

— Моля те да останеш тук и да оставиш вратата за малко отворена, за да влезе чист въздух.

Е, съгласих се, изгасихме лампите, бяхме само на светлината отвън и вентилатора работеше, останах при нея доста време. Започна да диша смешно бързо, като че ли беше тичала по стълби, сякаш се задушаваше, както твърдеше, и на няколко пъти проговори — моля те, недей, каза веднъж, и после името ми, струва ми се, но говореше неясно. Е, усетих, че е заспала и я повиках по име, но не ми отговори и аз излязох, заключих и навих будилника да звънне рано на следващата сутрин. Помислих си, колко лесно заспа, но тогава нямаше как да знам. Помислих си, така е по-добре, хапчетата ще свършат работа, на следващата сутрин ще се оправи, най-лошото ще е минало. Дори си помислих, че е хубаво дето се е разболяла, иначе щяхме да си имаме много неприятности от стария вид.

Искам да кажа, всичко дойде неочаквано. Знам, че това, което направих на следващия ден беше грешка, но дотогава си мислех, че действията ми са за добро и че напълно съм в правото си.

2

14-ти октомври?

Това е седмата нощ.

Продължавам да мисля едно и също нещо. Ако знаеха. Само ако знаеха!

Да споделя безобразието.

Така че, сега се опитвам да го кажа на този тефтер, който той ми купи днес сутринта. Колко е мил.

Спокойно.

Дълбоко в себе си се чувствам все повече и повече уплашена. Спокойствието е само на повърхността.

Няма гадости, няма сексуални неща. Но погледът му е безумен. Очите му са сиви, със сив помръкнал блясък. Започвам с това, че го наблюдавах през цялото време. Мислех си, че сигурно става дума за секс, и ако се наложеше да застана с гръб към него, правех го така, че да не може да скочи отгоре ми и се ослушвах. Трябваше да знам точно къде в стаята се намира.

Сила. Това е толкова реално сега.

Знам, че водородната бомба е нещо лошо. Но да си така слаб вече също ми се струва лошо.

Ще ми се да знаех джудо. Бих могла да го накарам да плаче за милост.

Тази крипта е толкова задушна, стените ме притискат, ослушвам се за стъпките му докато пиша, мислите, които ми идват са като лоши рисунки. Трябва да бъдат скъсани веднага.

Опитай, опитай, опитай да избягаш!

Само за това мисля.

Странно нещо. Той ме омагьосва. Чувствам най-дълбоко презрение и ненавист към него, не мога да понасям тази стая, всеки би подивял от ужас. Усещам как би изглеждал този див ужас.

Как може да ме обича? Как можеш да обичаш някого, когото не познаваш?

Той отчаяно се мъчи да ми достави удоволствие. Но сигурно такива са всички луди. Те не са се смахнали умишлено, те сигурно също се шокират, ако, в края на краищата, извършат нещо ужасно.

Едва през последните един-два дни мога да говоря за него по този начин.

Пътуването насам с караваната беше кошмар. Исках да повърна, а се страхувах да не се задуша от превръзката. И след това повърнах. Мислех, че ще ме завлече в някакъв гъсталак, ще ме изнасили и ще ме убие. Когато караваната спря, бях сигурна, че точно това ще стане, мисля, че заради това и повърнах. Не само от гадния хлороформ. (Непрекъснато си спомнях мрачните истории на Пени Лестър от пансиона, за това как майка й оцеляла, когато я изнасилили японците, казвах си, не се съпротивлявай, не се съпротивлявай. И освен това, някой в „Лейдимонт“ ми беше казал, че могат да те изнасилят най-малко двама мъже. Жени, които се оставят да бъдат изнасилени от един мъж, искат да бъдат изнасилени.) Сега знам, че не това иска той. Би използвал хлороформа или нещо друго такова. Но онази първа нощ си повтарях, не се съпротивлявай, не се съпротивлявай.

Бях благодарна, че съм жива. Ужасен страхливец съм, не искам да умра, толкова страстно обичам живота. До сега не съм знаела, колко много съм искала да живея. Ако някога се измъкна оттук, никога вече няма да бъда същата.

Не ме интересува какво ще стане. Стига само да остана жива.

И всички тези ужасни, неописуеми неща, които би могъл да направи.

Навсякъде търсих някакво сечиво, но няма нищо, което да върши работа, дори и да имах нужната сила и умение. Всяка вечер подпирам един стол до желязната врата, така че, поне да разбера, ако се опита да влезе, без да го чуя.

Ужасни, примитивни умивалник и тоалетна.

Голяма, гладка врата. Няма ключалка. Няма нищо.

Тишината. Сега свикнах малко повече с нея. Но е кошмарно. Не се чува никакъв звук. Кара ме да се чувствам, сякаш вечно чакам.

Жива. Жива така, както смъртта е жива.

Сбирката книги за изкуството. Струват близо петдесет лири, пресметнах ги. Първата нощ изведнъж ми проблесна, че са тук заради мен. Че в края на краищата не съм случайна жертва.

После чекмеджетата. Пълни с дрехи — блузи, поли, рокли, цветни чорапи, необикновен набор долно бельо, ала „уикенд в Париж“, нощници. Видях, че са горе-долу моят размер. Малко по-големи, но той казва, че ме е виждал да нося тези цветове.

Всичко в живота ми изглеждаше чудесно. Появи се Д. П. Но дори и то беше странно. Вълнуващо, вълнуващо.

После това.

Поспах малко на запалена лампа, върху завивките. Щеше ми се да пийна нещо, но си помислих, че може да ми сложи някакъв опиат. Все още не съм сигурна дали няма да ми забърка нещо в храната.

Преди седем дни. Сякаш са седем седмици.

Изглеждаше толкова невинен и разтревожен, когато ме спря. Каза, че е блъснал куче. Помислих, че би могло да е Мисти. Такъв мъж никога не можеш да заподозреш. От най-невълчия тип.

Като падане оттатък края на света. Изведнъж се оказва, че светът има край.

Всяка вечер правя нещо, което не съм правила от години. Лежа и се моля. Не коленича, знам, че Бог презира коленичещите. Лежа и го моля да утеши М. и Т. и Мини, и Карълайн, която сигурно се чувства много виновна, и всички останали, които дори би било добре да страдат заради мен (или заради който и да било друг). Като Пиърс и Антоанет. Моля го да облекчи този кошмар, в чиито лапи съм попаднала. Моля го да ми помогне. Да не позволи да ме изнасилят, да се гаврят с мен или да ме убият. Моля го за светлина.

Буквално. Дневна светлина.

Не мога да понасям абсолютната тъмнина. Купил ми е нощни лампи. Когато спя оставям една да свети до главата ми. Преди оставях голямата.

Събуждането е най-лошото. Събуждам се и за миг си мисля, че съм си вкъщи или у Карълайн. След това идва ударът.

Не зная дали вярвам в Бог. Тогава, в караваната, му се молих като обезумяла, мислех, че ще умра (това доказва обратното, сякаш чувам Д. П. да казва). Но молитвите ме облекчават много.

Всичко е хаотично. Не мога да се съсредоточа. Мислех за толкова много неща, а сега не мога да мисля за нищо.

Но се чувствам по-спокойна. Поне така ми се струва. Като да си правиш сметка колко пари си похарчил и колко са ти останали.

15-ти октомври

Никога не е живял с родителите си, отгледала го е някаква леля. Сякаш я виждам. Слаба жена с бяло лице и противна стисната устичка, със злобни сиви очи, натруфени бежови капели и безкрайно мрънкане за прах и мръсотия. Всичко извън дребния й гаден свят на малката уличка е прах и мръсотия.

Казах му, че търси майката, която никога не е имал, но разбира се, не искаше и да чуе.

Не вярва в Бог. Това ме кара аз да искам да вярвам.

Разказах му за себе си. За М. и Т. с тъничък небрежен глас. Знаеше за М. Предполагам, че целия град знае.

Теорията ми е, че трябва да му избия от главата самочувствието на мъченик.

Времето в затвора. Безкрайното време.

Първата сутрин. Той почука на вратата и изчака десет минути (винаги прави така). Тези десет минути не бяха никак приятни — всичките утешителни мисли, които бях успяла да събера през нощта се изпариха и отново бях сама. Стоях и си мислех, ако го направи, не се съпротивлявай, не се съпротивлявай. Щях да му кажа, прави каквото искаш, но не ме убивай. Не ме убивай, така ще можеш да го направиш пак. Като че ли съм дреха, която може да се изпере. Или неподатлив на износване уред.

Оказа се съвсем различно. Когато влезе, той просто застана пред мен какъвто беше длъгнест, и изведнъж, като го видях без шапка, се сетих кой е. Предполагам, че запомням несъзнателно лицата на хората. Сетих се, че е чиновникът от пристройката на кметството. Баснословната печалба от лотарията. Снимките във вестника. Всички бяхме сигурни, че сме го виждали наоколо.

Опита се да отрече, но се изчерви. Изчервява се от всичко.

Нищо по-лесно от това, да го заставиш да се отбранява. Естественото изражение на лицето му е нещо като „горката наранена душа“. Овче. Не, жирафско. Като длъгнест, сух жираф. Продължих да го засипвам с въпроси, но той не отговаряше. Единственото, което можеше да направи, беше да си даде вид, че нямам право да питам. Като че ли това не е влизало в сметките му.

Никога не е имал нищо общо с момичета. Поне с момичета като мен.

Като бяло цвете в саксия.

Висок е шест фута[7]. Осем или девет инча повече от мен. Кльощав е, така че изглежда по-висок, отколкото е. Длъгнест. Ръцете му са прекалено големи, отвратително месести, в бяло и розово. Не са ръце на мъж. Адамова ябълка твърде голяма, китки твърде големи, брадичка твърде голяма, захапана навътре долна устна, червени ръбове на ноздрите. Увеличена трета сливица. Има един от тези смешни, никакви гласове — необразован, мъчещ се да изглежда образован. Непрекъснато се издава. Лицето му е прекалено дълго. Черна коса, без блясък. Чуплива е, започва да оплешивява, груба. Като залепена. Винаги сресана. Всеки път е със спортно сако, спортни панталони и вратовръзка с игла. Дори с копчета за ръкавели.

Той е това, което хората наричат „приятен млад човек“.

Абсолютно безполов (така изглежда).

Държи ръцете си отзад или увиснали край тялото, сякаш няма никаква представа какво да прави с тях. Почтително изчаква да му дам нарежданията си.

Рибешки очи. Наблюдават. Това е всичко. Няма никакво изражение.

Кара ме да ставам капризна. Като недоволна богата клиентка (той — продавач в магазин за платове).

Това е неговата линия. Псевдосмирен. „Толкова съжалявам.“

Сядам, изяждам храната си и чета книга, а той ме гледа. Ако му кажа да си отиде, отива си.

Наблюдавал ме е тайно в продължение на две години. Обичал ме отчаяно, бил много самотен, но знаел, че каквото и да стане, ще бъда „над“ него. Беше ужасно — говореше толкова сковано, винаги казваше нещата по заобиколен начин, непрекъснато трябваше да се оправдава едновременно с това. Стоях и слушах. Не можех да го погледна.

Сърцето му. Изпоплесках целия отвратителен мандаринен килим с повръщано. Когато той свърши с чистенето, останахме мълчаливи. После стана да си върви, а аз се опитах да му кажа, че го разбирам, че няма да кажа на никого, ако ме пусне да си отида вкъщи, но той включи на заден ход. Мъчех се да си дам вид, че го разбирам, че много му съчувствам, но сякаш това го плашеше.

На следващата сутрин се опитах пак, разбрах името му (зловещо съвпадение![8]), говорих му много разумно, гледах го и го умолявах, но той отново се изплаши.

На обяд му казах, виждам, че изпитваш срам от постъпката си, още не е много късно. (Когато удариш по съвестта му тя поддава, но изобщо не го боли.) Срам ме е, отвърна; знам, че трябва. Аз му казах, че няма вид на лош човек, а той отговори, че това е първото лошо нещо, което е направил.

Вероятно е така. Но изглежда доста злина е насъбрал досега.

Понякога ми се струва, че се прави на хитър. Опитва се да спечели симпатиите ми, като се преструва, че е във властта на нещо извън него.

Тази нощ опитах да се държа неприлично, дръпнато и като кучка. Той просто изглеждаше по-огорчен от когато и да било. Много умело се прави на огорчен.

Обвива ме с пипалата на огорчението си.

На това, че не е от моята „класа“.

Знам какво съм за него — пеперудата, която винаги е искал да улови. Спомням си (първия път, когато го срещнах), как Д. П. каза, че колекционерите са най-лошите животни от всички. Разбира се, той имаше предвид колекционерите на изкуство. Не го разбрах, помислих, че се опитва да впечатли Карълайн — и мен. Но той е прав. Те са антиживот, антиизкуство, антивсичко.

Пиша в тази ужасна, подобна на нощ тишина, сякаш съм нормална. Но не съм. Толкова ми е зле, толкова ме е страх, толкова съм сама. Самотата е непоносима. Всеки път щом вратата се отвори, ми се иска да се втурна, да хукна навън. Но сега знам, че трябва да пестя опитите си за бягство. Трябва да го надхитря. Да планирам всичко много внимателно.

Да оцелея.

16-ти октомври

Следобед. Сега би трябвало да съм в час по рисуване. Още ли се върти земята? Още ли свети слънцето? Снощи си помислих, че съм умряла. Това е смъртта. Това е адът. В ада сигурно няма други хора. Или има, но само един — такъв, като него. Дяволът сигурно не изглежда дяволски, сигурно е доста привлекателен. И е като него.

Нарисувах го тази сутрин. Исках да уловя лицето му, да илюстрирам тази прилика. Не се получи много добре, но той го поиска. Каза, че ще ми плати ДВЕСТА ЛИРИ. Той е луд.

Аз. Аз съм неговата лудост.

С години е търсил нещо, в което да вложи лудостта си. И накрая ме намери.

Не мога да пиша така, във вакуум. Без да се обръщам към никого. Когато рисувам, винаги си мисля за някого като Д. П., застанал до рамото ми.

Всички родители трябва да са като нашите, тогава сестрите наистина стават сестри. Те трябва да са една за друга това, което сме аз и Мини.

Мила Мини.

Вече съм тук повече от седмица и ми липсваш много. Липсва ми свежия въздух, свежите лица на всички тези хора, които толкова мразех в метрото, свежите неща, които се случваха всеки час, всеки ден, само ако можех тогава да ги видя — имам предвид свежестта им. Най-много ми липсва свежа светлина. Не мога да живея без светлина. Изкуственото осветление — всички линии ме заблуждават — почти ме кара да копнея за тъмнината.

Не ти казах как се опитах да избягам. Не спах цяла нощ, не можех да заспя. Беше толкова задушно, а корема ми — в безпорядък (той полага максимални усилия да готви, но е безнадежден). Казах му, че нещо с леглото не е както трябва и след това просто се обърнах и хукнах. Но не успях да затворя вратата, за да го заключа вътре и той ме хвана във външното помещение. През ключалката успях да зърна дневната светлина.

Той мисли за всичко. Заключва вратата с катинар, така че да стои отворена. Но опитът си струваше. Една ключалка светлина за седем дни. Беше предвидил, че ще се опитам да го залостя вътре.

След това, в продължение на три дни му обръщах гръб и му се цупех. Не се хранех. Спях. Когато бях сигурна, че няма да дойде, ставах, танцувах малко, четях книги и пиех вода. Но не докоснах храната му.

Накрая го накарах да се споразумеем. Условието му беше шест седмици. Преди седем дни, даже шест часа биха ми се сторили прекалено много. Разплаках се. Накарах го да свали на четири седмици. Не съм по-малко ужасена от това, че съм с него. Постепенно научих наизуст всеки инч от тази воняща крипта. Тя започва да ме стяга, чувствам се като зазидан червей. Но четирите седмици не ми се виждат чак толкова много.

Нямам никаква сила, никаква воля, имам запек във всякакъв смисъл.

Мини, вчера ходихме с него горе. Най-напред въздухът — да не си в пространство десет на десет на двайсет (измерих го), да си под звездите, да дишаш чудесния, чудесния, макар че беше влажно и мъгливо, прекрасния въздух.

Помислих си, че ще успея да избягам. Но той стисна лакътя ми, а ръцете и устата ми бяха завързани. Беше толкова тъмно. И толкова самотно. Никаква светлина. Само тъмнина. Дори не знаех накъде би трябвало да побягна.

Къщата е стара. Отвън може и да е покрита с дърво. Отвътре има много греди, подовете са хлътнали, таваните са много ниски. Наистина е хубава стара къща, обзаведена е с най-умопомрачителния „добър вкус“ взет назаем от женските списания. Зловещи несъответствия на цветове, смесица от стилове в мебелировката, провинциална бъркотия, фалшиви антики, ужасни пиринчени орнаменти. И картините! Няма да ми повярваш, ако опиша, колко са ужасни. Каза ми, че някаква фирма подбрала мебелите и обзавела къщата. Сигурно са се отървали от всички боклуци, които са намерили в складовете си.

Банята беше фантастична. Знаех, че би могъл да нахълта вътре (на вратата няма ключалка, дори не може да се затвори, завинтил е някакво дърво). Но някак си бях сигурна, че няма да го направи. Беше толкова приятно да видя пълна топла вана и истинска тоалетна, че всичко друго ми стана почти безразлично. Накарах го да чака с часове. С нищо не показа, че има нещо против. Беше „добър“.

На нищо не се противи.

Видях начин да изпратя навън послание. Бих могла да го пусна в малко шишенце и след това в тоалетната. Бих могла да го завържа с някаква ярка панделка. Някой, някъде, някой ден може би ще го види. Ще направя това следващия път.

Ослушах се, за да чуя автомобили, но нямаше. Чух бухал. И самолет.

Само ако знаеха тези хора над какво летят.

Ние всички летим в самолети.

Прозорецът на банята беше затворен с дъски. С големи винтове. Огледах се навсякъде за някакъв инструмент. Под ваната, зад тръбите. Но нямаше нищо. Дори и да намерех, нямаше да знам как да го използвам. Аз го наблюдавам и той ме наблюдава. Не си даваме никаква възможност един на друг. Не изглежда много силен, но е много по-силен от мен. Трябва да го изненадам.

Всичко се заключва по един и по два пъти. На вратата на килията ми има дори аларма срещу крадци.

Предвидил е всичко. Помислих да пъхна някаква бележка в прането. Но той не изпраща навън никакво пране. Когато го попитах за чаршафите, той ми каза, че купува направо нови, попита ме кога искам да получа.

Тоалетната е единственият ми шанс.

Мини, не пиша на теб, разговарям със себе си.

Когато излязох с най-малко ужасната от блузите, които беше купил за мен, той стана (през цялото време беше седял на стол до вратата). Чувствах се като „момичето на бала, което слиза по парадното стълбище“. Зашеметих го. Предполагам, защото ме видя с „неговата“ блуза. И с разпусната коса.

Или може би се стресна, че ме вижда без превръзката на устата. Както и да е, усмихнах се, примолих му се, а той ме остави с незапушена уста и ми позволи да се огледам наоколо. Знаех, че ако направя и най-малката погрешна стъпка, ще скочи към мен.

Стаите горе бяха хубави сами по себе си, но иначе запуснати, без следи от живот. Странен мъртвешки дъх навсякъде. Долу, това, което той наричаше „салон“ (използва такива думи), беше прекрасна стая, много по-голяма от другите, някак си особено квадратна, не го очакваш, с голяма греда на тавана, подпряна от три вертикални в средата и други греди, и нишички, и невероятни ъгълчета, каквито архитект може да измисли веднъж на хиляда години. И всичко това, разбира се, унищожено от мебелировката. Над хубавата стара камина имаше порцеланови диви патици. Не можах да го понеса, накарах го да завърже ръцете ми отпред и строших чудовищата.

Това го засегна толкова, колкото и когато го ударих по лицето, задето не ме остави да избягам.

Кара ме да се променям, иска ми се да танцувам около него, да го обърквам и озадачавам, да го заслепявам, да го втрещявам. Толкова е бавен, толкова няма никакво въображение, толкова е безжизнен. Като цинк-бяло. Разбирам, че това е нещо като тирания върху мен. Принуждава ме да ставам друга, различна, да действам. Да се показвам. Омразната тирания на слабите хора. Д. П. го каза веднъж.

Обикновеният човек е проклятието на цивилизацията.

Но той е толкова обикновен, че чак е необикновен.

Прави снимки. Иска да ми направи „портрет“.

И след това, пеперудите му, за които си мисля, че са доста красиви. Да, наистина красиво подредени с малките си крилца изпънати под един и същи ъгъл. И им съчувствах, бедните мъртви пеперуди, мои сестри по нещастие. Най-много се гордееше с едни, които наричаше мутанти!

Долу ме остави да гледам докато прави чай (във външното помещение), и каза нещо нелепо, което ме накара да се разсмея — или да ми се прииска да се разсмея.

Ужасно.

Изведнъж осъзнах, че и аз полудявам, че той беше страшно, страшно хитър. Разбира се, че не го интересува какво казвам за него и че му счупих нещастните порцеланови патки. Защото изведнъж се оказа, че (това е безумно, та той ме отвлече!) аз се смея пред него и му наливам чай, сякаш съм най-добрата му приятелка.

Наругах го. Истинска дъщеря на майка си. Кучка.

Ето това е, Мини. Ще ми се да беше тук, за да можем да си говорим в тъмното. Само ако можех няколко минутки да си побъбря с някого. С някого, когото обичам. Казвам го много по-леко, отколкото е в действителност.

Отново ще се разплача.

Толкова е нечестно!

17-ти октомври

Мразя промяната у себе си.

Приемам прекалено много неща. Да започна с това, че най-напред си мислех да се заставя да се държа неутрално, да не допускам лудостта му да вземе връх в даденото положение. Но той би могъл да го е намислил именно така. Кара ме да се държа точно, както той иска.

Това не е просто една фантастична ситуация, това е фантастична вариация на фантастична ситуация. Искам да кажа, сега след като съм в ръцете му, той не се кани да прави това, което всеки би очаквал. Така ме принуждава да се чувствам неестествено благодарна. Толкова съм самотна. Не може да не разбира това. Ще вземе да ме накара да разчитам на него.

На ръба съм, въобще не съм толкова спокойна, колкото изглежда (когато чета, каквото съм написала).

Има толкова много време, което трябва да преживея. Безкрайно, безкрайно, безкрайно време.

Това, което пиша, е неестествено. Сякаш двама души се мъчат да поддържат разговор.

Точно обратно на рисуването. Правиш една линия и веднага разбираш дали е добра или не. Но сега пиша един ред и след време го прочитам отново.

Вчера вечерта поиска да ме снима. Оставих го да направи няколко кадъра. Помислих, може да допусне невнимание и някой да види снимките. Но предполагам, че живее съвсем сам. Трябва да е така. Вероятно цяла нощ е проявявал и копирал снимките (нима би могъл да отиде във фотоателие? Изключено!). Аз, осветена от светкавица на няколко парчета гланцова хартия. Не ми хареса светкавицата. От нея ме боляха очите.

Днес не се случи нищо, освен че постигнахме нещо като споразумение, за да ме остави да се раздвижвам. Без дневна светлина все още. Но мога да излизам във външното помещение. Чувствах се вкиснато, така че се държах вкиснато. След обяд го накарах да се махне, след вечеря също го накарах да се махне. Подчини се и двата пъти. Прави всичко, което му кажа. Купи ми грамофон и плочи, и всичко от огромния списък, който му дадох. Иска да ми купува разни неща. Бих могла да пожелая всичко. Освен свободата си.

Купи ми скъп швейцарски часовник. Казах му, че ще го използвам докато съм тук, и ще му го върна, преди да си тръгна. Казах му, че не мога да понасям оранжадения килим на пода и той донесе някакви индийски и турски неща. Три индийски рогозки и красив, тъмночервен, розово-оранжев и в сепия, поръбен с бяло турски килим (обясни ми, че бил единственият, който „те“ имали, така че, не мога да го отдам на неговия вкус).

Сега тази килия е малко по-годна за живеене. Подът е много мек и еластичен. Строших всички гнусни пепелници и вази. Грозните украшения не заслужават да съществуват.

Толкова много го превъзхождам. Знам, че звучи порочно и самонадеяно. Но наистина е така. Така че, пак става дума за добрите училища и noblesse oblige[9]. Чувствам, че трябва да му покажа как живеят и се държат приличните човешки същества.

Преди три вечери беше толкова странно. Толкова бях възбудена, че ще напусна тази крипта. Чувствах, че почти напълно се владея. Изведнъж всичко ми се стори като някакво велико приключение, нещо, за което след някой и друг ден ще разказвам на всички. Нещо като партия шах със смъртта, която най-неочаквано съм спечелила. Чувството, че съм била изложена на ужасен риск и сега всичко е минало. Дори, че ще ме пусне да си отида.

Безумие.

Трябва да му дам име. Ще го наричам Калибан.

Пиеро. Прекарах цял един ден с Пиеро, прочетох всичко за него, разгледах всички илюстрации в книгата, преживях ги. Как бих могла да стана добър художник, когато знам толкова малко геометрия и математика? Ще накарам Калибан да ми купи книги. Ще стана геометрик. Ще разбия съмненията за модерното изкуство. Представих си Пиеро застанал пред картина на Джаксън Полак[10], не, дори на Пикасо или Матис[11]. Очите му. Просто виждам очите му.

Нещата, които Пиеро изрича в шепата си, в гънката на ръкава си. Знам всичко това, казвали са ни го и аз също съм го повтаряла. Но днес наистина го почувствах. Почувствах, че цялата наша епоха е измамна, фалшива. Начинът, по който хората говорят за ташизъм[12] и кубизъм, и за този или онзи „изъм“, и дългите думи, които използват. Големи, изцапани буци от думи и фрази. Само за да прикрият факта, че могат, или не могат да рисуват.

Искам да рисувам като Берта Морисо[13], нямам предвид с нейните цветове и форми или каквото и да било физическо, а с нейната простота и светлина. Не искам да съм интелигентна, или велика, или „значителна“, при целия този тромав мъжки анализ. Искам да рисувам слънчев блясък върху детски лица, или цветя върху жив плет, или улица след априлски дъжд.

Най-важното. Не самите неща.

Играта на светлината върху дребните неща.

Или съм сантиментална?

Потисната.

Толкова далеч съм от всичко. От нормалността. От светлината. От това, което искам да бъда.

18-ти октомври

Д. П. — Трябва да рисуваш с цялото си същество. Най-напред на това трябва да се научиш. Останалото е късмет.

Добро решение: не трябва да бъда екзалтирана.

Тази сутрин нарисувах цяла серия бързи скици на фруктиера с плодове. Тъй като Калибан желае да дава, не ме интересува колко хартия хабя. „Окачих“ ги и го накарах да посочи най-добрите. Естествено той избра тези, които най-много приличаха на скапаната фруктиера. Започнах да му обяснявам. Похвалих една от рисунките (тази, която харесваше най-много на мен). Ядоса ме — тя не означаваше нищо за него и всъщност ми обясни по проклетия си начин (щом ти казваш, трябва да е така), че всъщност, пет пари не дава. За него бях просто едно дете, което се забавлява.

Сляп, сляп друг свят.

Моя грешка. Показвах се. Как би могъл да види магията в изкуството (не моето, в изкуството въобще), когато бях толкова екзалтирана?

След обяд имахме спор. Винаги ме пита дали може да остане. Понякога се чувствам толкова самотна, толкова болна от собствените си мисли, че му позволявам. Искам да остане. Ето това прави затвора от теб. А има спасение, спасение, спасение.

Спорехме за ядреното въоръжаване. Онзи ден имах съмнения. Не и сега.

Диалог между Миранда и Калибан.

М. (Аз седях на леглото и пушех. Калибан беше на стола до желязната врата, както обикновено, вентилаторът работеше навън.) Какво мислиш за водородната бомба?

К. Нищо кой знае какво.

М. Все трябва да имаш някакво мнение.

К. Надявам се да не падне върху теб. Или мен.

М. Струва ми се, че никога не си живял с хора, които вземат нещата сериозно и говорят за тях сериозно. (Пак наранената физиономия.) Хайде сега да опитаме пак. Какво мислиш за водородната бомба?

К. Ако кажа нещо сериозно, ти няма да го приемеш сериозно. (Втренчих се в него, докато почувства, че трябва да продължи.) Очевидно е. Нищо не може да се направи. Има я и ще я има.

М. Не те интересува какво ще стане със света?

К. Каква ще е разликата, ако ме интересуваше?

М. О, Боже!

К. От нас не зависи нищо.

М. Слушай, ако има достатъчно хора, които смятат, че бомбата е нещо отвратително, и че една добра нация никога не би си помислила да притежава такова нещо, каквито и да са обстоятелствата, правителството ще трябва да предприеме някакви действия. Нали?

К. Празни надежди, ако питаш мен.

М. Как мислиш, че се е зародило християнството? Или каквото и да било друго? Тръгнало е от малка група хора, които не са губили надежда.

К. Тогава какво би станало, ако дойдат руснаците? (Умен въпрос, мисли той.)

М. Ако може да се избира между това да пускаме бомби над тях и да останат тук, като наши завоеватели — тогава предпочитам второто, винаги второто.

К. (шах и мат) Това е пацифизъм.

М. Разбира се, че е, дебела главо! Знаеш ли, че съм вървяла пеша през целия път от Олдърмастън[14] до Лондон? Знаеш ли, че съм отделила много часове от времето си, за да разнасям листовки, да надписвам пликове и да споря с нещастници като теб, които не вярват в нищо? Които наистина заслужават да им се пусне бомба?

К. Това не доказва, че си права.

М. Това е отчаяние, заради липсата на (лъжа, не казах всичките тези неща — но наред с това, което наистина съм казала, ще напиша и това, което съм искала да кажа) чувства, на любов, на разум в тоя свят. Отчаяние, че някой може дори да си помисли да пусне бомба, или да нареди да бъде пусната. Отчаяние, че на толкова малко от нас изобщо им пука. Отчаяние, че в този свят има толкова бруталност и безразличие. Отчаяние, че съвсем нормални млади мъже могат да станат зли и порочни, само защото са спечелили много пари. И след това да направят това, което ти направи на мен.

К. Знаех си, че ще стигнеш до това.

М. Да, ти си част от всичко. Всичко свободно и прилично на този свят, бива затваряно в гадни тъмни килии от хора-зверове, на които не им пука.

К. Познат ми е твоят тип. Мислите, че целият цъфнал и вързал свят трябва така да се устрои, че всичко да става както на вас ви харесва.

М. Не бъди толкова тъп.

К. В армията бях редник. Ти нищо не можеш да ми кажеш. Тези като мен просто вършат това, което им се нареди (наистина беше твърде възбуден, по неговите норми) и си правят сметката, ако не са в състояние да го извършат.

М. Не си дорасъл още до себе си. Сега си богат. Въобще няма за какво да се обиждаш.

К. Парите не са всичко.

М. Вече никой не може да ти нарежда какво да правиш.

К. Въобще не ме разбираш.

М. Напротив, разбирам те отлично. Знам, че не си грубиян. Но дълбоко вътре се чувстваш така. Мразиш да си нечие куче, мразиш, че не можеш да се изразиш както трябва. Грубияните могат да трошат предмети, да беснеят, а ти само стоиш и се цупиш. Казваш, не мога да помогна на света. Няма да направя и най-малката добрина за човечеството. Просто ще мисля за себе си, а човечеството ако ще да стане на яхния. (Беше като непрекъснат порой от шамари — почти трепваше след всеки.) Каква е ползата от парите, ако не се вкарат в действие? Разбираш ли за какво ти говоря?

К. Да.

М. Е?

К. О… ти си права. Както винаги.

М. Пак ли си саркастичен?

К. Ти си като леля ми Ани. Непрекъснато говори за поведението на хората в наши дни. Че не ги интересува и така нататък.

М. Струва ми се смяташ, че е правилно да грешиш.

К. Искаш ли си чая?

М. (свръхчовешко усилие) Слушай, в името на спора, ще кажем, че колкото и много да се опитваш да направиш добро в обществото, всъщност никога няма да успееш. Това е нелепо, но няма значение. Но оставаш ти. Аз не смятам, че Кампанията за ядрено разоръжаване има големи шансове, наистина да повлияе на правителството. Това е едно от първите неща, с които трябва да се примириш. Но продължаваме, за да запазим самоуважението си, да покажем на себе си, един на друг и една на друга, не все пак не сме безразлични. И да покажем на останалите хора — мързеливите, нацупените, безнадеждните като теб, че все пак някой е загрижен за това. Искаме да ви накараме да се засрамите и да се замислите, да се размърдате. (Тишина. Аз изкрещях.) Кажи нещо!

К. Знам, че е лошо.

М. Тогава направи нещо! (Изцъкли се срещу мен, сякаш му казах да преплува Атлантика.) Слушай. Веднъж мой приятел отиде с група демонстранти пред една американска военновъздушна база в Есекс. Чувал ли си за такива неща? Спрели ги пред портала, естествено, след малко излязъл сержант и заговорил с тях, започнали да спорят и скоро се разгорещили доста, защото сержантът смятал, че американците са като средновековни рицари и са дошли тук, за да спасят изпадналата в беда принцеса. Бомбардировачите били абсолютно необходими — и така нататък. Постепенно както спорели, разбрали, че сержантът им харесва. Защото вярвал толкова твърдо и искрено във възгледите си. Не само моят приятел. След това всички се съгласили, че е така. Единственото, което има значение е, да чувстваш и да живееш, така както си убеден, че трябва — стига да вярваш в нещо повече от собственото си благополучие. Приятелят ми каза, че се е чувствал много по-близо до този американец, отколкото до всички нахилени идиоти, покрай които са минали на път за там. То е като футбола. Двете страни искат да победят, дори могат да се мразят, като противници, но ако някой дойде и им каже, че футболът е тъпо нещо и не си струва да се играе, те ще изпитват еднакви чувства. Чувствата са важното нещо. Не разбираш ли?

К. Мислех, че говорим за водородната бомба.

М. Върви си. Уморяваш ме. Ти си като море от памук.

К. (Стана незабавно.) Харесва ми да слушам, когато говориш. Мисля върху това, което казваш.

М. Не, не мислиш. Опаковаш чутото някъде в ума си и то изчезва завинаги.

К. Ако реша да изпратя чек на тази група… кой е адресът?

М. За да си купиш одобрението ми?

К. Какво лошо има в това?

М. Имаме нужда от пари. А още повече имаме нужда от съчувствие. Но аз не смятам, че имаш някакви излишни чувства. Това не може да се спечели, като попълниш фиш от тотото.

К. (Последва неловка тишина.) Ще се видим по-късно, тогава.

(Калибан излиза. Удрям възглавницата толкова силно, че оттогава ме гледа, изпълнен с упрек.)

(Тази вечер — бях сигурна, че ще мога, че ще успея — аз го занасях и го убеждавах, докато най-накрая написа чек за сто лири, който обеща да изпрати утре. Знам, че това е правилно. Преди година, бих се държала само за моралната страна на въпроса. Като майор Барбара[15]. Но важното е да имаме пари. Не е важно откъде идват те.)

19-ти октомври

Бях навън.

Цял следобед рисувах копия (Пиеро) и ми беше дошло настроението, при което просто трябва да изляза навън, трябва да отида на кино или в някое кафене, където и да било. Но навън.

Накарах го да ме изведе, като му се предложих като роб. Завържи ме, казах, но ме изведи.

Завърза ме, ръцете и устата, хвана ме за ръката и обиколихме градината. Доста голяма. Беше много тъмно, едва различавах пътеката и някои дървета. И е много самотна. Забутана някъде в провинцията.

Тогава, в тъмнината изведнъж усетих, че нещо с него не е наред. Не можех да го видя, но изпитах неочакван страх, просто усещах, че иска да ме целуне или дори по-лошо. Опита се да каже нещо, колко е щастлив; гласът му беше напрегнат. Задушаваше се. И после… мислех, че изобщо не може да изпитва дълбоки чувства, но не е така. Толкова е ужасно да не можеш да говориш! Обикновено пред него се защитавам с думи. Думите ми и видът ми. Мълчеше, но знаех, че е измъчен.

През цялото време дишах чудесния въздух навън. Беше хубав, толкова хубав, че не мога да го опиша. Толкова жив, толкова пълен с аромат на зеленина, с аромат на село и с хиляди други тайнствени, мокри ухания на нощта.

Тогава мина кола. Значи, пред къщата има някакво шосе. Щом чухме мотора, ръката му се стегна около моята. Молех се колата да спре, но фаровете просто преминаха от другата страна и се загубиха.

За щастие, бях премислила преди това. Ако се опитам да избягам и не успея, той никога няма да му пусне навън отново. Така че не трябва да хуквам при първата възможност. И съзнавах, тогава, че по-скоро би ме убил, отколкото да ме пусне да се измъкна безнаказано. Ако побягна. (И без това не бих могла да го направя — стискаше ръката ми като с менгеме.)

Но беше ужасно. Да знаеш, че толкова наблизо има други хора. И не подозират.

Попита ме дали искам да обиколим още веднъж. Поклатих глава, не. Бях толкова уплашена.

Когато слязохме долу, му казах веднага, че искам да се изясним по сексуалните въпроси.

Казах му, че ако изведнъж му се доще да ме изнасили, аз няма да се съпротивлявам, ще го оставя да върши каквото си поиска, но че никога повече няма да му проговоря. Казах му, че съм сигурна, че и сам той ще се срамува от себе си. Нещастно човече, изглеждаше достатъчно засрамен и без това. Било само „моментна слабост“. Накарах го да си стиснем ръцете, но бас хващам, че когато е излязъл от избата, е въздъхнал с облекчение.

Никой не би повярвал, че е възможна такава ситуация. Той ме държи напълно като затворник. Но във всякакво друго отношение, аз съм като любовница. Разбирам, че ме насърчава — това е начин да ме държи по-малко недоволна, отколкото би трябвало да бъда.

Същото се случи миналата пролет, когато се умилквах около Доналд. Започнах да чувствам, че е мой, че знам всичко за него. И ми стана много неприятно, когато замина за Италия ей така, без да ми каже. Не че го обичах сериозно, а защото имах смътното чувство, че е мой, но той не поиска от мен разрешение.

Изолацията, в която ме държи. Без вестници. Без радио. Без телевизия. Ужасно ми липсват новините. Никога досега не са ми липсвали. Но имам чувството, че светът е спрял да съществува.

Всеки ден му казвам да ми донесе вестник, но това е едно от нещата, за които се инати. Няма причина. Смешно. Знам, че няма смисъл да го моля. Все едно да го помоля да ме закара до най-близката гара.

Но ще продължавам да настоявам, каквото и да става.

Кълне се, че е изпратил чека на организацията, но не знам. Ще поискам да видя разписката.

Случка. Днес за обяд поисках сос „Устър“. Той никога не забравя нищо, което съм поискала, но този път не беше взел соса. Така че става, излиза, качва се по стъпалата, отключва катинара, който задържа вратата отворена, залоства отвън, взема соса, донася го във външната изба, заключва външната врата, после пак слага катинара, влиза при мен. И изглежда изненадан, че се смея.

Никога не допуска и най-малката небрежност в ритуала със заключването и отключването. Дори и да изляза във външното помещение незавързана, какво бих могла да направя? Не мога да го заключа вътре, не мога и да изляза навън. Единственият ми шанс е, когато влиза с подноса. Понякога не слага катинара на вътрешната врата веднага. Ако се втурна покрай него тогава, бих могла да пусна резетата й и да остане вътре. Но той никога няма да влезе, ако не съм достатъчно далеч от вратата. Обикновено отивам и поемам подноса.

Онзи ден не го направих. Просто се облегнах на стената до вратата. Каза ми, моля те, отдалечи се. Само го изгледах. Подаде напред подноса. Не му обърнах внимание. Стоеше и се чудеше какво да прави. След това се наведе много внимателно, без да ме изпуска от поглед, и остави подноса на прага. След това се върна назад.

Бях гладна. Той победи.

Лошо. Не мога да спя.

Беше странен ден. Дори за тук.

Тази сутрин направи още много снимки. Наистина му харесва. Иска да се усмихвам пред обектива, на два пъти направих ужасни физиономии. Не му допадна. След това вдигнах косата си нагоре с една ръка, направих се на фотомодел.

Трябва да станеш фотомодел, каза той. Съвсем сериозно. Въобще не разбра, че се шегувам.

Знам защо му харесва да снима. Мисли си, че така ще го взема за артистичен. Но разбира се, не знае как. Искам да кажа, че само поставя обектива на фокус и толкова. Липсва му въображение.

Чудат е. Неестествен. Но между нас се установиха някакви отношения. Аз му се подигравам, нападам го непрекъснато, но той усеща, когато се „размекна“. Когато може да ми отвърне, без да ме ядоса. Така че, започваме да се дразним един друг, почти като приятели. Отчасти това е, защото съм толкова самотна, отчасти го правя нарочно (искам да го накарам да се отпусне, за негово собствено добро и защото така някой ден може да допусне грешка), така че отчасти то е слабост, отчасти хитрост и отчасти благотворителност от моя страна. Но има и една тайнствена четвърта част, която не мога да определя. Не може да е приятелско чувство. Ненавиждам го.

Може би е това, че знам. Просто знам много за него. И ако познаваш някого добре, автоматично започваш да го чувстваш по-близък. Дори и да ти се иска да е на друга планета.

Първите дни. Когато беше в стаята не можех да правя нищо. Преструвах се, че чета, но не можех да се съсредоточа. Сега понякога дори забравям, че е тук. Седи до вратата, а аз чета книга на стола си. Приличаме на двама души, женени от години. Не че съм забравила какви са другите хора. Но те сякаш са загубили реалността си за мен. Единственият реален човек в моя свят е Калибан.

Не може да се разбере. Просто, такова е положението.

20-ти октомври

Единадесет часа сутринта.

Току-що се опитах да избягам.

Изчаках го да махне резетата на вратата, тя се отваря навън, за да я блъсна с всичка сила. Покрита е с метал само откъм мен, иначе е дървена и много тежка. Мислех си, че ще мога да го ударя и да го зашеметя, ако я блъсна в точния момент.

Така че, когато започна да се отваря, тласнах с цялата сила, която можах да събера. Той падна, а аз хукнах навън, но разбира се, всичко зависеше от това, дали съм го зашеметила. Въобще не бях. Сигурно е поел удара с рамо, после не го движеше много свободно.

Както и да е, улови пуловера ми. За миг почувствах другата част от него, понякога я долавям — насилието, абсолютната решимост да не ме пусне да си вървя. Е, добре, промърморих само, оправих се и се върнах вътре.

Той каза, можеше да ме нараниш, тази врата е много тежка.

Аз му възразих, всяка секунда, която ме държиш тук, ме нараняваш.

Мислех, продължи той, че пацифистите отричат нараняването на хора като средство.

Само вдигнах рамене и запалих цигара. Треперех.

Направи всичко както всяка друга сутрин, без да говори. Веднъж потри рамото си по доста очебиещ начин. И толкова.

Сега смятам да прегледам както трябва за хлабави камъни. Прокопаване на проход. Наистина, бях гледала и преди, но не много внимателно, буквално камък по камък, от най-горе, до най-долу, на всяка стена.

Вечер е. Току-що си отиде. Донесе ми храна. Но не говореше. Неодобряващ. Когато си тръгна с приборите от вечерята, се изсмях силно. Държи се така, сякаш аз трябва да се срамувам.

Вече няма да мога да му приложа номера с вратата. Няма никакви хлабави камъни. Всички са здраво стегнати в мазилката. Предполагам, че и за това е мислил, както и за всичко друго.

По-голямата част от деня днес размишлявах. За себе си. Какво ще ми се случи? Никога не съм чувствала тайнствеността на бъдещето така силно, както сега. Какво ще стане? Какво ще стане?

Не само, докато съм в това положение. Когато се махна от тук. Какво ще правя? Искам да се омъжа, искам да имам деца, искам да докажа на себе си, че бракът не е задължително да е като този на М. и Т. Знам точно за какъв човек искам да се омъжа, някой, с ум като на Д. П., но много по-близко до мен на години и да ми харесва на външен вид. И без единствената му ужасна слабост. Но искам да използвам собствените си схващания за живота. Не искам да хабя уменията си напразно, заради самите тях. Искам да създавам красота. И бракът, и да съм майка ме ужасяват точно с това — всмукването в домашните неща и бебешкия свят, в детския свят, и света на готвенето, и света на пазаруването. Имам чувството, че мързеливата крава в мен ще одобри всичко това, ще забравя какво някога съм искала и просто ще се превърна в Голямата Женска Краставица. Или може би ще се наложи да върша някоя жалка работа като да правя илюстрации, например, или дори нещо комерсиално, за да поддържам домакинството. Или ще се превърна във воняща на джин нещастна кучка като М. (не, не бих могла да бъда като нея). Или най-лошото — да стана като Карълайн — да тичам сърцераздирателно след модерното изкуство и модерните идеи и никога да не мога да ги стигна. Защото тя има съвсем различно сърце и никога няма да разбере това.

Тук долу мисля и мисля. Разбирам неща, за които преди не съм и предполагала.

Две неща. М. Никога досега не съм мислила за М. обективно, сякаш е друг човек. Тя винаги е била моята майка — която съм мразела и от която съм се срамувала. И все пак, от всички несретници, които съм виждала, или за които съм чувала, тя е най-големия. Никога не съм й съчувствала достатъчно. През цялата тази последна година (откакто отидох в Лондон) не съм й обърнала и половината от вниманието, което тук отдадох на гадното същество от горния етаж само през тази седмица. Сега чувствам, че бих могла да я удавя в любовта си. Защото от години не съм я съжалявала толкова. Винаги съм се оправдавала пред себе си — казвала съм си, аз съм мила и толерантна към всички освен нея, тя е единственият човек, към когото не мога да се отнасям така, а нали от общото правило трябва да има и изключения. Така че, няма значение. Естествено, това не е правилно. Тя е последният човек, който трябва да бъде изключение от общото правило.

Мини и аз толкова често сме презирали Т. за това, че я търпи. А трябва да паднем на колене пред него.

Другото нещо, което си мисля, е Д. П.

Когато за първи път го срещнах, казах на всички колко е чудесен. После започна реакцията, помислих си, че се превръщам в глупавата ученичка, която търси своя герой и започнаха да стават другите неща. Беше твърде емоционално.

Защото той ме промени повече от всичко и от всички. Повече от Лондон, повече и от „Слейд“.

Не само защото е видял толкова повече от мен в живота. Че има толкова повече опит в изкуството. И че е известен. Но защото винаги казва това, което мисли и винаги ме подтиква и мен самата да мисля. Това е голямото нещо. Кара ме да си задавам въпроси. Колко много пъти не съм се съгласявала с него. И изведнъж, седмица по-късно, се улавям, че споря с неговите аргументи и защитавам неговата теза. Съдя с неговите мерки.

Той отряза цялата ми (е, поне част от нея) глупост, тъпите ми, напудрени, дантелени идеи за живота и изкуството, и за модерното изкуство. Екзалтираността ми. Вече никога не бях същата, след като ми каза колко мрази екзалтираните жени. Дори думата научих от него.

Списък на нещата, в които ме е променил. Или окончателно, или процесът със сигурност е налице.

1. Ако си истински човек на изкуството, трябва да му отдадеш цялото си същество. Всичко друго, освен това означава, че не си. Не си това, което Д. П. нарича „творец“.

2. Не правиш излияния. Не бива да имаш предварително подготвени номера или идеи, с които да заливаш хората, за да ги впечатлиш.

3. Политически трябва да си ляв, защото социалистите са единствените хора, на които им пука, заради всичките им грешки. Те чувстват, те искат да направят света по-добър.

4. Трябва да твориш, винаги. Трябва да действаш, ако вярваш в нещо. Да говориш за действията си, е все едно да се хвалиш с картините, които смяташ тепърва да нарисуваш. Най-ужасното лошо нещо.

5. Ако чувстваш дълбоко, не се срамуваш да го покажеш.

6. Приемаш факта, че си англичанин. Не твърдиш, че би предпочел да си французин или италианец, или нещо друго. (Пиърс винаги говори за баба си от Америка).

7. Но и не правиш компромиси с произхода си. Отрязваш всичко от старата си личност, което застава на пътя на твореца в теб. Ако си от предградията (сега разбирам, че М. и Т. са такива — това че се присмиват на хората оттам е само параван), трябва да изхвърлиш (да ампутираш) предградията. Ако си от работническата класа, ампутираш работническата класа у себе си. И същото правиш, ако си от която да било друга прослойка, защото те са нещо примитивно и глупаво.

(Не съм само аз. Спомням си времето, когато приятелят на Луиза — син на миньор от Уелс — се запозна с него, как спореха и как се зъбеха един на друг, и как всички бяхме срещу Д. П. за това, че презира толкова силно хората от работническата класа и начина им на живот. Наричаше ги животни, не човешки същества. И как Дейвид Еванс, пребледнял и заекващ, каза, не ми говори, че баща ми е гадно животно, което трябва да изритам от пътя си, и как Д. П. отвърна, никога през живота си не съм наранявал животно. Всякак може да се защити тезата, че можеш да нараняваш човешките същества, но човешките животни заслужават всякакво съчувствие. И как миналия месец Дейвид Еванс дойде при мен и призна, че онази вечер го е променила.)

8. Мразиш политическото сметкаджийство за националностите. Мразиш всичко в политиката, в изкуството и навсякъде, което не е истинско, необходимо и дълбоко. Нямаш време за глупави, тривиални неща. Живееш сериозно. Не гледаш глупави филми, дори и да ти се иска; не четеш евтини вестници, не слушаш боклуци по радиото и телевизията; не губиш време за празни разговори. Използваш живота си.

Сигурно винаги съм искала да вярвам в тези неща; допускала съм ги смътно, преди да го срещна. Но той ме принуди да повярвам в тях. Мисълта за него ме кара да се чувствам виновна, когато наруша правилата.

Ако ме е накарал да вярвам в тях, значи е създал голяма част от новата „мен“.

Ако имах баба-фея — моля те направи Д. П. с двадесет години по-млад. И моля те, направи го физически привлекателен за мен.

Как би се отвратил той от това!

Странно е (и се чувствам малко виновна), но днес цял ден се чувствам по-щастлива, от всеки друг път, откакто съм затворена тук. Едно усещане — всичко ще свърши добре. Отчасти, защото тази сутрин направих нещо — опитах се да избягам. И Калибан го прие. Искам да кажа, ако имаше намерение да се нахвърли върху мен, сигурно би го направил тогава, когато има причина да е ядосан. Както беше тази сутрин. Но не го направи. Има страхотен самоконтрол, в някои отношения.

Знам, че също така съм щастлива, защото през по-голямата част от деня не бях тук. Мислих преди всичко за Д. П. Бях в неговия свят, не в този тук. Спомних си толкова много неща. Искаше ми се да запиша всичко. Наблъсках се със спомени. Този свят тук, прави онзи да изглежда толкова реален, толкова жив, толкова красив. Дори болезнените му кътчета.

И отчасти, също, това беше нещо като отдаване на порочната ми суетност. На спомените за нещата, които Д. П. ми е казвал, а също и други хора. На увереността, че не съм обикновен човек. На увереността, че съм интелигентна, че започвам да разбирам живота много по-добре от повечето хора на моята възраст. Дори на увереността, че не бива да ставам толкова глупава, че да се отдавам на суетата заради всичко това, а трябва да съм благодарна, да съм ужасно щастлива (особено след сегашното премеждие), че съм жива, че съм това, което съм — Миранда и уникална.

Никога няма да позволя, на който и да било да види тези неща. Дори всичко това да е вярно, няма как да не звучи суетно.

Точно както никога не позволявам на други момичета да видят, че знам, колко съм хубава — никой не знае как съм се борила със себе си, за да не се възползвам от това непочтено преимущество. Блуждаещите мъжки очи, дори и най-приятните, съм загърбвала.

Мини. Един ден, когато правех излияния за хубавата й рокля, преди да отиде на танци. Млъкни, каза тя. Ти си толкова хубава, не се и опитвай даже.

Д. П. казва, лицето ти е всякакво.

Порочно.

21-ви октомври

Карам го да готви по-добре. Абсолютна забрана над замразените храни. Трябва да ми носи плодове, пресни зеленчуци. Ям пържоли. Сьомга. Вчера му наредих да ми донесе черен хайвер. Ядосвам се, че не мога да измисля достатъчно деликатеси, които никога досега не съм яла, а съм искала.

Свиня.

Черният хайвер е прекрасен.

Изкъпах се още веднъж. Не посмя да откаже — мисли си, предполагам, че „дамите“ се строполяват мъртви на земята, ако не се изкъпят когато пожелаят.

Пуснах бележка в тоалетната. Малко пластмасово шишенце, увито с около метър червена панделка. Надявам се тя да се развие и някой да го забележи. Някъде. Някога. Би трябвало да намерят къщата съвсем лесно. Той постъпи глупаво, като ми каза за годината над вратата. Трябваше да завърша бележката с: ТОВА НЕ Е ШЕГА. Ужасно трудно е, да го напишеш така, че да не звучи като глупашка шега. И добавих, че всеки, който се обади на Т. ще получи двадесет и пет лири. Ще пускам по една бутилка в морето (м-м-м), всеки път, когато се къпя.

Махнал е всички медни орнаменти по стълбите и площадката. И ужасните пурпурно-оранжево-синьозелени картини на рибарски селища. Горката къща въздиша от облекчение.

Харесва ми горе. По-близо е до свободата. Всичко е залостено. Всички прозорци на предната фасада имат вътрешни кепенци. Другите са заключени с катинари, (Тази вечер минаха две коли, но шосето вероятно не е много оживено.)

Също така, започнах да го образовам. Тази вечер в салона (бях със завързани ръце, разбира се), разгледахме албум с репродукции. Няма собствен ум. Струва ми се, че не слуша и през половината от времето. Мисли за това, че седи близо до мен и е напрегнат. Притеснява се да не би да ме докосне. Не знам дали е сексуално или го е страх да не направя някой трик. Когато все пак се замисли за картините, приема всичко, което му кажа. Ако му кажа: „Давид на Микеланджело е тиган“, ще каже: „Разбирам“.

Такива хора! Трябва да съм седяла до тях в метрото, да съм се разминавала с тях на улицата, разбира се, чувала съм какво си говорят и знаех, че съществуват. Но някак си, не исках да повярвам. Изглеждаше ми невъзможно.

Диалог. Той седеше неподвижно и лицето му изразяваше нещо като: „колко чудесно е изкуството!“ (Заради мен, разбира се, не защото мисли така.)

М. Знаеш ли кое е странното в тази къща? В нея няма никакви книги. Освен тези, които си купил заради мен.

К. Горе има няколко.

М. За пеперуди.

К. Има и други.

М. Няколко гадни криминалета. Никога ли не четеш истински книги — каквито трябва? (Тишина.) Книги за важни неща, написани от хора, които наистина чувстват живота. Не просто боклуци, с които да убиеш времето във влака. Книги.

К. Повече ми харесват леките романи. (Напомня ми боксьор. Ще ти се да падне в нокаут.)

М. Можеш и бездруго да прочетеш „Спасителят в ръжта“. Почти съм я свършила. Знаеш ли, че съм я чела два пъти, а съм с пет години по-млада от теб?

К. Ще я прочета.

М. Това не е наказание.

К. Погледнах я преди да ти я донеса.

М. И не ти хареса.

К. Ще я опитам.

М. Гади ми се от тебе.

После тишина. Чувствах се нереално — сякаш беше пиеса и аз съм забравила кой точно съм в нея.

По-рано днес го попитах защо събира пеперуди.

К. Срещам се с по-приятни хора.

М. Не може да ги събираш само заради това.

К. Имах един учител. Когато бях малък. Той ми показа как. Не знаеше много. Още ги поставяше по стария начин. (Това има нещо общо с ъгъла на крилата. При „модерния“ начин, те се слагат под прав ъгъл.) И чичо ми. Той се интересуваше от природата. Винаги ми е помагал.

М. Изглежда е бил приятен човек.

К. Хората, които се интересуват от природата винаги са приятни. Да вземем например секция „Бръмбари“, както я наричаме. Това е Ентомологичната секция на Природонаучното общество в нашия град. Приемат те такъв, какъвто си. Не те гледат надменно. Нищо такова.

М. Не всички са приятни. (Но той не разбра.)

К. Имаш предвид снобите. Само че повечето са каквито аз казвам. По-приятен тип хора, отколкото ти… отколкото аз срещам… съм срещал по обикновения начин.

М. Приятелите ти не ти ли се смееха? Не го ли смятаха за лигава работа?

К. Нямах никакви приятели. Това бяха просто хора, с които работех. (След малко каза, че са имали своите глупави шеги.)

М. Какви например?

К. Просто глупави шеги.

Не продължих. Понякога изпитвам непреодолимо желание да достигна до дъното му, да изровя от там нещата, за които не иска да говори. Но това е лошо. Звучи сякаш се интересувам от него и неговия подмокрен, мизерен, не на себе си живот.

Когато използваш думите. Празнините. Начинът, по който Калибан седи приведено-вдървен — защо? Притеснение? За да може да скочи след мен, ако хукна? Мога да го нарисувам. Мога да нарисувам лицето и изражението му, но думите са толкова употребявани. Употребявани са за да опишат много, съвсем различни неща и хора. Пиша „Той се усмихна“. Какво означава това? Нищо повече от плакат за детска градина, на който има ряпа с усмивка като луна. Но ако нарисувам усмивката му…

Думите са толкова недодялани, толкова ужасно примитивни в сравнение с графиката, живописта, скулптурата. „Аз седях на леглото, а той седеше до вратата и разговаряхме, и аз се опитвах да го убедя да използва парите си, за да се образова, а той каза, че не се чувства убеден.“ Какъв гаден бъркоч.

Като да се мъчиш да рисуваш със счупен молив.

Всичкото това са мои мисли.

Имам нужда да видя Д. П. Ще ми каже заглавията поне на десет книги, в които всичко е казано много по-добре.

Как мразя невежеството! Невежеството на Калибан, моето невежество, невежеството на света! О, как бих могла да уча, да уча, да уча. Ще се разплача, толкова много искам да уча.

Завързана, със запушена уста.

Ще сложа това писание под дюшека, където то живее. После ще се моля на Бог за познание.

22-ри октомври

Днес стават две седмици. Отбелязала съм дните отстрани на скрина. Като Робинзон Крузо.

Чувствам се потисната. Недоспала. Трябва, трябва, трябва да избягам.

Ставам все по-бледа. Чувствам се болна, слаба, непрекъснато.

Тази ужасна тишина.

Той е толкова без никаква милост. Толкова неразбираем. Какво иска? Какво е писано да стане?

Не може да не вижда, че се разболявам. Казах му тази вечер, че ми трябва малко дневна светлина. Накарах го да ме погледне и да види колко съм пребледняла.

Утре, утре. Той никога не казва „не“ направо.

Днес си мислех, че би могъл да ме държи тук вечно. Няма да е много дълго, защото ще умра. Абсурдно е, сатанинско, но няма начин да избягам. Отново се опитвах да намеря хлабави камъни. Бих могла да издълбая проход зад вратата. Бих могла да изкопая проход, водещ направо навън. Но той трябва да е поне двадесет фута дълъг. И цялата тази пръст. Заровена в нея. Никога не бих успяла. По-скоро ще умра. Така че, трябва да е зад вратата. Но за да го направя ми трябва време. Трябва да съм сигурна, че няма да идва поне шест часа. Три за дупката, два, за да разбия външната врата. Чувствам, че това е най-добрият шанс за мен, не трябва да го губя, да го унищожавам, заради лоша подготовка.

Не мога да спя.

Трябва да направя нещо.

Ще напиша за първия път, когато срещнах Д. П.

Карълайн каза, о, това е Миранда, племенничката ми. И продължи отвратително да му говори за мен (една съботна сутрин, бяхме тръгнали по покупки), а аз не знаех накъде да гледам, макар че преди това ми се искаше да се запозная с него. Беше ми говорила.

Веднага ми хареса начина, по който се отнесе с нея — хладно, без да скрива отегчението си. Без да отстъпва, като всеки друг. После ми говори за него през целия път до вкъщи. Знаех, че я шокира, но тя не го признаваше. Двата му разбити брака и очевидния факт, че няма високо мнение за нея. Така че, исках да го защитя още от самото начало. След това срещата в парка. Отново ми се беше искало да го видя и отново се почувствах засрамена.

Начинът, по който ходеше. Много стегнато, не размъкнато. Толкова хубаво авиаторско яке. Не каза почти нищо, знаех, че не иска да е с нас (с Карълайн), но ни беше настигнал — отзад не би могъл да види кои сме, очевидно вървеше в нашата посока. И може би (пак съм суетна) нещото, което се случи, когато Карълайн продължаваше да бърбори (вижте ме каква дама с напредничави разбирания съм) — беше; че просто разменихме погледи. Аз знаех, че е ядосан, а той знаеше, че се срамувам. Така че, дойде до „Кенуд“ с нас, а Карълайн продължи да се показва.

Докато, пред един „Рембранд“, тя не каза: — Не мислиш ли, че мъничко, мъничко се е отегчил на средата на работата си. Искам да кажа, никога нямам чувството, че чувствам това, което би трябвало да чувствам. Знаеш ли? — И тя му пробута тъпия си смях (чуй какво ти говоря).

Аз го гледах и изведнъж лицето му едва забележимо се стегна, сякаш го бяха хванали със свален гард. Не беше предназначено за моите очи, просто нещо в линията на устата му незабележимо се промени. Погледна я само веднъж. Почти развеселен. Но гласът му не беше. Беше леденостуден.

Трябва да тръгвам. Довиждане. „Довиждането“ беше за мен. То ме отписа. Или може би казваше: „Значи можеш да търпиш това?“ Искам да кажа (сега, когато мисля за това), стори ми се, че ми дава урок. Трябваше да избирам. Карълайн или него.

И си тръгна, ние дори не му отговорихме, а Карълайн го гледаше докато се отдалечи, после вдигна рамене и каза, хм, гледай ти.

Видях го как излиза с ръце в джобовете. Бях почервеняла. Карълайн беше бясна, мъчеше се да се измъкне от положението. („Винаги се държи така, прави го умишлено.“) Подиграваше се на картините му през целия път до дома. („Второкласен Пол Наш“[16] — нелепо и нечестно.) А аз се чувствах толкова ядосана заради нея, и в същото време я съжалявах, но не можех да й кажа, че той е прав.

Карълайн и М. притежават всички качества, които ненавиждам у другите жени. С дни след това чувствах някакво отчаяние при мисълта, колко ли от скапаната им претенциозна кръв съм наследила. Разбира се, понякога харесвам Карълайн. Енергичността й. Ентусиазмът й. Любезността й. И след всичко това — тази претенциозност, която е толкова отвратителна наред с истинските добри качества — е, по-добре е от нищо. Смятах я за някакво чудо, когато ни гостуваше. Някога ми харесваше да живея при нея. Тя ме подкрепи, когато у дома избухна великата семейна война относно бъдещето ми. Всичко това продължи докато поживях известно време с нея и я разбрах. Пораснах. (Аз съм Твърдоглавата Млада Жена.)

Тогава, една седмица по-късно, се качих на ескалатора в метрото и той беше единственият човек наоколо. Казах „здравейте“, прекалено весело. Отново се изчервих. Той само кимна, сякаш не му се говореше и тогава, най-долу (от суетност, не мога да понасям да ме слагат в един кюп с Карълайн), казах, съжалявам, че леля ми каза това в „Кенуд“.

Той отговори, тя винаги ме ядосва. Знаех, че не иска да приказва за това. Когато се запътихме към пероните, аз добавих, тя се страхува да не изглежда изостанала от времето.

А ти? — и ми се усмихна с една от сухите си малки усмивки. Помислих си, не му харесва да си играя на „ние“ срещу „нея“.

Минахме покрай един филмов афиш и той каза, това е хубав филм. Гледала ли си го? Гледай го.

Когато излязохме на перона, той подметна, мини да ме видиш някой ден, но остави скапаната си леля вкъщи. И се усмихна. Малка, заразителна, дяволита усмивка. Не като за възрастта му. Въобще не. След това се отдалечи. Така сам. Така безразличен.

И отидох да го видя. Една неделна сутрин. Изненада се. Трябваше да стоя двадесет минути без да говоря. С него и с чудатата му индийска музика. Той се върна веднага на канапето и се излегна със затворени очи, сякаш не е трябвало да идвам и аз почувствах, че наистина не е трябвало (особено без да кажа на Карълайн) и също така подозирах, че в действителност неговото беше малко прекалено, поза. Не можех да се отпусна. Накрая ме попита за мен, рязко, сякаш силно се отегчаваше. И аз глупашки се опитах да го впечатля. Да направя това, което не трябваше. Да се покажа. Продължавах да си мисля, че всъщност не е искал да отивам при него.

Изведнъж ме прекъсна, разведе ме из стаята и ме накара да видя разни неща.

Ателието му. Най-красивото. В него винаги се чувствам щастлива. Всичко е в хармония. Всичко изразява само него (не е умишлено — той мрази „вътрешния дизайн“, дрънкулките и списанието „Вог“). Той е във всичко. Тоанет, с глупавите й женски идеи за строг добър вкус, взети от „Дом и градина“, казва че е „претрупано“. Бих могла да й отхапя главата. Чувството, че някой живее през целия си живот вътре, работи вътре, мисли вътре — това е то.

И тогава омекнахме. Престанах да се мъча да изглеждам умна.

Показа ми как постига ефекта си на „мараня“. Грундове, гваш. Всичките малки, саморъчно направени инструменти.

Дойдоха някакви негови приятели — Барбър и Франсис Крюкшанк. Това е Миранда Грей, не мога да понасям леля й, изрече той на един дъх и те се разсмяха, бяха стари приятели. Исках да си отида. Но те щяха да ходят на разходка, бяха дошли, за да го накарат да тръгне с тях и предложиха да отида и аз. Барбър Крюкшанк го поиска; за мен имаше специален прелъстителен поглед.

Ами ако ни види леля, попита Д. П. Барбър има най-мръсната репутация в цял Корнуол.

Тя ми е леля, възразих аз, не дуня.

Така че, всички отидохме в кръчмата „Долината на здравето“ и след това в „Кенуд“. Франсис ми разказа за живота им в Корнуол и за първи път почувствах, че съм сред хора от по-стара генерация, които разбирам, истински хора. И в същото време нямаше как да не забележа, че Барбър беше малко нещо фалшив. Всичките тези смешни злобни историйки. Докато Д. П. беше този, който ни въвеждаше в сериозните неща. Не искам да кажа, че не беше весел. Просто има тази странна способност да се хвърля право в това, което има значение. Веднъж, когато беше отишъл, за да вземе напитки, Барбър ме попита откога го познавам. След това каза, как ми се иска да бях срещнал някой като Д. П. когато бях студент. А тихата, дребничка Франсис добави, за нас той е най-чудесният човек. Един от малкото. Тя не обясни кои „малко“, но знаех какво има предвид.

В „Кенуд“ Д. П. поиска да се разделим. Заведе ме право пред онзи „Рембранд“ и заговори за него, без да понижава глас, а аз проявих невзрачието да се притесня, защото някакви други хора ни гледаха. Помислих си, че сигурно приличаме на баща и дъщеря. Разказа ми цялата история на картината, какво вероятно е чувствал Рембранд по онова време, какво се е опитвал да каже, как го е казал. Като че ли аз не знаех нищо за изкуството. Като че ли се мъчеше да ме отърве от цял облак грешни представи, с които вероятно е пълна главата ми.

Излязохме, за да изчакаме другите. Той каза, тази картина ме вълнува много. И ме погледна, сякаш си мислеше, че мога да се засмея. Един от тези изблици на притеснение, които от време на време го спохождат.

Казах, сега и мен ме вълнува.

Но той се ухили. Не е възможно. Години още трябва да минат.

Откъде знаеш?

Предполагам, започна той, че има хора, които изпитват чисто вълнение от изкуството. Но никога не съм срещал художник, който се вълнува. Аз също не. Когато видя тази картина, само си мисля, че тя е направена с върховното майсторство, което цял живот съм се мъчил да постигна. И няма да постигна. Никога. Ти си млада. Можеш да разбереш. Но още не можеш да го почувстваш.

Възразих, мисля, че мога.

Това е лошо, каза той. Тогава би трябвало да си сляпа за бъдещето. На твоята възраст… И още нещо. Не се опитвай да бъдеш на нашата възраст. Ще те презирам, ако го правиш.

Ти си като дете, което се мъчи да погледне над шестфутова стена.

Това беше първия път. Мразеше ме, че го привличам. „Професорската“ част от него.

По-късно, когато двамата Крюкшанк излязоха и тръгнаха към нас, той подметна, Барбър е женкар. Ако поиска да се срещнете, откажи му.

Аз го погледнах изненадано. Като се усмихваше към тях, добави, не заради теб, не мога да понеса болката на Франсис.

Върнахме се в Хампстед, аз ги оставих и тръгнах към къщи. Осъзнах, че през цялото време Д. П. е правил всичко възможно, за да не оставам насаме с Барбър Крюкшанк. Те (по-скоро Барбър) ме поканиха да се отбия у тях, ако имам път към Корнуол.

Д. П. подхвърли, ще се видим някой ден. Сякаш не го интересуваше дали ще стане или не.

Казах на Карълайн, че съм го срещнала случайно. Че се е извинил (лъжа). Ако тя беше настояла да не го виждам, щях да се подчиня. Но за мен той беше много интересен, пълен с идеи, имах нужда да се срещам с такива хора. Беше много лошо от моя страна, знаех, че ако й кажа това, тя ще постъпи както трябва. Ще каже, че аз сама съм си господарка и така нататък.

И тогава изведнъж тя каза, мила, знаеш че съм последния човек, който ще се превзема, но репутацията му… просто няма как да няма огън, след като има толкова много дим.

Отговорих, чух за това. Мога и сама да се грижа за себе си.

Нейна си е грешката. Не трябва да настоява да я наричат Карълайн и да се отнасят към нея като с момиче, за толкова неща. Не мога да я уважавам като леля. Нито като съветник.

Всичко се променя. Продължавам да мисля за него — за нещата, които е казал той, и които съм казала аз, как и двамата не се разбирахме, какво имаме предвид. Не, той разбираше, струва ми се. Той калкулира възможностите толкова по-бързо от мен. Толкова бързо раста тук долу. Като гъба. Или пък мисля така, защото съм загубила чувството си за равновесие? Може би всичко е сън. Убождам се с молива. Но може би и това е сън.

Ако сега той застане на вратата, ще се хвърля в обятията му. Ще искам да държи ръката ми със седмици. Искам да кажа, сега ми се струва, че бих могла да го обичам по другия начин, по неговия начин.

23-ти октомври

Проклятието е с мен. Държа се като кучка към К. Нямам милост. И понякога ми липсва уединение, отгоре на всичко. Тази сутрин го накарах да ме пусне да се разходя във външното помещение. Стори ми се, че чух да работи трактор. И врабчета. Толкова дневно, врабчета. Самолет. Разплаках се.

Чувствата ми са напълно хаотични, като уплашени маймуни в клетка. Снощи ми се стори, че полудявам, така че писах, писах, писах и писах докато се почувствах в другия свят. Да избягам духовно, ако не и физически. Да докажа, че той още съществува.

Правих скици за една картина, която ще нарисувам, когато съм свободна. Изглед към градина, през врата. На думи звучи глупаво. Но го виждам като нещо много особено, цялото черно, умбра, тъмно, тъмносиво, тайнствени ъгловати форми в сянка, водещи към далечния медено белезникав квадрат на изпълнената със светлина врата. Нещо като хоризонтална шахта.

След вечеря го отпратих и довърших „Ема“[17]. Аз съм Ема Удхаус. Чувствам като нея, заради нея и вътре в нея. Моят снобизъм е по-друг, но разбирам нейния. Порядъчността й. Възхищавам й се. Знам, че върши не каквото трябва, мъчи се да организира живота на другите, не вижда, че мистър Найтли е мъж, едно на милион. Тя е глупава, но само временно и въпреки това, осъзнаваш, че в основата си е интелигентна, жива. С въображение, решена да постигне максималното. Истинско човешко същество. Нейните недостатъци са и мои недостатъци, нейните добродетели трябва да станат и мои добродетели.

Цял ден мислих — довечера ще напиша още малко за Д. П.

В началото му занесох да види някои от моите работи. Взех нещата, които си мислех, че ще хареса (не просто хитроумните умни неща, като „Перспективата на общежитието“ например). Не каза нищо докато ги гледаше. Дори когато гледаше тези (като „Кармен в Айвънхоу“), за които си мисля, че са ми най-добрите (или тогава си мислех). Накрая каза, не са много хубави. Според мен. Но са малко по-хубави, отколкото очаквах. Почувствах се сякаш се е обърнал и ме е ударил по лицето, не можех да го скрия. Той продължи, напълно безполезно ще е, ако по какъвто и да е начин, се съобразявам с чувствата ти. Виждам, че си рисувачка, имаш особено усещане за цвят и каква ли не още чувствителност. Всичко това го имаш. Но без него нямаше да си в „Слейд“. Исках да спре, но не го направи. Очевидно си гледала много и добри картини. Опитваш се да не плагиатстваш прекалено явно. Това нещо тук, сестра ти — то е като Ко̀кошка[18], но в същото време е на цяла миля от него. Трябва да е видял, че бузите ми са зачервени, защото каза, това май ти действа доста отрезвяващо. Това е и целта.

Едва не умрях. Знам, че беше прав. Щеше да е безумно, ако не ми кажеше точно, каквото мисли. Ако ме беше зауспокоявал. Но болеше. Болеше като порой удари по лицето. Бях си навила, че ще хареса поне някои от нещата ми. Но най-лошото беше студенината му. Изглеждаше абсолютно сериозен, като лекар в клиника. Без никакъв намек за добронамереност или нежност, дори без сарказъм. Изведнъж бе станал много, много по-стар от мен.

Той каза, трябва да се знае, че рисуването — в академичен и технически смисъл — е в основата на всичко. Искам да кажа, ти притежаваш тази способност. Както и хиляди други. Но това, което търся, го няма тук. Просто го няма.

След това продължи, знам, че боли. Може би трябва да ти кажа, че за малко щях да те помоля да не ги носиш. Но тогава си помислих, има някаква импулсивност в теб, ще го преживееш.

Знаел си, че няма да са добри, казах аз.

Очаквах нещо като това. Да забравим ли, че си ги носила? Но чувствах, че ме предизвиква.

Подканих го, обясни ми по-подробно, какво не е наред с това? И му показах един от уличните си пейзажи.

Той каза, съвсем графично е, добре композирано, не мога да ти дам подробности. Но не е живо изкуство. Не е част от тялото ти. Не, че очаквам да го разбереш на тази възраст. Никой не може да те научи на това. То или се появява един ден, или не. В „Слейд“ те учат да изразяваш себе си — себе си въобще. Но колкото и добра да станеш при предаването на собствената си индивидуалност чрез линия и цвят, нищо няма да стане, ако тя не си струва да се предаде. Всичко е до късмет. Чиста случайност.

Говореше неравно, на изблици. После настъпи тишина. Попитах, да ги скъсам ли? А той се усмихна, това вече е истерия.

Толкова много имам да уча, продължих аз.

Той стана и каза, има нещо в теб. Не знам. Жените много рядко го имат. Искам да кажа, повечето жени просто искат да са добри в нещо, така разсъждават, добри „във“, и под това разбират сръчност, размах, добър вкус и какво ли още не. Не могат да разберат, че ако желаеш да стигнеш до пределите на собствените си възможности, тогава формата на твоето изкуство е без значение. Няма значение дали ще използваш думи, цветове или звуци. Може да е каквото хрумне.

Продължавай, казах.

То е като гласа ти. Свикваш с гласа си и говориш с него, защото нямаш друг избор. Но същественото е това, което казваш. Ето това отделя голямото изкуство от другото. Технически съвършените нещастници са под път и над път, има ги по всяко време. Особено в тази велика ера на универсално образование. Седеше на канапето и говореше на гърба ми. Трябваше да гледам през прозореца. Струваше ми се, че ще се разплача.

Критиците, продължи той, прославят техническото съвършенство. Абсолютно безпредметно е да се говори така. Изкуството е жестоко нещо. Чрез думите можеш да се отървеш безнаказано, дори ако си извършил убийство. Но картината е прозорец към най-съкровените кътчета на душата ти. Какво си направила ти тук? Построила си множество малки прозорчета, към една душа, изпълнена с картини на други модни художници. Той се приближи, застана до мен и взе една от абстракциите, които бях направила вкъщи. Тук ми казваш нещо за Никълсън и Пасмор[19]. Не за себе си. Сякаш използваш фотоапарат. Точно както фотомонтажът е невярно предаване на действителността, същото е, и да рисуваш в нечий друг стил. Тук ти фотографираш. Това е всичко.

Никога няма да се науча, обадих се аз.

По-скоро трябва да се отучиш, поправи ме той. Почти си свършила с ученето. Останалото е късмет. Не. Малко повече от късмет. Кураж. Търпение.

Разговаряхме с часове. Той говореше, аз слушах.

Беше като вятър и слънчева светлина. Издуха всички паяжини. Освети всичко. Сега, когато пиша това, което ми наговори, то ми се струва толкова очевидно. Но има нещо в начина, по който ти казва нещата. Той е единственият човек, когото познавам, който винаги говори точно това, което мисли, когато става дума за изкуството. Ако някой ден разбера, че не е така, ще бъде като богохулство.

И остава факта, че той наистина е добър художник и знам, че един ден ще стане много известен, а това ми влияе повече, отколкото трябва. Не само това, което е сега, но и това, което ще стане.

Спомням си, че по-късно ми каза („професорската“ страна), ти всъщност нямаш абсолютно никакъв шанс. Прекалено хубава си. Твоята сила е изкуството на любовта, не любовта към изкуството.

Отивам в парка да се удавя, отвърнах аз.

Не трябвало да се омъжвам. По-добре да се впусна в трагична любовна авантюра. Да оперирам яйчниците си, каквото и да е. И ми хвърли един от тези наистина порочни погледи с ъгълчетата на очите си. Но не беше само това. Погледът му беше и уплашен, по онзи смешен момчешки начин. Сякаш е казал нещо, което е знаел, че не трябва да ми казва, за да види как ще реагирам. Изведнъж ми се стори много по-млад от мен.

Толкова често изглежда млад и не мога да го обясня. Може би ме е накарал да погледна в себе си и да видя, че нещата, в които вярвам, са застояли и вмирисани. Хората, които те обучават, пълнят главата ти със стари идеи, стари възгледи, стари методи. Като да заравяш растения с пласт след пласт мъртва пръст; нищо чудно, че горките толкова рядко ще покълват на повърхността, свежи и зелени.

Но Д. П. има това, другото. В началото дълго време не разбирах, че то е зелено-свежо-живително. Сега разбирам.

24-ти октомври

Още един лош ден. Постарах се да е лош и за Калибан. Понякога така ме ядосва, че ми иде да пищя. Не само заради външния му вид, който е достатъчно лош. Той винаги е толкова почтителен, панталоните ми винаги са изгладени с ръб, ризите му винаги са чисти. Мисля си, че би бил по-щастлив, ако носеше колосани яки. Толкова е далечен. Но и присъства. Той е най-ужасния присъствач, който някога съм виждала. Винаги с тази физиономия („безкрайно съжалявам“) на лицето, която, сега започвам да разбирам, всъщност е доволство. Чисто и просто радост от това, че съм му в ръцете, че може да ме зяпа по цял ден, всеки ден. Не го интересува какво казвам или как се чувствам — моите чувства не означават нищо за него — важен е фактът, че ме държи при себе си.

Бих могла да крещя обиди в лицето му по цял ден — не би имал нищо против. Той иска да ме гледа, иска обвивката ми — не чувствата ми, ума или душата ми, дори не и тялото ми. Нищо човешко.

Той е колекционер. Това е голямото мъртво нещо в него.

Най-много ме дразни начинът, по който говори. Клише след клише след клише, толкова вкостенели, сякаш е прекарал живота си само сред хора прехвърлили петдесетте. На обяд днес изтърси, отбих се в магазина във връзка с плочите, за които бях направил поръчка. Попитах го, защо просто не кажеш: „Наминах за плочите, които поиска“?

Знам, че не се изразявам правилно, но се стремя да се поправя. Не казах нищо. Това го описва идеално. Той трябва да е „правилен“, трябва да прави това, което е било „добро“, и „хубаво“ преди двамата дори да сме били родени.

Знам, че е патетично, знам, че е жертва на неконформисткия свят на предградията и на една мизерна обществена прослойка — ужасяващата подражаваща благовъзпитана никаква прослойка. Мислех, че М. и Т. са от по-лоша. Само голф, джин, бридж, коли; какъвто трябва говор, каквито трябва пари, каквото трябва училище и омразата към изкуствата (театърът се изчерпва с пантомимата за Коледа — Пикасо и Барток са мръсни думи, освен ако не искаш да се посмееш). Е, това е гадно. Но Англия на Калибан е още по-гадна.

Повдига ми се от нея — слепотата, мъртвилото, закостенялостта, дебелината, и… да, чистата злобна завист към останалата по-голяма част от Англия.

Д. П. говори за парижкия плъх, който не може да търпи повече Англия. Разбирам го много добре. Чувството, че Англия задушава, смачква, унищожава като парен валяк всичко свежо, зелено и оригинално. И ето това предизвиква трагични провали, като тези на Матю Смит и Огъстъс Джонс[20] — те избягаха в Париж и оттогава живеят в сянката на Гоген и Матис, или на който и да било — точно както Д. П. казва, че някога живял под сянката на Брак[21], за да се събуди една сутрин и разбере, че всичко, което е правил в продължение на пет години е било лъжа, защото се основавало на очите и чувствителността на Брак, а не на неговите собствени.

Фотография.

Налага се да прибегнеш до Париж или някъде другаде в чужбина, защото в Англия има толкова малко надежда. Но трябва да се заставиш да приемеш истината — Париж винаги е бягство надолу (по думите на Д. П.) — не казвам нищо срещу Париж, но трябва да се изправиш лице в лице срещу Англия, срещу апатията, която я е обзела (всичко това са думи и мисли на Д. П.) и срещу тежестта на английския калибанизъм.

И хора като Мур и Съдърланд[22], които са се борили да бъдат английски художници в Англия, са истински светци. Като Констабъл, Палмър и Блейк[23].

Още нещо казах на Калибан онзи ден — слушахме джаз — попитах го, не ти ли движи това? А той отговори, кое, колата ли? Казах му, че е толкова задръстен, та чак не мога да повярвам. О, това ли имаш предвид? Загря той.

Като дъжд. Безкраен ужасяващ дъжд. Убиец на цветове.

Забравих да опиша кошмара, който сънувах снощи. Изглежда се явяват винаги призори, струва ми се, заради задушния въздух в стаята, след като съм била заключена в нея цялата нощ. (Облекчението — когато дойде той и остави вратата отворена, а вентилаторът работи. Поисках да ме пусне веднага във външното помещение, за да подишам, но той както винаги ме накара да изчакам докато закуся. Тъй като си помислих, че не би ме пуснал на половинчасовата разходка по-късно сутринта, ако изляза по-рано, не възразявам.)

Сънят беше такъв. Бях нарисувала картина. Не помня точно каква, но бях много доволна. Беше у дома. Излязох навън и докато се разхождах почувствах, че нещо не е наред. Трябваше да се прибера. Когато се втурнах в стаята си, М. седеше до разтегателната маса (Мини беше до стената — имаше уплашен вид, мисля, че и Д. П. беше там, а и други хора, поради някаква странна причина), а картината беше накъсана на ленти — дълги ивици платно. М. удряше плота на масата с градинската ножица и видях, че е побеляла от яд. И аз почувствах същото. Най-безумен гняв и омраза.

Тогава се събудих. Никога не съм се ядосвала толкова на М. — дори в деня, когато се беше напила и ме удари пред очите на омразния Питър Гетсби. Спомням си как стоях с пламнала от шамара буза и чувствах срам, гняв, страх, всичко… освен жалост към нея. Отидох, седнах до леглото й, взех ръката й, оставих я да се наплаче, простих й, оправдахме постъпката й с татко и Мини. Но този сън изглеждаше толкова истински, толкова ужасно естествен.

Приех факта, че се опитва да ми попречи да стана художник. Родителите никога не разбират правилно децата си (не, аз ще разбирам моите), знаех, че е трябвало да бъда момче и хирург, какъвто горкият татко не е успял да стане. Сега, наред идва Кармен. Искам да кажа, простила съм им, задето противопоставяха своите амбиции на моята. Победих, така че трябва да простя.

Но тази омраза в съня. Беше съвсем истинска.

Не знам как да се очистя от нея. Ако можех да кажа на Д. П. Но разполагам само с хлъзгавото стържене на молива по хартията. Никой, които не е живял в тъмница, не би могъл да разбере колко абсолютна е тишината тук, долу. Никакъв шум, освен ако не го направя аз. Чувствам се близо до самата смърт. Погребана. Никакъв външен звук, който да ми помогне да живея. Често пускам плочи. Не за да слушам музика, а за да чуя нещо.

Нерядко имам странно усещане. Струва ми се, че съм оглушала. Трябва да произведа някакъв звук, за да докажа, че не съм. Прокашлям се, за да се уверя, че всичко е нормално. Като малкото момиченце, което са намерили в развалините на Хирошима. Всичко наоколо е мъртво; то пее на куклата си.

25-ти октомври

Трябва, трябва, трябва да избягам.

Днес мислих за това с часове. Безумни идеи. Той е толкова хитър, невероятно. Не прави нито една глупост.

Налага се да създавам впечатление, че никога вече няма да се опитвам да избягам. Но от друга страна не трябва да спирам опитите, това е проблемът. Трябва да ги разредя. А всеки ден тука, е като седмица навън.

Да опитвам със сила е безполезно. Трябва с хитрост.

Когато съм лице в лице, не бих могла да използвам насилие. Само мисълта кара коленете ми да треперят. Спомням си как веднъж, като скитахме с Доналд в Ийст Енд, след като бяхме в Уайтчапъл, видяхме група гамени, наобиколили две индийки на средна възраст. Прекосихме улицата, призля ми. Гамените ги тормозеха, викаха, дразнеха, обиждаха и ги дърпаха от тротоара на платното. Доналд каза, какво можем да направим; направихме се, че не ни интересува и бързо отминахме. Но това беше долно, тяхното насилие и нашия страх от него. Ако Калибан дойдеше при мен сега и ми подадеше ръжена, не бих могла да го ударя.

Няма полза. От половин час се мъча да заспя, но не мога. Писането тук е като наркотик. Единственото нещо, което очаквам с нетърпение. Днес следобед прочетох това, което написах за Д. П. завчера. Стори ми се, сякаш е живо. Знам, че е така, защото въображението ми допълва всички подробности, които друг човек не би разбрал. Искам да кажа, това е суета. Но сякаш е някакво вълшебство, да си в състояние да извикаш миналото си. И просто не мога да живея в това настояще. Бих полудяла, ако можех.

Мислех за времето, когато заведох Пиърс и Антоанет да го видят. Черната му страна. Не, глупаво, глупаво постъпих. Бяха дошли в Хампстед да пият кафе и щяхме да ходим на кино, но опашката за билети беше голяма. Така че се оставих да ме кодошат докато се съглася да ги заведа.

Беше суетно от моя страна. Бях им говорила прекалено много за него. Така че, те започнаха да намекват, че не е много любезно, да се страхувам да ги запозная с него. И аз лапнах въдицата.

Още на вратата видях, че не му е приятно, но ни покани.

И… о, беше ужасно. Ужасно. Пиърс се държеше по най-мазния си и евтин начин, а Антоанет беше почти пародия на самата себе си — такова секси котенце. Опитвах се да извиня всеки пред всички останали. Д. П. беше в толкова странно настроение. Знаех, че би могъл да отиде в друга стая и да ни остави сами, но той надмина себе си в грубостта. Би могъл да забележи, че Пиърс се държи така, само, за да прикрие неувереността си.

Помъчиха се да го подтикнат, да говори за собствената си работа, но той не желаеше. Започна да се държи ужасно. Мръсни думи. Всякакви грозни цинични неща за „Слейд“ и различни художници — неща, в които знам, че не вярва. Успя да сконфузи Пиърс и мен, но Антоанет просто се чувстваше по-добре. Скимтеше, трептеше с мигли и изтърсваше някоя още по-голяма мръсотия. Така че, той смени тактиката. Прекъсваше ни всеки път, когато се опитвахме да кажем каквото и да било (също и мен).

И тогава аз направих нещо още по-глупаво от това, че въобще ги заведох там. Настъпи някаква пауза и той очевидно си помисли, че се каним да си вървим. Но на мен съвсем идиотски ми хрумна, че Пиърс и Антоанет доста се забавляват и бях сигурна, че е така, защото усещат, че не го познавам толкова добре, колкото им бях казала. Така че, трябваше да докажа, че мога да го командвам.

Попитах, може ли да ни пуснеш някоя плоча, Д. П.?

За момент ми се стори, че ще бъде „не“, но той само каза, защо не. Нека чуем и някой друг. За разнообразие. Не ни даде никакъв избор, просто отиде и пусна някаква плоча.

Легна на кушетката както обикновено със затворени очи, а Пиърс и Антоанет явно смятаха, че е поза.

Такъв тънък, трептящ звук, такова напрежение се беше събрало във въздуха; искам да кажа, музиката отгоре на всичко. Пиърс започна да се подсмихва, а Антоанет изпадна в пристъп на… не, тя не може да се кикоти, твърде потайна е — на това, което тя прави в такива случаи, а аз се усмихнах. Признавам го. Пиърс си изчисти ухото с малкия пръст и след това, с лакът на креслото, опря чело на изпънатите си пръсти — главата му се поклащаше всеки път, когато инструментът (тогава не знаех какъв е) свиреше тремоло. Антоанет едва не се задуши. Беше ужасно. Знаех, че той ще чуе.

Чу. Видя как Пиърс отново чисти ухото си. И Пиърс усети, че го гледат и се усмихна тарикатски, един вид „не ни обръщай внимание“. Д. П. скочи от кушетката и спря грамофона. Попита, не ви ли харесва? Пиърс отговори, а трябва ли непременно да ни харесва?

Аз се намесих, Пиърс, това не е смешно.

Пиърс отговори, не вдигах шум, нали, просто се поинтересувах дали непременно трябва да ни харесва?

Д. П. каза, вървете си.

Антоанет се обади, боя се, че винаги се сещам за Бийчъм. Сещате ли се, два скелета се съвкупяват на ламаринен покрив?

Д. П. каза (с ужасяващо лице, понякога може да изглежда като самия дявол), първо, радвам се, че се възхищавате от Бийчъм. Помпозен, дебелогъз чалгаджия, изпречил се срещу всичко творящо в изкуството, на времето си. Второ, ако не можете да различите този инструмент от клавесин, Бог да ви е на помощ. Трето (към Пиърс), смятам, че ти си най-самодоволния млад нехранимайко, който някога съм виждал, а ти (аз) — тези приятели ли са ти?

Стоях там без да мога да кажа каквото и да било, той ме вбеси, те ме вбесиха и отгоре на всичко, чувствах се десет пъти по-смутена, отколкото ядосана.

Пиърс вдигна рамене, Антоанет изглеждаше объркана, но и някак си й беше забавно, кучката, а аз бях почервеняла. И сега, като си помисля, се изчервявам (и за това, което направи по-късно — как можа, той?).

Няма нужда от емоции, обади се Пиърс, това е само една плоча. Беше ядосан. Предполагам разбираше, че е глупаво да каже това.

Значи мислиш, че е само една плоча, попита Д. П., така ли? Само плоча? И ти ли си като лелята на тази глупава малка кучка — мислиш, че Рембранд е бил отегчен докато е рисувал? И мислиш, че Бах е правил смешни физиономии и се е кискал докато е писал това? Така ли?

Пиърс изглеждаше сякаш са му изпуснали въздуха, почти уплашен. Е, ТАКА ЛИ Е? изкрещя Д. П.

Беше ужас̀ен. И по двата начина. Беше ужасно ужасѐн, защото сам беше започнал всичко, сам бе решил да се държи така. И чудесно ужасѐн, защото страстта не е нещо, което се показва. Израсла съм сред хора, които винаги са се мъчили да скриват страстите си. Беше раздразнен. Оголен. Разтреперан от гняв.

Пиърс каза, не сме толкова възрастни, колкото вас. Беше слабо, смешно. Показваше, какъв е наистина.

Боже! Сряза го Д. П. Студенти по живопис! ЖИВОПИС!

Не мога да напиша това, което изрече после. Дори и Антоанет изглеждаше ужасѐна.

Просто си тръгнахме. Вратата на ателието се тръшна зад гърба ни, когато бяхме на стълбите. Аз просъсках „дяволите да те вземат“ на Пиърс и ги избутах надолу. Мила моя, той ще те убие, каза Антоанет. Затворих външната врата зад тях и зачаках. След малко отново се чу музиката. Качих се по стълбите и много бавно отворих. Може би ме е чул, не знам, но не ме погледна и аз седнах на столчето до вратата, докато свърши.

Какво искаш, Миранда, попита той.

Отговорих, да ти кажа, че съжалявам. И да чуя, че и ти съжаляваш.

Той отиде и погледна през прозореца.

Казах, знам, че съм глупава, може и да съм малка, но не съм кучка.

А той каза, опитай (струва ми се, нямаше предвид „опитай да бъдеш кучка“).

Можеше да ни кажеш да си вървим. Щяхме да разберем.

Последва тишина. Той се обърна и ме погледна от другия край на ателието. Много съжалявам, повторих аз.

А той отвърна, върви си у дома. Не можем да си легнем заедно. Когато станах, той продължи, радвам се, че се върна, постъпи добре. После добави, знаех, че ще го направиш.

Тръгнах надолу по стълбите, а той след мен. Не искам да спя с теб, каза, имах предвид ситуацията. Не нас. Разбираш ли?

Разбирам, отговорих.

И продължих надолу. Чувствах се жена. Исках да го принудя да усети, че ме е наранил.

Когато отварях външната врата, той каза, бях захапал. Сигурно е видял, че не разбирам, защото добави, бутилката. Пил съм. Ще ти се обадя по телефона.

Направи го, заведе ме на концерт — да чуя как руснаци свирят Шостакович. И беше чудесен. Точно така. Макар и никога да не ми се извини.

26-ти октомври

Не му вярвам. Купил е тази къща. Ако ме пусне, ще трябва да ми се доверява. Или ще трябва да я продаде и да изчезне, преди да мога (да бих могла) да стигна до полицията. Не би направил нито едното, нито другото.

Много потискащо е. Трябва да вярвам, че ще спази обещанието си.

Харчи пари, пари, пари. За мен. Сигурно вече почти са станали двеста. Всякакви книги, всякакви плочи, всякакви дрехи. Знае какви номера нося. Скицирам му каквото искам, смесвам бои, за да види цветовете, като ориентир. Дори ми купува бельото. Не мога да сложа на себе си червено-прасковените творения, които беше накупил преди, така че му казах, да отиде и да вземе нещо свястно от „Маркс и Спенсър“. Той попита, не може ли да е някакъв комплект? Разбира се, за него трябва да е смърт да иска неща за мен от продавачките (как ли се чувства в аптеката), така че, сигурно му се ще поне да ги набави наведнъж. Какво ли ще си помислят за него? Дузина бикини, три комбинезона, фланели, сутиени. После го попитах какво са казали, когато ги е поискал, и той се изчерви. Струва ми се помислиха, че съм малко особен, каза той. За първи път, откакто съм тук, се смях истински.

Всеки път, когато ми подарява нещо, си мисля, това е доказателство, че няма намерение да ме убие или да направи нещо друго неприятно.

Не би трябвало, но ми харесва, когато на обяд се върне, откъдето е ходил. Винаги има подаръци. Харесва ми всеки ден да е Рождество, без дори да се налага да благодаря на дядо Коледа. Понякога донася неща, които не съм искала. Винаги носи цветя и това е приятно. Шоколади, но той ги яде повече от мен. И продължава да ме пита, какво искам да ми купи.

Знам, че той е Дявола, показващ ми света, който би могъл да ми принадлежи. Така че, не му се продавам. Струвам му много за дребни неща, но знам, че иска да го помоля за нещо голямо. Умира, за да ме направи благодарна. Но няма да успее.

Днес ми дойде една ужасна мисъл — сигурно Д. П. е бил заподозрян, Карълайн не може да не е дала името му на полицията. Горкият. Сигурно ще бъде саркастичен, и на ченгетата няма да им хареса.

Днес се опитвах да го нарисувам. Странно. Безнадеждна работа. Далеч от истината.

Знам, че е нисък, само с инч или два по-висок от мен. (Винаги съм мечтала за високи мъже. Глупаво.)

Оплешивява и има еврейски нос, макар че не е евреин (не че бих имала нещо против, ако беше). И лицето му е твърде широко. Обрулено, уморено, хлътнало като маска, така че никога не се доверявам на израженията му. Долавям неща, които би трябвало да идват някъде отзад. Но никога не съм сигурна. Понякога за мен има специална, суха физиономия. Представям си я. Но не изглежда нечестна, просто това е той. Животът е нещо като шега, глупаво е да го приемаме сериозно. Бъди сериозен към изкуството, но се шегувай по-малко с всичко останало. Не „деня, в който ще падне водородната бомба“, а „деня на голямото пържене“. „Когато настъпи голямото пържене“. Болно, болно. Това е начинът му да се поддържа здрав.

Нисък, плещест, с широко лице и гърбав нос — дори малко турски. Никак не прилича на англичанин.

Имам тези глупави представи за добрия вид на англичаните. Мъжете от рекламите.

Мъжете от общежитието за момичета.

27-ми октомври

Проходът до вратата е най-добрият ми шанс. Чувствам, че трябва да опитам скоро. Мисля, че знам как да го задържа настрана. Днес следобед огледах вратата много внимателно. Дървена е и откъм мен е обкована с ламарина. Ужасно здрава. Никога не бих могла да я разбия или да я изкъртя дори и с лост. Във всеки случай, той се е погрижил около мен да няма нищо, с което да мога да свърша тази работа.

Започнах да събирам „инструменти“. Бих могла да счупя някоя кана — това ще ми осигури нещо остро. Вилица и две лъжици. Алуминиеви са, но все ще могат да свършат работа. Най-много ми трябва нещо здраво и остро, с което да изровя мазилката между камъните. Веднъж като направя дупка в стената, никак няма да е трудно, да стигна до външното помещение.

Това ме кара да се чувствам практична. Делова. Но още не съм направила нищо.

Чувствам повече надежда. Не знам защо. Но е така.

28-ми октомври

Д. П. е художник. „Второкласен Пол Наш“, каза Карълайн — ужасно, но има нещо вярно в това. Не, не такова, каквото той би нарекъл „фотография“. Но не и абсолютна индивидуалност. Мисля си, че просто е стигнал до същите заключения. Или го вижда (че пейзажите му имат нещо от Наш), или не. При всички случаи, това е критика към него. Че нито го забелязва, нито го казва.

Мъча се да съм обективна към него. Неговите недостатъци.

Омразата му към абстрактните творби — дори към художници като Джаксън Полак и Никълсън. Защо? Интелектуално, аз съм повече от наполовина убедена от думите му, но въпреки всичко чувствам, че някои от картините, за които казва, че са лоши, са красиви. Струва ми се изпитва ревност. Прекалено много осъжда.

Нямам нищо против това. Мъча се да съм честна към него и към себе си. Той мрази хората, които не „премислят нещата докрай“ — той самият прави това. Дори прекалено. Но си има принципи (освен за жените). Пред него повечето хора с така наречени принципи, приличат на празни консервни кутии. (Спомням си как веднъж каза за Мондриан[24]: „Не е въпросът дали ти харесва, а дали трябва да ти харесва.“ — искам да кажа, ненавижда абстрактното изкуство по принцип. Игнорира чувствата си.)

Оставих най-лошото за най-накрая. Жените.

Трябва да е било четвъртия или петия път, когато отидох да го видя.

Там беше тази Нилсън. Предполагам (сега), че са били в леглото заедно. Бях толкова наивна. Но не изглеждаше, че имат нещо против идването ми. Можеха и да не ми отворят. А и тя беше много мила с мен, с блестящите си маниери, сякаш си беше у дома. Трябва да е към четиридесетте — какво ли е видял в нея? После, дълго време след това, през май, бях ходила предната вечер, но него го нямаше (или е бил в леглото с някоя?), една привечер го заварих сам и известно време разговаряхме (той ми казваше за Джон Минтън[25]), после пусна плоча с индийска музика и замълчахме. Но този път не затвори очите си, гледаше ме и се чувствах смутена. Когато „рага“-та свърши, последва тишина. Попитах, да я обърна ли? Но той отговори, не. Беше в сянка, не го виждах много добре.

Изведнъж ме попита, искаш ли да си легнем.

Отговорих, не, не искам. Беше ме изненадал и звучах глупаво. Уплашено.

Той каза, без да отделя поглед от мен, преди десет години бих се оженил за теб. Ти щеше да си вторият ми катастрофален брак.

Всъщност, не беше съвсем изненада. Бях го очаквала от седмици.

Той дойде и застана до мен. Сигурна ли си?

Казах му, не съм дошла за това. Въобще.

Толкова не му подхождаше. Толкова грубо. Сега мисля, сега съм убедена, че всъщност е бил мил. Умишлено груб и неприкрит. Точно, както понякога ме оставя да го бия на шах.

Отиде да направи турско кафе и се провикна през вратата, ти заблуждаваш. Отидох и застанах до кухненската врата, а той наблюдаваше джезвето. Погледна ме. Готов съм да се закълна, че понякога го искаш.

На колко си години? Попитах аз.

Бих могъл да съм ти баща, това ли имаш предвид?

Мразя промискуитета, отвърнах аз. Това имах предвид.

Застана с гръб към мен. Ядосах му се, беше толкова безотговорен. Казах му, както и да е, ни най-малко не ме привличаш по този начин.

Попита, все още с гръб към мен, какво разбираш под „промискуитет“?

Казах, лягането в леглото за удоволствие. Секс и нищо друго. Без любов.

Тогава аз съм такъв. Никога не спя с хората, които обичам. А някога го правех.

Но ме предупреди да внимавам с Барбър Крюкшанк, казах аз.

Сега те предупреждавам за себе си. Стоеше и гледаше джезвето. Чувала ли си за Учело[26]? „Ловът“? Не? Завладява те в мига, в който го видиш. Освен цялата му техника. Просто знаеш, че е безупречен. Професорите със средноевропейски имена прекарват живота си, за да разберат каква е голямата вътрешна тайна, това, което чувстваш у него от пръв поглед. Сега виждам, че и ти имаш голяма вътрешна тайна. Бог знае каква е тя. Аз не съм професор от централна Европа, дори не ме интересува как става всичко. Но я имаш. Като дограмата в „Шератън“ си. Никога няма да се разпаднеш.

Всичко това той изрече с много безразличен глас. Освен всичко останало.

Разбира се, това е хазарт. Гените.

Вдигна джезвето от газовата печка в последния момент. Единственото нещо е, каза той, че в очите ти го има този ален пламък.

Какво е той? Страст? Спирачка?

Стоеше и ме гледаше. Сухият поглед.

Не е леглото, казах аз.

Освен за някого?

За никого.

Седнах на кушетката, а той на високия стол до тезгяха.

Шокирах те.

Бях предупредена.

От леля?

Да.

Той се обърна и много бавно, много внимателно наля кафето в чашите.

Каза, през целия си живот, винаги е трябвало да имам жени. Повече от всичко; те са ми носили нещастия. И най-големите нещастия, са идвали от връзките, които би трябвало да са чисти и благородни. Ето, — той посочи снимката на двамата си сина — това е един хубав плод на една благородна връзка.

Отидох, взех кафето си и се облегнах на тезгяха, далеч от него.

Робърт е само с четири години по-малък от теб, добави той. Не го пий още. Нека се утаи хубаво.

Изглеждаше притеснен. Сякаш някой го караше да говори. Да се защити. Да убие илюзиите ми и да спечели симпатиите ми в същото време.

Сластта е нещо просто, продължи той след малко. Веднага се разбирате. Или и двамата искате да си легнете, или единият не иска. Но любовта… Жените, които съм обичал, винаги са ми казвали, че съм егоист. И че това ги е карало да ме обичат. И после да са отвратени от мен. Знаеш ли какво смятат за егоизъм? (Той изстъргваше лепилото от една счупена и залепена китайска синьо-бяла купа, два настръхнали конника преследват уплашена сърна. Ръцете му, с много къси пръсти, сигурни;) Не че рисувам по своя си начин, живея по своя си начин, говоря по своя си начин — нямат нищо против това. То дори ги възбужда. Но не могат да понасят, че ги мразя, когато те не се държат по своя си начин.

Сякаш бях друг човек.

Хората като скапаната ти леля мислят, че съм циник, разрушител на семейни огнища. Развратник. През живота си не съм прелъстил жена. Обичам леглото, обичам женското тяло, харесва ми начина по който дори и най-плиткоглавите стават красиви, когато останат без дрехи и си мислят, че правят дълбока и порочна крачка. Винаги е така, първия път. Знаеш ли кое почти е изчезнало в твоя пол?

Той ме погледна косо, така че поклатих глава.

Невинността. Виждаш я само, когато жената съблича дрехите си и не може да те погледне в очите (тогава и аз не можех). Само този, достоен за Ботичели първи миг, първия път, когато съблича дрехите си. После тя изчезва. Старата Ева взема връх. Блудницата. Анадиомена[27] си отива.

Коя е тя? Попитах аз.

Той обясни. Мислех си, не трябва да го оставям да говори така, оплита мрежа около мен. Не го мислех, по-скоро го чувствах. Той продължи, срещал съм десетки жени и момичета като теб. Някои познавах добре, някои съм имал против волята на по-добрата част от природата им и против волята на по-добрата част от моята природа. За две от тях дори се ожених. Някои дори не съм познавал, просто съм стоял до тях в метрото или на изложба, където и да е.

След малко ме попита, чела ли си Юнг?

Не, отговорих.

Той е дал име на твоя тип жени. Не че това нещо помага. Болестта е все толкова лоша.

Кажи ми това име.

Човек не казва на болестите как се казват.

Последва странна тишина, сякаш бяхме стигнали до точката, до момента, в който беше очаквал да реагирам по някакъв друг начин. Да бъда повече ядосана, или ужасена, може би. Бях и ядосана и ужасена, но по-късно (по особен начин). Сега се радвам, че не избягах. Това беше една от тези вечери, когато порастваш. Изведнъж разбрах, че трябва да се държа или като ужасено момиче, което до миналата година е ходело на училище, или като възрастен човек.

Ти си странно хлапе.

Старомодно.

Щеше да си убийствена скука, ако не беше толкова хубава.

Благодаря.

Не очаквах наистина да спиш с мен.

Знам.

Изгледа ме продължително. След това се промени, извади шахматната дъска, играхме шах и той се остави да го бия. Не би го признал, но съм сигурна, че беше така. Не казахме почти нищо, сякаш контактувахме чрез шахматните фигури, а в победата ми имаше нещо много символично. Той искаше да го почувствам. Не знам какво беше. Не знам дали искаше да видя как моите „добродетели“ побеждават неговия „порок“, или нещо по-дълбоко — че понякога да загубиш, значи да спечелиш.

Следващият път, когато отидох, той ми даде една картина. Беше нарисувал джезвето и двете чаши на тезгяха. Красиво, абсолютно просто, без хаотичност и нервност, без следа от „умния студент по живопис“, който лъхаше от моите рисунки на обикновени предмети.

Само двете чаши, медното джезве и ръката му. Или някаква друга ръка. Облегната до една от чашите, като гипсова отливка. На гърба написа: Apres и датата. И после: pour „une“ princesse lointaine[28]. Това „une“ беше много силно подчертано.

Исках да продължа и да напиша за Тоанет. Но съм много уморена. Когато пиша ми се допушва, а тук е толкова задушно.

29-ти октомври

(Сутрин.) Той е отишъл до? Люис.

Тоанет.

Беше около месец след вечерта с плочата. Би трябвало да се досетя, тя ми мъркаше от месеци и ми хвърляше дяволити погледи. Мислех, че е във връзка с Пиърс. И тогава, една вечер аз натиснах звънеца, после забелязах, че е отворено, бутнах вратата и погледнах нагоре по стълбите в същия момент, когато Тоанет погледна надолу иззад горната врата. Стояхме и се гледахме. След малко тя излезе на площадката, докато още се обличаше. Не каза нищо, само ми махна да се качвам към ателието и което беше най-лошото, аз се изчервих, а тя не. Беше й забавно.

Не се стряскай толкова, каза тя. Той ще се върне след малко. Отиде за… но не чух за какво, защото си тръгнах.

Никога не съм се замисляла, защо бях толкова ядосана, толкова шокирана, толкова наранена. Доналд, Пиърс, Дейвид, всички знаят, че в Лондон живее както е живяла в Стокхолм — самата тя ми го е казвала, те са ми го казвали. А пък Д. П. сам ме беше предупредил какъв е.

Не беше просто ревност. Беше, защото човек като Д. П. можеше да бъде толкова близък с такава като нея — толкова осезаема, толкова плиткоумна, толкова фалшива, толкова разпасана. Но откъде-накъде той въобще трябваше да обръща внимание на мен? Няма само една-единствена причина.

Д. П. е с двадесет и една години по-възрастен от мен. С девет години по-млад от Т.

С дни след това бях отвратена от себе си, не от него. Тесногръдието ми. Заставих се да се срещна с Тоанет, да я изслушам. Тя изобщо не се разкряка. Според мен, това беше дело на Д. П. Той й е наредил да не го прави. Отишла при него на следващия ден, каза ми, не за да му се извини. И (нейните думи) „просто се случи“.

Изпитвах такава ревност. Караха ме да се чувствам по-стара от тях. Бяха като непослушни деца. Щастливи с тайната си. След това, че съм фригидна. Не можех да погледна Д. П. Най-накрая, трябва да е било седмица по-късно, той ми се обади по телефона у Карълайн. Нямаше вина в гласа му. Казах, че съм много заета и не мога да го видя. Не, не мога да мина при него тази вечер. Ако беше настоял, щях да откажа. Но ми се стори, че се кани да затвори и му обещах да мина на следващия ден. Толкова исках да знае, че ми е причинил болка. А не можеш да усещаш болката по телефона.

Карълайн подхвърли, мисля, че го виждаш прекалено често.

Отговорих й, той има авантюра с тази шведка.

Дори си поговорихме за това. Бях много честна. Дори го защитих. Но в леглото го обвинявах пред себе си. Часове наред.

Първото нещо, което ме попита той на следващия ден беше (без да се преструва), държа ли се тя като кучка с теб?

Не. Въобще не. После, сякаш ми беше все едно, защо да прави това?

Той се усмихна. Знам какво чувстваш, сякаш ми казваше. От това ми се прииска да го ударя. И не можех да се правя, че ми е все едно, което още повече влошаваше нещата.

Той каза, мъжете са лоши.

Най-лошото нещо у тях е, че могат да кажат това с усмивка, отговорих аз.

Това е вярно, съгласи се той. Последва тишина. Щеше ми се да не бях идвала, щеше ми се да го изрежа от живота си. Погледнах вратата на спалнята, тя беше открехната, виждах края на леглото.

Все още не съм в състояние, казах му, да разделям живота на части. Това е всичко.

Слушай, Миранда, започна той, тези двадесет години, които ни разделят. Познавам живота по-добре от теб, живял съм повече, разочаровал съм повече хора и съм виждал повече разочаровани. На твоята възраст, главата на човек е пълна с всякакви идеи. Мислиш, че след като понякога виждам кое в изкуството е тривиално и кое е важно, трябва да бъда и по-добродетелен. Но аз не искам да бъда добродетелен. Моят чар за теб (ако има такъв) е чисто и просто искреността. И опита. Не добротата. Аз не съм добър човек. Може би в морален смисъл дори съм по-млад от теб. Можеш ли да разбереш това?

Говореше това, което сама чувствах. Аз бях изсушена, той беше пълен със сокове, а трябваше да е точно наопаки. И аз бях изцяло виновна. Но продължавах да мисля, ето, той ме заведе на концерта, а после се е върнал тук, при нея. Спомних си колко пъти бях звъняла на звънеца и никой не ми беше отварял. Сега ясно виждам, че изпитвах чиста сексуална ревност, но тогава мислех, че е измяна на принципите. (Още не знам — всичко е объркано в главата ми. Не мога да преценя.)

Казах, искам да чуя Ражи Шанкар. Не можах да кажа, прощавам ти.

Изслушахме го. После играхме шах. И ме би. Не спомена Тоанет, освен на самия край, на стълбите, когато каза, всичко вече свърши.

Аз не отговорих нищо.

Тя го направи само за удоволствие, добави той.

Но вече никога не беше същото. Беше нещо като примирие. Видях го още няколко пъти, но никога не сам, написах му две писма, когато бях в Испания, той ми отговори с пощенска картичка. В началото на този месец го видях веднъж. Но за това ще напиша друг път. И също ще напиша за странния разговор, който имах с тази Нилсен.

Нещо, което спомена Тоанет. Каза, той говореше за синовете си, а аз почувствах жалост към него. Как са го молели да не ходи в лъскавото им първоначално училище, а да ги посреща някъде в града. Срамували са се от него. Как Робърт (сега в Марлбъроу) се държи покровителствено с него.

На мен никога не ми е говорил за тях. Може би тайно си мисли, че принадлежа към същия свят.

Малка, еснафска, училищна девственица.

(Вечер.) Днес още веднъж опитах да нарисувам Д. П. по памет. Безнадеждно.

К. седна да чете „Спасителят в ръжта“ след вечеря. Видях как няколко пъти поглежда колко още страници му остават.

Чете, само за да ми покаже, колко старателно се опитва.

Тази вечер минавах покрай външната врата (отново баня) и казах, е добре, довиждане сега, благодаря ти за хубавата вечер. И тръгнах, сякаш за да отворя вратата. Беше заключена, разбира се. Изглежда нещо заяжда, казах. А той не се усмихна, просто ме наблюдаваше. Шегувах се, казах му, знам, отговори той. Много странно, накара ме да се чувствам като глупачка. Просто, като не се усмихна.

Разбира се, Д. П. винаги се опитваше да ме вкара в леглото. Не знам защо, но сега виждам това по-ясно, отколкото когато и да било, тогава. Той ме стряскаше, увещаваше, тормозеше — никога не гадно. Индиректно. Никога не ме е насилил по какъвто и да било начин. Да ме докосне. Искам да кажа, уважаваше ме особено. Не мисля, че наистина е знаел какво прави. Искал е да ме ужаси — дали ще се приближа, или ще се отдалеча от него, той не е знаел. Оставял го е на случайността.

Днес още снимки. Не много. Казах му, че очите ме заболяват от това. И не ми харесва да ми нарежда какво да правя. Ужасно сервилен е, бих ли направила това, бих ли била така любезна онова… не, той не казва „така любезна“, но е мудно, че не го прави.

Трябва да се явяваш на конкурси по красота, каза той, когато пренавиваше филма.

Благодаря, казах аз. (Начинът, по който разговаряме, е безумен, не го забелязвам, докато не го напиша. Говори ми сякаш съм свободна да си тръгна, когато поискам, също и аз.)

Обзалагам се, че ще изглеждаш невероятно с „Триумф“.

Аз го изгледах с недоумение. Едно от онези неща за плуване, каза той.

Бикини? Попитах.

Не можех да му позволя да говори така и го изгледах студено. Това ли имаш предвид?

Само колкото за снимка, каза той и почервеня.

И най-странното е, че има предвид точно това. Не искаше да бъде гаден, не намекваше нищо, просто беше непохватен. Както обикновено. Имаше предвид буквално това, което каза — че иска да ме снима по бански костюм.

Преди си мислех, то трябва да е там, сигурно е много силно потиснато, но трябва да е там.

Но вече не мисля така. Не мисля, че той потиска каквото и да било. Просто няма какво.

30-ти октомври

Чудесна нощна разходка. Имаше огромни пространства чисто небе, без луна, навсякъде наръсено с топли бели звезди, като млечни диаманти, и прекрасен вятър. От запад. Накарах го да обикаляме и да обикаляме — десет или дванадесет пъти. Клоните шумоляха, в гората се обаждаше бухал. И небето, безумното свободно небе — само вятър, и въздух, и пространство, и звезди. Вятърът носи ароматите на далечни места. Надежди. Морето. Сигурна бях, ме усещам миризмата на морето. Попитах (по-късно, разбира се, навън устата ми беше завързана), близо ли сме до морето? Десет мили, отговори той. Аз казах, близо до Люис. Не мога да ти кажа, отговори той. Сякаш някой друг строго му беше забранил да говори. (Често чувствам това у него — ужасяваща, дребна, спаружена добра природа, над която доминира зла и лоша.)

Когато се прибрахме, всичко беше както обикновено. Отново заговорихме за семейството му. Аз пиех ябълково вино. Правя го (по малко), за да видя дали ще мога да го напия, за да стане невнимателен, но досега не го е докоснал. Казва, че не е въздържател. Така че това е част от изчанчеността му. Няма да се поддаде.

М. Разкажи ми нещо повече за семейството си.

К. Няма нищо повече за разказване, което да е интересно за теб.

М. Това не е отговор.

К. Както ти казах, така е.

М. Както аз казах.

К. По-рано ми казваха, че си служа добре с английския. Това беше преди да те познавам.

М. Това няма значение.

К. Предполагам, че си получавала високи оценки и всичко останало.

М. Да, така беше.

К. Аз се справих добре на изпитите по математика и биология.

М. (Броях бримки — пуловер — скъпа френска вълна.) Добре, седемнадесет, осемнадесет, двадесет…

К. Спечелих награда за хобито си.

М. Умния ти. Кажи ми повече за баща си.

К. Казах ти. Беше търговски представител. Канцеларски материали и дребни стоки.

М. Търговски пътник.

К. Сега ги наричат представители.

М. Умрял е при автомобилна катастрофа преди войната. Майка ти е избягала с друг мъж.

К. Тя не беше добра. Като мен. (Изгледах го ледено. Слава Богу, настроенията му се проявяват толкова рядко.)

М. Така че те пое леля ти.

К. Да.

М. Като мисис Джо и Пип[29].

К. Кой?

М. Няма значение.

К. Тя е добра. Спаси ме от сиропиталището.

М. Ами братовчедка ти Мейбъл? Никога не си ми говорил за нея.

К. Тя е по-възрастна от мен. На тридесет е. И има по-голям брат, след войната отиде в Австралия, при чичо ми Стив. Той е истински австралиец. Бил е там с години. Никога не съм го виждал.

М. Нямаш ли други близки?

К. Роднините на чичо Дик. Но те и леля Ани никога не са се разбирали.

М. Не ми каза що за човек е Мейбъл.

К. Тя е недъгава. Има спазми. Но е много умна. Винаги иска да знае всичко, което си направил.

М. Не може ли да ходи?

К. Само из къщи. Навън трябва да я бутаме с инвалидна количка.

М. Може би съм я виждала.

К. И да не си, не си загубила много.

М. Не изпитваш ли съчувствие към нея?

К. Нея трябва да я съжаляваш през цялото време. Леля Ани е виновна.

М. Продължавай.

К. Тя, някак си, прави недъгаво всички около себе си. Не мога да го обясня. Искам да кажа, не, не се оплаква открито. Просто те гледа особено и трябва да си страшно внимателен. Ето например, ако някоя вечер кажа без да мисля, че сутринта съм изпуснал автобуса и е трябвало да тичам като луд, абсолютно сигурно, леля Ани ще натърти, считай се щастлив, че можеш да тичаш. Мейбъл няма да продума. Тя само гледа.

М. Колко зловещо!

К. Трябва много внимателно да размисляш, какво говориш.

М. Да обмисляш.

К. Да обмисляш, имам предвид.

М. Защо не избяга? Да живееш в някоя дупка?

К. Мислил съм и за това.

М. Защото те бяха две сами жени. Ти си искал да бъдеш джентълмен.

К. По-скоро, товарно добиче. (Патетично — опитите му да бъде циничен.)

М. И сега са в Австралия, за да съсипят живота на другите ти роднини.

К. Предполагам, че е така.

М. Пишат ли ти?

К. Да. Мейбъл не.

М. Ще ми прочетеш ли някое писмо?

К. За какво?

М. Ще ми бъде интересно.

К. (Голяма вътрешна борба.) Тази сутрин получих едно. У мен е. (Много увъртат, но накрая извади писмото от джоба си.) Те са глупави.

М. Нищо. Прочети ми го. Цялото.

Той седеше до вратата, а аз плетях, плетях, плетях — не помня писмото дума по дума, но беше нещо такова: Мили Фред, (така ме нарича, каза той, не й харесва Фердинанд — пламнал от притеснение). Много се радвам, че получих твоето писмо и както ти писах в моето последно, парите са твои, а Бог беше много милостив към теб и сега ти не трябва да се възгордяваш при тази милост и ми се ще да не беше предприемал тази стъпка, чичо ти Стив казва, че имотите носят повече неприятности, отколкото си струват. Забелязвам, че не отговаряш на въпроса ми за жената за чистене. Знам какви са мъжете и си спомням какво казват хората, че чистотата е второто нещо след набожността. Нямам право, а и ти беше много щедър, Фред, чичо Стив, момчетата и Гърти не могат да разберат защо не дойде тук с нас. Гърт каза тази сутрин, че мястото ти е тук при нас, но не си мисли, че съм неблагодарна. Надявам се Всевишният да ми прости, но това беше голямо пътуване, няма да познаеш Мейбъл, почерняла е от слънцето тук, много е хубаво, но не ми харесва прахта. Всичко се цапа и те живеят по-различно от нас у дома, говорят английски по̀ като американци (дори и чичо Стив), отколкото нас. Не бих съжалявала, ако се приберях в къщи, на „Блекстън роуд“, тревожа се като си помисля за влагата и мръсотията, надявам се, че си направил каквото ти заръчах, да проветриш стаите и бельото, както казах и да вземеш добра прислужничка както казах и се надявам, че и ти мислиш така.

Фред, тревожа се с всичките тези пари да не се главозамаеш, пълно е с хитри нечестни хора (иска да каже жени, поясни К.) наоколо в тези дни, отгледахте както можах и ако сгрешиш, ще е същото сякаш съм го сторила аз. Няма да покажа това писмо на Мейбъл тя казва, че не харесваш такива неща. Знам, че си надхвърлил възрастта (има предвид, минал съм двадесет и една, поясни К.), но се тревожа за тебе, заради всичко, което се случи (има предвид, че съм сирак).

Мелбърн ни хареса, той е много голям град. Следващата седмица отиваме в Брисбън, за да гостуваме на Боб и на жена му. Тя ни написа хубаво писмо. Ще ни чакат на гарата. Чичо Стив, Гърти и децата ти изпращат много поздрави. Също, Мейбъл и вечно любящата те.

След това пише, че не бива да се тревожа за парите, стигали им. После се надява да взема жена, която ще работи както трябва, казва, че младите на днешно време, не чистят както трябва.

(Последва дълго мълчание)

М. Мислиш ли, че това е хубаво писмо?

К. Тя винаги пише така.

М. Гади ми се от него.

К. Тя никога не е учила където трябва.

М. Не ме дразни езика й. Гадният й дребен ум.

К. Тя ме прие.

М. Точно така. Тя те прие и продължава да те държи. Направила е от теб абсолютен глупак.

К. Много ти благодаря.

М. Но това е истина!

К. Да, ти си права. Както най-обикновено.

М. Не казвай това! (Оставих плетката и затворих очи.)

К. Тя не ме е командвала и наполовина, колкото ти.

М. Аз не те командвам. Мъча се да ти помогна.

К. Учиш ме да я презирам и да мисля като теб, но ти скоро ще си отидеш и аз ще остана без никой.

М. Сега се самосъжаляваш.

К. Ето това не разбираш. Ти само трябва да отидеш някъде, хората те харесват, можеш да говориш с всеки, разбираш разни неща, но когато…

М. Млъкни! Достатъчно грозен си и без да започваш да скимтиш!

Взех плетката и я оставих настрани. Когато се огледах, той стоеше с отворена уста, мъчеше се да каже нещо. Знаех, че ще го засегна, знаех, че заслужава да го засегна, и ето ти сега — засегнах го. Изглеждаше толкова мрачен. А си спомнях, че ми позволи да се разходя в градината. Бях изпълнена със злоба.

Отидох при него и му казах, съжалявам, подадох му и ръка, но той не я взе. Странно беше, наистина има нещо като достойнство, наистина беше обиден (може би това беше цялата работа) и ми го показваше. И така, хванах го за ръката, накарах го да седне отново и му казах, че ще му разкажа една вълшебна приказка.

Имало едно време, започнах аз (той гледаше горчиво, горчиво към пода), едно много грозно чудовище, което пленило една принцеса и я затворило в тъмницата на своя замък. Всяка вечер то я карало да седи при него и да му казва: „Ти си много красив, господарю мой“. Но всяка вечер, вместо това, принцесата казвала: „Ти си много грозно, чудовище такова“. И винаги чудовището се натъжавало и започвало да гледа пода. И така, една вечер принцесата му казала: „Ако направиш еди-какво си, или еди-що си, може и да станеш красив“. Но чудовището само отговаряло: „Не мога, не мога“. Принцесата повтаряла: „Опитай, опитай“. Но чудовището пак се инатяло: „Не мога, не мога“. Всяка вечер същото. То я помолило да го излъже, но тя не искала. И си помислила, че наистина му харесва да бъде чудовище, при това грозно. Тогава, един ден, след като му казала за петдесети път, че е грозно, тя забелязала, чудовището плаче. И му казала: „Можеш да станеш много красиво, ако направиш само едно нещо. Ще го направиш ли?“ „Да“, отвърнало чудовището. „Поне ще се опитам.“ Тогава ме пусни, казала тя. И то я пуснало. Изведнъж, тогава, то престанало да бъде грозно, оказало се, че е омагьосан принц. И той излязъл с принцесата от замъка. И заживели в щастие.

Знаех, че е глупаво, още докато говорех. Екзалтирано. Той не каза нищо, само гледаше пода.

Сега е твой ред да ми кажеш приказка, подканих го аз.

А той каза, обичам те.

И, да, тогава той имаше повече достойнство от мен, аз се чувствах малка, злобна. Винаги подиграваща се, винаги язвителна, изпълнена с неприкрита омраза. Смешно, седяхме мълчаливо един срещу друг и ме обзе едно чувство, нещо, което бях усещала един или два пъти преди това, една особена близост — не любов или привличане, не и съчувствие, в никакъв случай. По-скоро усещането за свързани съдби. Сякаш бяхме претърпели корабокрушение и бяхме сами на остров — или сал — заедно.

Чувствам и тъгата на неговия живот, ужасно е. А също така, на живота на скапаната му леля, братовчедка му и роднините им в Австралия. Цялото му непоносимо, тъпо, безнадеждно тегло. Като рисунките на Хенри Мур, изобразяващи хора в метрото по време на бомбардировките. Хора, които никога няма да виждат, да чувстват, да танцуват, да рисуват, да плачат, когато слушат музика, няма да чувстват света, западния вятър. Никога няма да бъдат, в истинския смисъл.

Само тези две думи, изречени и почувствани, обичам те.

Без никаква надежда. Каза ги, както би казал, болен съм от рак.

Неговата вълшебна приказка.

31-ви октомври

Нищо. Тази вечер го психоанализирах.

Така вцепенено седеше до мен.

Гледахме гравюрите на Гоя. Може би заради самите гравюри, но той седеше, а на мен ми се струваше, че всъщност не ги гледа. А само мисли, че е толкова близо до мен.

Задръжките му. Абсурдно е. Говорех му, сякаш не е никакъв проблем да стане нормален. Сякаш не беше маниакът, който ме държи затворена. А приятен млад човек, който има нужда веселата му приятелка леко да му се скара.

Това е, защото не виждам никой друг. Той става нормата. Забравям как се сравнява.

Един друг път с Д. П. Беше скоро след ледения душ (това, което каза, за работите ми). Една вечер бях неспокойна. Отидох до тях. Около десет. Беше по халат.

Тъкмо си лягах, каза ми.

Исках да послушам малко музика, казах му аз. Но ще си отида. Не си отидох.

Късно е, каза той.

Потисната съм. Беше такъв гаден ден, а Карълайн се държа толкова глупаво на вечеря.

Той ме пусна да се кача горе, сложи ме да седна на кушетката, загаси лампите и през прозорците нахлу луната. Падаше на краката и на скута ми, през капандурата, прекрасна, бавна, сребърна луна. Плуваща. А той седеше на креслото в другия край на стаята, в сенките.

Музиката.

Вариациите на Голдберг.

Към края имаше една, много бавна, много проста, много тъжна, но толкова красива, отвъд думите, отвъд картините, само музика, красива на лунната светлина. Лунна музика, така сребриста, така далечна, така благородна.

Ние двамата в стаята. Без минало, без бъдеще. Дълбоко, напрегнато сега. Чувството, че всичко трябва да свърши — музиката, ние, луната, всичко; че ако достигнеш до същността на нещата, ще намериш само тъга и тъга, навсякъде; но красива сребриста тъга, като изображение на Христос.

Приемането на тъгата. Съзнанието, че да се преструваш, че всичко е весело, е предателство. Предателство към всички тъжни в този момент, към всички тъжни когато и да било, предателство към тази музика, към истината.

В целия хаос и бъркотия, в захабеността и бизнеса на Лондон, преследването на кариери, печеленето на грошове, изкуствата, ученето, трескавото поливане на жизнения опит — изведнъж тази тиха сребърна стая, пълна с тази музика.

Като в Испания, когато спахме на открито и гледахме небето през клоните на смокините, звездните пътища, великите океани и морета от звезди. Усещахме какво значи да си във Вселената.

Разплаках се. Безшумно.

На края той каза, сега мога ли да си легна? Внимателно, леко подигравателно, ме връщаше отново на земята. И си тръгнах. Не мисля, че казахме нещо. Не мога да си спомня. Усмихваше се с малката си, суха усмивка, виждаше, че се вълнувам.

Перфектният му такт.

Онази нощ бих спала с него. Ако беше поискал. Ако беше дошъл и ме беше целунал.

Не заради него, заради това, че съм жива.

1-ви ноември

Нов месец, нов късмет. Мисълта за прохода ме тормози, но проблемът досега беше да намеря нещо, с което да изровя мазилката. Вчера, когато правех затворническата си разходка във външната изба, видях един пирон. Голям, стар, до стената в далечния ъгъл. Изпуснах си кърпичката, за да мога да го разгледам по-добре. Не можех да го взема, той винаги ме наблюдава толкова внимателно. А и не е много удобно с вързани ръце. Днес, когато бях до пирона (той винаги сяда горе на стълбите), му казах (съвсем умишлено), изтичай да ми донесеш цигара. На стола до вратата са. Разбира се, че не искаше. Попита, каква е играта този път?

Ще стоя тук, няма да мърдам.

Защо не си ги вземеш сама?

Защото понякога ми се ще да си спомня дните, когато мъжете бяха мили с мен. Това е всичко.

Не мислех, че ще стане. Но успях. Внезапно той реши, че не мога да направя нищо опасно, че нищо не мога да взема. (Когато излизам тук, той заключва всичко в едно чекмедже.) Така че отиде. Само за секунда. Но аз се наведох светкавично, грабнах пирона и го пуснах в джоба на полата си — специално поставен — застанах точно както ме остави и той влезе със скок. Сега имах пирон. И го накарах да си мисли, че може да ми се довери. С един куршум, два заека.

Нищо особено. Но ми се струва огромна победа.

Започнах да осъществявам плана си. От дни разправях на Калибан, че не виждам защо М. и Т. трябва да са в неведение за мен. Поне можеше да им съобщи, че съм жива и съм добре. Тази вечер, след като се нахраних, му казах, че може да вземе обикновена хартия и плик, да си сложи ръкавици и така нататък. Опита се да се измъкне, както обикновено. Но аз не го оставих. Разгромявах всяко възражение. Най-накрая почувствах, че е готов да го направи заради мен.

Казах му, да пусне писмото в Лондон, за да заблуди полицията. И че ми трябват най-различни неща от там. Трябва да го държа настрана поне три или четири часа. Заради алармената система за крадци. След това ще се опитам да изкопая моя тунел. Мисля си, че след като стените на тази и външната изба са от камъни, не от бетон, между тях трябва да има само пръст. Само трябва да махна зидарията и ще попадна на мека земя (представям си).

Може би е безумно, но горя от нетърпение да опитам.

Тази жена, Нилсен.

Два пъти я срещах у Д. П., когато там имаше и други хора — единият беше съпругът й, датчанин, нещо като търговец. Говореше перфектен английски, толкова перфектен, че звучеше не както трябва. Като имитация.

Веднъж я срещнах, когато излизаше от фризьорския салон, а аз отидох там, за да запазя час за Карълайн. На лицето й се появи тази лигаво-весела физиономия, която жени като нея използват пред момичета на моите години. Мини я нарича „добре дошла в бандата на жените“. Тя означава, че смятат да се отнасят с теб като с голям човек, но не те смятат за голям, а и освен това, страшно ти завиждат.

Искаше да пием кафе. Бях глупава, трябваше да излъжа нещо. Беше само дрънканици за мен, за дъщеря й, за изкуството. Познава доста хора и се опита да ме зашемети с имена. Но аз уважавам това, което хората мислят за изкуството. Не какво или кого познават.

Знам, че не може да е лесбийка, но така се хваща за думите ти. Очите й са пълни с неща, които не смее да ти каже. Но иска да я попиташ.

Ти не знаеш, какво е имало и какво все още има между мен и Д. П., сякаш ми казваше тя. Предизвиквам те, попитай ме. Говореше за „Шарлот стрийт“ в края на тридесетте и войната. Дилън Томас. Д. П.

Той те харесва, каза ми.

Знам, отговорих аз.

Но се изненадах. От това, че знае (той ли й е признал), от това, че иска да говори за това. Знам, че искаше.

Винаги си е падал по най-хубавите, засмя се тя.

Ужасно й се искаше да говори за това.

После дъщеря й.

На шестнадесет е, каза ми. Просто не мога да стигна до нея. Понякога, като й говоря, се чувствам като животно в зоопарка. Тя седи навън и ме гледа.

Знаех, че го е казвала и друг път. Или го е чела някъде. Винаги си личи.

Всички жени като нея са еднакви. Не тийнейджърите и дъщерите се различават. Ние не сме се променили, просто сме млади. Променили са се глупавите нови хора на средна възраст, които искат да са млади. Това отчаяно, глупаво усилие да са с нас. Не могат да са нас. Не искаме да са с нас. Не искаме да носят дрехи като нас, да говорят като нас, да имат нашите интереси. Имитират ни толкова лошо, че просто не можем да ги уважаваме.

Но тази среща с нея ме накара да почувствам, че Д. П. ме обича (желае). Че между нас има дълбока връзка — неговата специфична обич към мен, това, че го харесвам (дори обичам, но не сексуално) по свой си начин — чувството, че пипнешком се приближаваме към компромис. Нещо като мъгла от неутолено желание и тъга помежду ни. Нещо, което другите хора (като тази Нилсен), никога няма да разберат.

Двама души в пустинята, мъчещи се да намерят и себе си, и оазиса, в който могат да живеят заедно.

Все повече и повече мисля така — ужасно жестоко е, че съдбата е поставила тези двадесет години помежду ни. Защо той не беше на моята възраст или аз на неговата? Но въпросът с годините не е факторът, който прави любовта немислима, а нещо друго, подобно на жестока стена, издигната помежду ни от съдбата. Сега вече не мисля. Стената е между нас, според мен, тя ни държи разделени.

2-ри ноември

След вечеря донесе лист и ми продиктува едно абсурдно писмо, под което трябваше да се подпиша.

Тогава започнаха неприятностите. Бях подготвила малка бележка, написана с най-дребния ми почерк, която мушнах в плика, без той да ме види. Беше много малка. В най-хубавите шпионски романи нямаше да я забележат.

Но той я видя.

Това го разстрои. Накара го да види нещата в студената светлина на реалността. Но истински се изуми, че се страхувам. Не може да си представи, че би могъл да ме изнасили, или убие, а това все пак е нещо.

Оставих го да излее яда си, но накрая се опитах да бъда мила с него (защото знаех, че трябва да го накарам да пусне писмото). Беше трудна работа. Никога не бях го виждала толкова ядосан.

Не би ли сложил точка и не би ли ме пуснал да си вървя?

Не.

Тогава какво иска да прави? Да спи с мен?

Такъв поглед ми хвърли, сякаш наистина го отвращавам.

Тогава ми дойде вдъхновението. Разиграх малка шарада. Ориенталската му робиня. Обича да се правя на глупачка. Най-тъпите неща, които измислям, той нарича остроумни. Дори понякога се присъединява, препъва се след мен (не че аз съм блестяща) като жираф.

Така че, накарах го да ме остави да напиша друго писмо. Отново погледна в плика.

След това го убедих да отиде до Лондон, според плана ми. Дадох му списък с нелепици (повечето от тях не ми трябваха, но щяха да го забавят), които да ми купи. Казах му, че е невъзможно да се проследи писмо, пуснато в Лондон. Харесва му да му се умилквам, звяр.

Едно желание — не, аз не го моля за нищо, аз му заповядвам. Изкомандвах го да ми купи картина на Джордж Пейстън. Дадох му списък на галериите, където би могъл да намери нещо от Д. П. Дори се опитах да го накарам, да отиде до ателието.

Но веднага щом чу, че е в Хампстед, надуши нещо. Пожела да узнае, дали не познавам този Д. П. Отговорих му, не, само по име. Но не звучеше много убедително; и се страхувах, че няма никъде да намери негова картина. Така че му казах, той не ми е много близък приятел, много е възрастен, но е добър художник и има голяма нужда от пари, а аз много бих искала да имам негови картини. Бихме могли да ги окачим по стените. Ако ги купиш направо от ателието, няма да плащаш комисиона на галериите, но виждам, че те е страх да отидеш, така че край. Естествено, не се хвана на това.

Искаше да знае, дали Д. П. не от цапачите-бояджии. Аз само го изгледах.

К. Пошегувах се.

М. Не се шегувай.

След малко се поинтересува какво би могъл да обясни, ако го питат, кой му е дал адреса и така нататък.

Казах му какво би могъл да обясни, а той отговори, че ще си помисли, което на калибански означава „не“. Прекалено беше да очаквам това от него; а в галериите по всяка вероятност нямаше да намери нищо.

Но и не се тревожа, защото смятам утре по това време да не съм тук. Ще избягам.

Ще тръгне след закуска. Ще ми остави обяда. Така че, ще имам на разположение четири или пет часа (освен ако ме излъже и вземе не всичко, което поисках, но досега такова нещо не се е случвало).

Тази вечер ми стана тъжно за Калибан. Когато ме няма, той наистина ще страда. Нищо няма да има. Ще остане сам със сексуалната си невроза, с класовата си невроза, с безполезността си, с празнотата си. Сам си го търси. Не го съжалявам наистина. Но не съм и напълно безразлична.

4-ти ноември

Вчера не можах да пиша. Много ми дойде.

Бях толкова глупава. Успях да го разкарам от тук за цял ден. Имах на разположение часове, за да избягам. Но никога не си бях представяла истинските проблеми. Представях си как с шепи греба мека, рохкава пръст. Пиронът се оказа безпредметен — не можеше да кърти мазилката както трябва. А си мислех, че ще се изрони като две и две. Беше ужасно твърда. Часове минаха, докато извадя един камък. Зад него нямаше пръст, а друг камък, по-голям, варовик, и дори не се виждаха краищата му. Извадих още един, но без полза. Отзад беше все същият голям блок. Започнах да се отчайвам, разбрах, че няма да мога да прокопая тунел. Ударих обезумяла вратата, опитах се да я отворя с пирона и успях единствено да нараня ръката си. Това е всичко. Постигнах това, че си изпочупих ноктите и ме болеше.

Просто не съм достатъчно силна, нямам инструменти. Дори и ако имах инструменти, все едно.

Накрая сложих камъните на мястото им, раздробих изкъртената мазилка (доколкото успях), смесих я с талк и вода и се опитах да прикрия дупката. Типично за състоянията, в които изпадам тук — изведнъж реших, че копаенето трябва да продължи няколко дни, че единствената глупост е да си мисля, че ще го направя наведнъж.

Така че отделих много време, в опити да замаскирам мястото.

Но беше безполезно. Непрекъснато падаха малки парченца, а и бях почнала на най-видното място, където той нямаше как да не забележи.

Така че се отказах. Изведнъж реших, че това е дребно, глупаво, безполезно. Като лоша рисунка. Неспасяемо.

Когато той се върна най-накрая, видя веднага. Винаги когато влиза, най-напред нюха наоколо. След това провери докъде съм стигнала. Седях на леглото и го гледах. После хвърлих по него пирона.

Замаза камъните на местата им. Каза, че зад тях има плътна варовикова скала.

Не исках да говоря с него цялата вечер, не исках да погледна нещата, които донесе, макар че едно от тях явно беше картина.

Взех хапче за сън и си легнах веднага след вечеря.

Тогава, тази сутрин (събудих се рано), преди той да слезе, реших да отмина събитието, като нещо маловажно. Да бъда нормална.

Да не се предавам.

Разопаковах всичко, което донесе. Най-напред, наистина имаше картина от Д. П. Рисунка на момиче (млада жена), гола, не приличаше на нищо негово, което бях виждала и ми се стори, че я е рисувал преди много време. Негова е. Неговите изчистени линии, омразата към хаоса. Тя е полуобърната, окача или откача рокля от една кука. Хубаво лице? Трудно е да се каже. Доста тежко тяло. По-лоша е от десетки други работи, които е рисувал след това.

Но е истинска.

Целунах я, когато я разопаковах. Гледах на някои от линиите не като на линии, а като на неща, които той е докосвал. Цяла сутрин. Сега.

Не любов.

Човечност.

Калибан се изненада, когато видя колко съм весела, когато влезе. Благодарих му за всичко, което купи. Казах му, не може да си истински затворник, ако не се опиташ да избягаш и хайде да не говорим за това — окей?

Каза ми, че е телефонирал на всички галерии, които му бях дала. Имало само това нещо.

Много ти благодаря, отговорих. Може ли да я задържа тук? И когато си отида, ще ти я оставя. (Няма — и без това той каза, че предпочита да има някоя моя рисунка.)

Попитах го дали е пуснал писмото. Отговори, че е, но забелязах, че се изчервява. Казах му, че му вярвам, и че ако не го е пуснал, това ще е наистина толкова мръсен номер, че просто съм сигурна, че го е направил.

Почти съм убедена, че е минал метър, както и с чека. Той би го направил. Но не мога и да му кажа нищо, което да го накара да го пусне. Така че реших, ще предполагам, че го е пуснал.

Полунощ. Трябваше да спра. Той слезе.

Слушах плочите, които ми донесе.

„Музика за ударни и чембало“ на Барток.

Най-хубавото.

Накара ме да си припомня „Колюр“ миналото лято. Денят, когато с френските студенти отидохме през корковите дъбове към кулата. Дъбовете. Абсолютно нов цвят, изумително кафяво, ръждиво, кървящо, на местата, откъдето са изрязали корка. Цикадите. Необятното синьо море през стволовете, горещината и миризмата на всичко изгоряло в нея. Пиърс и аз, и всички освен Мини бяхме като опиянени. Спяхме под навеса, събуждахме се, вперили погледи през листата в кобалтовосиньото небе, мислехме си, колко е невъзможно да нарисуваш някои неща, как може някакъв си син пигмент въобще да изрази живата, синята светлина на небето? Изведнъж усетих, че не искам да рисувам, рисуването значеше да се показваш, истината беше да преживяваш и да преживяваш завинаги.

Красивото чисто слънце, върху кървавочервените стебла.

И на връщане говорих надълго и нашироко с приятното, стеснително момче Жан-Луис. Лошият му английски и моят лош френски, но все пак се разбирахме. Беше ужасно притеснителен. Уплашен от Пиърс. Изпълнен с ревност. С ревност, защото глупавият простак Пиърс ме беше прегърнал. И тогава разбрах, че иска да стане свещеник.

Пиърс беше толкова груб след това. Тази глупава, непохватна мъжка английска жестокост към истината, страхът да бъдеш добър. Той, разбира се, не можеше да не види, че бедният Жан-Луис ме харесва, че го привличам сексуално, но не усети дори, че имаше и онова другото нещо, не истинската срамежливост, по-скоро решимостта да бъде свещеник и да продължи да живее на този свят. Просто, едно невероятно усилие да бъдеш наясно със себе си. Все едно да унищожиш всичките си рисунки и да започнеш отначало. Само че, той трябваше да го прави всеки ден. Всеки път, когато види момиче, което му харесва. А Пиърс само би могъл да каже: „Бас хващам, че сънува мръсни сънища за теб“.

Толкова е зловеща тази арогантност, тази безчувственост на момчетата, които са учили в частни училища. Пиърс не спира да говори, че мрази Стоу. Сякаш това решава нещо, сякаш ако мразиш нещо, то не ти влияе. Винаги мога да позная, ако не разбира нещо. Става циничен, казва нещо шокиращо.

Когато по-късно споменах това на Д. П., той само каза, горкият жабар, сигурно на колене се е молил на Бога, да успее да те забрави.

Гледаме как Пиърс хвърля камъни в морето — къде беше това? Някъде близо до Валенсия. Толкова красив, като млад бог, целия златистокафяв, с тъмната си коса. Банските му. И Мини каза (тя лежеше до мен, о, колко ясно го виждам), тя каза, нали щеше да е чудесно, ако Пиърс беше ням.

И после попита, би ли могла да спиш с него?

Отговорих, не. После, че не знам.

Пиърс дойде точно тогава и пожела да разбере защо тя се усмихва.

Нанда току-що ми разкри една тайна, каза му тя, за теб.

Той пусна някаква калпава шега и отиде с Питър до колата, за да донесат обяда.

Каква е тайната, поисках да знам.

Че тялото побеждава ума.

Умната Кармен Грей винаги знае какво да каже.

Очаквах, че ще кажеш това. Тя рисуваше линии в пясъка, а аз лежах по корем и я гледах. Тя продължи, имах предвид, че той е толкова ужасно хубав, че можеш да забравиш колко е глупав. Би могла да си помислиш, ще се омъжа за него и ще го обуча. Нали? И знаеш, че не е възможно. Или би могла да спиш с него само за удоволствие и един ден изведнъж да разбереш, че си влюбена в тялото му и не можеш да живееш без него, и ще трябва да търпиш празната му глава завинаги.

След малко попита, не те ли ужасява това?

Не повече, от много други неща.

Говоря сериозно. Ако се омъжиш за него, никога няма да ти проговоря.

И наистина беше сериозна. Този много бърз, стеснителен поглед, който умее да хвърля, като копие. Аз станах, целунах я и отидох да посрещна момчетата. Тя остана там, загледана в пясъка.

Ние и двете сме ужасни разнищвачки. Няма спасение, такива сме. Но тя винаги е казвала, вярвам, че това е така, ще го направя така. Трябва да бъде някой, който поне чувстваш, че ти е равен, който може да разнищва нещата поне колкото и ти. И тогава това с тялото остава на втори план. Винаги съм си мислила, Кармен ще остане поредната стара мома. Твърде сложно е всичко, за да можеш да се оправиш с предварително подготвени идеи.

Но сега си мисля за Д. П. и го сравнявам с Пиърс. Пиърс няма нищо в своя полза. Само златно тяло, хвърлящо безцелно камъни в морето.

5-ти ноември

Тази вечер го побърках.

Започнах да хвърлям предмети горе. Първо възглавнички, после чинии. Копнеех да ги счупя.

Но бях гадна. Наистина. Разглезена. Той изтърпя всичко. Толкова е слаб. Трябваше да ме удари през лицето.

Улови ме, за да не мога да счупя още една от нещастните му чинии. Толкова рядко се докосваме. Мразя това. Беше като ледена вода.

Дръпнах му една лекция. Казах му всичко за него и какво трябва да направи в живота си. Но не ме слуша.

Харесва му да говоря за него. Няма значение какво.

Повече няма да пиша. Чета „Разум и чувствителност“[30] и трябва да разбера какво ще стане с Мериан. Мериан съм аз, Елионор съм аз, такава каквато трябва да бъда.

Какво ще стане, ако катастрофира? Ако получи удар? Каквото и да било друго?

Ще умирам.

Не бих могла да се измъкна. Предния ден успях да докажа само това.

6-ти ноември

Следобед е. Днес не обядвах.

Още едно бягство. На косъм, стори ми се, по едно време. Но не стана. Той е сатана.

Опитах номера с апандисита. Намислих го преди седмици. Винаги го смятах за нещо, като последна възможност. Нещо, в което нямам право да сгреша, поради неподготвеност. Дори не го написах тук, за да не би случайно да го види.

Натрих лицето си с талк. Когато почука, глътнах цяла купчина предварително събрана сол, с вода, и си бръкнах в гърлото, стана точно навреме, той влезе и видя как повръщам. Разиграх страхотен етюд. Лежах на леглото, косата ми беше в безпорядък и се държах за корема. Още по пижама и пеньоар. Леко стенех, сякаш съм ужасно смела. През цялото време стоеше и питаше, какво ти става, какво ти става? И проведохме някакъв болезнено несвързан разговор. Калибан се мъчеше да ме убеди, че няма нужда да ходя в болница, аз настоявах, че трябва да ме заведе. Тогава изведнъж той отстъпи. Измърмори нещо за „това е края“ и се втурна навън.

Чух да се отваря вратата, но не чух резетата. После външната врата. И настъпи тишина. Беше странна. Толкова внезапна, пълна. Бях успяла. Обух някакви чорапи и обувките си, изтичах до вратата. Беше открехната инч или два — отворена. Помислих си, може да е капан. Така че продължих да се преструвам, отворих леко вратата и го повиках по име, тихо, после закуцуках немощно през избата и нагоре по стълбите. Виждах светлината, не беше заключил и външната врата. Като светкавица ми мина през ума, че той би направил точно това — не би повикал лекар, би избягал. Би се побъркал окончателно. Но щеше да вземе караваната. Щях да чуя мотора. Не чух нищо. Трябваше да изчакам няколко минути, трябваше да предвидя, но не можах да издържа напрежението. Отворих вратата и излетях навън. Беше там. Внезапно. В дневната светлина.

Чакащ.

Не можех да се преструвам повече на болна, бях си сложила обувките. В ръката му имаше нещо (чук?), очите му бяха особени, разширени, сигурна бях, че ще се нахвърли върху мен. За момент останахме неподвижни, и двамата не знаехме какво да правим. После се обърнах и изтичах назад. Не знам защо, не се и замислих. Той тръгна след мен, но когато видя, че влизам вътре, спря (инстинктивно усещах, че ще го направи — тук долу е единственото място, където не се боя от него). Чух как идва и пуска резетата.

Знаех, че така трябваше да постъпя. Това спаси живота ми. Ако се бях разпищяла или се бях опитала да избягам, щеше да ме пребие до смърт. Понякога е като обладан от нечиста сила, напълно престава да се контролира.

Неговият номер.

(Полунощ.) Донесе ми вечерята. Дума не каза. Цял следобед употребих, за да нарисувам историята му в картинки, като комикс. Ужасяващата история на безобидното момче. Абсурдно. Но трябва да държа реалността и ужаса настрана. Той започва като приятен дребен чиновник и завършва като разпенено чудовище от филмите на ужасите.

Когато си тръгваше му я показах. Не се засмя, само я разгледа внимателно.

Това е естествено, каза той. Имаше предвид това, че му се подигравам толкова.

Аз съм един от многото му екземпляри. Когато се опитам да излетя, той ме мрази. Трябва да съм умряла, забодена на карфица, винаги еднаква, винаги красива. Знае, че част от красотата ми е самият факт, че съм жива, но той иска мъртвата мен. Иска ме жива-но-мъртва. Днес го почувствах много силно. Това, че съм жива, че се променям, че имам отделен ум и различни настроения, все повече го дразни.

Той е непоклатим; невъзмутим, с желязна воля. Един ден ми показа това, което нарича бурканче за умъртвяване. Аз съм затворена в него. Крилата ми пърхат и се блъскат в стъклото. Понеже то е прозрачно, все още ми се струва, че мога да се измъкна. Имам надежда. Но всичко е само илюзия.

Дебела, кръгла стена от стъкло.

7-ми ноември

Как се влачат дните. Днес. Непоносимо дълго.

Единствената ми утеха е картината на Д. П. Тя ме пленява. Всекиго би пленила. Единственото живо, неповторимо, сътворено нещо тук. Първото, което поглеждам като се събудя, последното, преди да си легна. Седя пред нея и я гледам. Знам всяка линия. Единият й крак е малко замазан. Има някаква лека разбалансираност в цялата композиция, сякаш някъде нещо дребно липсва. Но живее.

След вечеря (отношенията ни пак са нормални), Калибан ми подаде „Спасителят в ръжта“ и обяви, прочетох я. Веднага по тона му разбрах, че иска да каже:

„И не ми се стори кой знае какво.“

Чувствам се събудена, ще напиша един диалог.

М. Е?

К. Не виждам много смисъл в нея.

М. Предполагам разбираш, ме това е едно от най-брилянтните изследвания за юношеството, писани някога.

К. Мисля, че е бъркотия.

М. Разбира се, че е объркан. Но и разбира, че е объркан, опитва се да изрази това, което чувства, той е човешко същество, въпреки всичките си недостатъци. Не ти ли е жал за него?

К. Не ми харесва как говори.

М. На мен не ми харесва как ти говориш. Но не считам, че заради това не заслужаваш да те забелязвам, да ти съчувствам.

К. Предполагам, че е много интелигентно. Да пишеш така и всичко останало.

М. Дадох ти да прочетеш тази книга, защото си помислих, че ще разбереш колко приличаш на него. Ти си един Холдън Колфийлд. Той не се побира никъде, както и ти.

К. Не се учудвам, както я кара. Не се и опитва да се побере.

М. Мъчи се да създаде някаква реалност в живота си, нещо нормално.

К. Не е правдоподобно. Да ходи в лъскаво училище, техните да имат пари, и той да се държи така. Според мен е нереално.

М. Знам кой си ти. То си Старецът от морето.

К. Кой е той?

М. Ужасният старец, който Синдбад мореплавателя трябвало да носи на гърба си. Това си ти. Увисваш на гърба на всичко жизнено, всичко, което се опитва да бъде честно и свободно, и го смачкваш.

Няма да продължавам. Започнахме да спорим — не, ние не спорим, по-скоро аз казвам нещо, а той се мъчи да се изкопчи от него.

Вярно е. Той е Старецът от морето. Не мога да понасям глупави хора като Калибан, с тежкия им баласт от дребнавост и егоизъм, всякакъв вид злоба. И онези — малкото, които трябва да ги влачат на гърба си. Лекарите, учителите, художниците — не че сред тях няма предатели, но цялата надежда е у тях — у нас.

Защото съм една от тях.

Аз съм една от тях. Чувствам го и съм се опитвала да го докажа. Чувствах го през последната година в „Лейдимонт“. Бяхме малко, на които наистина ни пукаше, и останалите, глупавите, снобките, бъдещите дебютантки, и татини дъщерички, почитателки на коне, секс-котенца. Никога няма да се върна в „Лейдимонт“. Защото не мога да понасям задушливата атмосфера на „направените“ неща, „приличните“ хора и „приятното“ държане. (Бодичеа написа „въпреки странните й политически възгледи“ за моя доклад — как смее!) Няма да се превърна в старо момиче, възпитавано на такова място.

Защо трябва да търпим този зверски калибанизъм? Защо всяко жизнено и творящо същество трябва да става жертва на голямата, универсална тъпота?

В тази ситуация аз съм типичен пример.

Мъченик. В затвор. Без възможност да расте. В ръцете на тази неприязън, тази омразна завист, тежка като воденичен камък, на калибаните на този свят. Защото всички те ни мразят, мразят ни за това, че сме различни, че не сме те, за това че те не са като нас. Те ни преследват, изтикват ни с тълпите си, изолират ни, прозяват се в лицата ни, завързват очите си, запушват ушите си. Правят всичко възможно, за да ни избягват и за да не ни уважават. Те пълзят след великите от нас, когато вече ги няма. Плащат с хилядарки за картините на Ван Гог и Модилиани, а биха ги заплюли, по времето, когато са били рисувани. Биха им се подигравали. Биха пускали груби шегички.

Мразя ги.

Мразя необразованите и невежите. Мразя надутите и фалшивите. Мразя завистливите и злобните. Мразя вкиснатите, подлите, дребните. Мразя всички обикновени тъпи малки хора, които не се срамуват, че са тъпи и малки. Мразя тези, които Д. П. нарича Нови хора, новата класа с колите им, с парите им, с телевизорите им, с вулгарността им и с тъпото им, лепкаво подражаване на истинската буржоазия.

Обичам честността, свободата, себеотдаването. Обичам създаването, обичам творенето, обичам да стигам докрай, обичам всичко, което не стои като наблюдател и не имитира с мъртво сърце.

Един ден (в началото) Д. П. се смя, когато разбра, че подкрепям лейбъристите. Помня, че каза, ти поддържаш партията, която създаде Новите хора — разбираш ли това?

Отговорих (бях изненадана, защото от думите му, казани за други неща бях решила, че също е лейбърист, знаех, че някога е бил комунист), предпочитам да има Нови хора, отколкото бедни хора.

Той каза, Новите хора пак са бедни хора, тяхната мизерия е от нов тип. Онези нямат никакви пари, тези нямат никакви души.

Неочаквано ме попита, чела ли си „Майор Барбара“?

Как там се доказвало, че хората първо трябва да бъдат осигурени финансово, след това можело да се спасят душите им.

Забравиха само едно нещо, каза той. Въведоха социалната държава, но забравиха за самата Барбара. Охолство, охолство и нито една душа на хоризонта.

Знам, че някъде греши (преувеличаваше). Човек трябва да е от левицата. Всички свестни хора, които съм срещала, са били против консерваторите. Но разбирам какво го тревожи, искам да кажа, аз също я чувствам все повече и повече, тази ужасна тежест на малките Нови хора, върху всичко. Унищожаваща всичко, вулгаризираща всичко. Изнасилват страната, както казва Т., когато изпадне в такова настроение. Всичко е масово производство. Масово всичко.

Знам, не би трябвало да се изправим срещу стадото, да овладеем бяга му — като във филм за Дивия запад е. Работи за тях и ги търпи. Никога няма да се кама да живея във висините, това е най-отвратителното нещо, да напуснеш живота какъвто е, само защото не ти харесва. Но понякога те хваща страх като си помислиш каква борба е той, ако го приемеш сериозно.

Всичко това са само приказки. Може би ще срещна някого, ще се влюбя, ще се омъжа за него и нещата ще се променят, повече нищо няма да ме интересува. Ще стана Малка жена. Една от враговете.

Но сега се чувствам така. Чувствам, че принадлежа към нещо като тайно братство от хора, които трябва да се изправят срещу останалите. Знам кои са те — известни, живи и мъртви, борили се за истинските неща, рисували и творили истински, и неизвестни, които познавам, които не лъжат, които се опитват да не мързелуват, да бъдат човечни и интелигентни. Да, хора като Д. П. с всичките му недостатъци. Неговият Недостатък.

Те дори не са добри хора. Те имат своите моменти на слабост. Моменти на секс и моменти на алкохол. На пари и на страх. Те прекарват почивните си дни във висините. Но са част от братството.

Малкото.

9-ти ноември

Аз съм суетна. Искам да бъда една от тях, а това не е същото нещо.

Разбира се, Калибан не е типичен представител на Новите хора. Той е безнадеждно изостанал от времето си (казва „радиоапарат“ вместо транзистор). И липсата му на увереност. Онези не се срамуват от себе си. Спомням си как Т. говореше, че се мислят за равни на най-добрите, веднага щом си купят телевизор и кола. Но дълбоко в себе си, Калибан е същия — налице е омразата към необикновеното, желанието всички да са като него. И ужасното му харчене на пари за каквото не трябва. Защо трябва хората да имат пари, щом не знаят как да ги употребят?

Всеки път като си помисля, колко е спечелил Калибан ми се гади. И всички други като него, които печелят.

Толкова себични, толкова зли.

Д. П. един ден каза, че честните бедни, всъщност са безпарични, вулгарни богати. Бедността ги принуждава да имат добри качества, да се гордеят с други неща, не с пари. После, когато спечелят, те не знаят какво да правят. Забравят всичките си стари добродетели, които не са истински, както и да ги погледнеш. Мислят, че единственото е да печелиш пари и да ги харчиш. Не могат и да предположат, че има хора, за които парите са нищо. Че най-красивите неща не зависят от парите.

Не съм искрена. Все още искам пари. Но знам, че не е хубаво. Вярвам на Д. П. — няма нужда да се осланям само на думите му, и без това виждам, че е така — той изобщо не се тревожи за пари. Има достатъчно, за да си купува материалите, да живее, да заминава на работно пътуване всяка година, да се справя някак си. И има десетки други — Питър. Бил Макдоналд. Стефан. Те не живеят в света на парите. Ако имат, те ги харчат. Ако нямат, минават и без това.

Хората като Калибан нямат глави, като за толкова пари. На тях им стига само малко, като на Новите хора, за да се превърнат в гадове. Всички тези ужасни типове, които не ми даваха стотинка, когато събирах помощи. Познавах ги, достатъчно ми беше да погледна лицата им. Буржоата дават, защото се притесняват, когато настояваш. Интелигентните хора дават или поне те гледат честно и казват „не“. Не се срамуват да откажат. А Новите хора са твърде стиснати, за да дадат, и твърде малки, за да го признаят. Като онзи ужасен човек в Хампстед (беше един от тях), който каза, ще ти дам половин лира, ако докажеш, че няма да отиде в нечий джоб. Мислеше си, че е забавен.

Обърнах му гръб, което не беше правилно, защото моята гордост не е толкова важна, колкото децата. Така че добавих половин лира вместо него.

Но още го мразя.

При Калибан е все едно, че някой го е заставил да изпие половин бутилка уиски. Не може да му понесе. Единствената причина преди това да е бил свестен е, че е бил беден. Принуден е бил да стои на едно място, да работи едно нещо. Същото е да сложиш слепец в бърза кола и да му кажеш да кара където и както си иска.

Ще завърша с едно хубаво нещо. Днес пристигна плочата на Бах, вече я чух два пъти. Калибан каза, че е „хубава“, но не бил „музикален“. Както и да е, изслуша я с каквато трябва физиономия. Ще чуя отново частите, които ми харесват. Ще лежа на леглото в тъмнината и ще си мисля, че съм с Д. П. и че той лежи някъде там, със затворени очи и хлътнали бузи, с еврейския си нос, сякаш в собствената си гробница. Само че в него няма нищо мъртвешко.

Дори и така да е. Тази вечер Калибан закъсня.

Къде беше, сопнах му се аз. То ме изгледа с изненада, не каза нищо. Толкова закъсня, казах му.

Нелепо. Исках да дойде. Често искам да дойде.

Толкова съм самотна.

10-ти ноември

Тази вечер имахме спор за парите му. Казах му, че трябва да даде повечето от тях някъде. Опитах се да го засрамя, за да ги даде. Но той не се доверява на нищо. Ето това не е наред с него най-вече. Като онзи в Хампстед, той не вярва, че тези, които събират пари, ще ги използват за това, за което казват, че ще ги използват. Мисли, че всички са нечестни, че всеки се опитва да прибере парите и да ги задържи за себе си.

Безполезно е да го убеждавам, че знам, че ще бъдат употребени за каквото трябва. Пита, откъде си толкова сигурна? И разбира се, не мога да му обясня. Мога само да му кажа, не се чувствам сигурна — те трябва да отидат там, където има нужда от тях. Той се усмихва, като че ли съм прекалено наивна, за да бъда права.

Обвиних го (не прекалено сърдито), че не е изпратил чека на организацията. Поисках да ми покаже разписката. Отговори, че е направил анонимно дарение и не е написал адреса си. На върха на езика ми беше да му кажа, че като изляза оттук ще отида и ще проверя. Но не го направих. Защото това щеше да е още една причина да не ме пусне. Беше почервенял, сигурна бях, че ме лъже, както излъга за писмото до М. и Т.

Не е толкова поради липса на щедрост, не е истинско скъперничество. Искам да кажа (забравяйки абсурдността на ситуацията), че е щедър към мен. Харчи стотици лири. Ще ме убие с добротата си. С шоколади и цигари, с шоколади и цветя. Онази вечер му казах, че искам някакъв френски парфюм — просто прищявка, наистина, защото мазето мирише на дезинфектанти и въздухоосвежител. Къпя се достатъчно често, но не се чувствам чиста. И казах, че ми се иска да можех да отида и да си избера аромата, който най-много ми харесва. Тази сутрин дойде с четиринадесет различни флакона. Беше опустошил магазина. Това е безумно. Четиридесет лири. Като в Приказките от хиляда и една нощ. Да си фаворитката на харема. Но единственият парфюм, който желая истински, е свободата.

Ако сложа пред него гладуващо дете, започна да го храня и той види, че се оправя и започва да расте, знам, че ще даде пари. Но всичко друго, освен това, за което плаща и взема сам, го прави подозрителен. Не вярва в никакъв друг свят, освен в този, в който сам живее, този, който вижда. Той е затворникът — в собствения си омразен, тесен, сегашен свят.

12-ти ноември

Остава само още една нощ. Не смея и да помисля, че може да не се отърва. Напоследък му напомнях непрекъснато. Но сега ми минава през ума, че трябваше да му го кажа повече или по-малко неочаквано. Днес реших утре вечер да организирам малко празненство. Ще му кажа, че вече изпитвам по-различни чувства към него, че искам да сме приятели и да се виждаме в Лондон.

И няма да е съвсем лъжа, чувствам някаква отговорност към него, която не разбирам съвсем. Толкова често го мразя, струва ми се, би трябвало да го мразя вечно. И въпреки това, невинаги. Жалостта ми побеждава и наистина искам да му помогна. Мисля си с кого бих могла да го запозная. Би могъл да отиде при психиатъра, приятел на Карълайн. Ще бъда като Ема и ще му уредя женитба, някоя малка женичка, с която да е гальовен, нормален и щастлив.

Знам, че трябва да се подготвя, да се стегна, в случай, че не ме освободи. Казвам си, че шансът да удържи на думата си е едно на хиляда.

Но той трябва да удържи на думата си.

Д. П.

Не съм го виждала от два месеца, повече от два месеца. Бях във Франция, в Испания, после у дома. (Два пъти се опитах да му се обадя, но него го нямаше през целия септември.) В отговор на писмата си получих картичка. Това беше всичко.

Първата вечер, когато се върнах при Карълайн, му се обадих по телефона и го попитах дали мога да мина да го видя. Каза, на следващия ден, тази вечер при него имало някакви хора.

Изглежда се зарадва, че ме вижда. Мъчех се да изглеждам така, сякаш не съм полагала старания да изглеждам хубава. А бях.

И му разказах всичко за Франция и Испания, Гоя и Алби, всичко останало. Пиърс. А той слушаше, не искаше да ми каже какво е правил, но по-късно ми показа какво е нарисувал на Хибридите. И се почувствах засрамена. Защото никой от нас не беше направил много нещо, бяхме прекалено заети с излежаването на слънце (искам да кажа, мързеливи) и с гледането на велики картини, за да нарисуваме кой знае какво.

Спрях се (след като правих излияния в продължение на половин час), говоря прекалено много.

Той отвърна, нямам нищо против.

Махаше ръждата от старо желязно зъбно колело с някаква киселина. Видял го при някакъв вехтошар в Единбург и го донесъл чак дотук. Имаше странни, наклонени зъби, той смяташе, че е от стар часовник на кула. Много елегантни, наклонени спици. Беше красиво.

Дълго време не казахме нищо, аз се бях облегнала на тезгяха до него и гледах как маха ръждата. Тогава той каза, липсваше ми.

Не е възможно, отговорих.

Каза, ти ме смути.

Аз го попитах (офицер, който прикрива пешката си), виждал ли си Антоанет?

Не. Мисля, че ти казах, теглих и шута. Погледна ме косо. Гущеровият поглед. Още ли си шокирана? Поклатих глава.

Простено ли ми е?

Няма нищо за прощаване.

На Хибридите мислих за теб. Исках да ти покажа някои неща.

Щеше ми се да си с нас в Испания.

Той чистеше ръждата между зъбците с шкурка. Много е старо, каза, виждаш ли тази ръжда. После, със същия тон, всъщност, реших, че искам да се оженя за теб. Аз не отговорих нищо и не го погледнах.

Той продължи, поисках да дойдеш тук, когато съм сам, защото мислих много върху това. Аз съм два пъти колкото теб на години. Трябва да приемам неща като това, в движение — Бог ми е свидетел, че не е за първи път. Не. Остави ме да свърша. Реших, че трябва да престана да те виждам. Смятах да ти го кажа, още когато влезе. Не може да ме смущаваш повече. Това не е заобиколен начин да поискам да се омъжиш за мен. Мъча се да го направя абсолютно невъзможно. Ти знаеш кой съм аз, знаеш, че мога да ти бъда баща, че на мен не може да се разчита и всичко останало. Освен това, не ме и обичаш.

Аз казах, не мога да го обясня, няма такава дума.

Точно така, отговори той. Чистеше ръцете си с бензин. Много спокоен и равнодушен. Така че, трябва да те помоля да ме оставиш да намеря отново спокойствието си.

Гледах ръцете му. Бях шокирана.

Той каза, в някои отношения ти си по-стара от мен. Никога не си обичала дълбоко. Може би никога няма да обичаш. Любовта е нещо, което ти се случва. Поне с мъжете е така. Ставаш отново на двайсет, страдаш като че ли си на двайсет. Всичките чудати ирационалности на двайсетгодишните те спохождат отново. В момента може би ти изглеждам много разумен, но не се чувствам така. Когато ми се обади, за малко да се напикая в гащите от вълнение. Аз съм един влюбен старец. Традиционен комедиен персонаж. Много изтъркан. Дори не е смешен.

Защо мислиш, че никога няма да обичам дълбоко, попитах аз. Отне му ужасно много време, за да изчисти ръцете си.

Казах, може би.

Аз съм само на двайсет.

Дъб висок един фут, пак е дъб. Но аз наистина казах, може би.

И ти не си стар, това няма нищо общо с възрастта.

Тогава ме погледна с леко засегнатия си поглед, усмихна се и каза, трябва да ми оставиш някаква дупка за измъкване.

Отидохме да правим кафе в нещастната малка кухня, и си помислих, както и да е, не бих могла да издържа да живея тук с него — само заради домашните усилия. Порочна вълна на буржоазен страх.

Той каза, докато не си тръгна, си мислех, че е както обикновено. Поне се мъчех да мисля така. Ето затова постъпих така с приятелката ти шведка. За да се освободя от теб. Но ти се върна. В мислите ми. Пак и пак, когато бях на север. Нощем излизах от фермата, на двора. Гледах на юг. Разбираш ли?

Да, казах.

Заради теб самата, виждаш ли. Не другото нещо.

Тогава ми каза, изведнъж добиваш този вид, когато вече не си хлапе.

Какъв вид.

На жената, която ще станеш.

Приятна жена ли?

Много повече от приятна жена.

С думи не мога да опиша как го каза. Тъжно, почти без желание. Нежно, но с нотка на горчивина. И честно. Недразнещо, несухо. Направо от сърцето си. През цялото време докато говорехме аз гледах надолу, но тогава ме накара да го погледна и очите ни се срещнаха. Знам, че нещо премина между нас. Почувствах го. Почти физическо докосване. Променящо ни. Той казваше нещо, в което напълно вярваше и аз го усещах.

Продължи да ме гледа, аз се смутих. И продължаваше да ме гледа. Казах, моля те, не ме гледай така.

Той дойде, прегърна ме през раменете и ме поведе внимателно към вратата. Каза ми, ти си много хубава, на моменти си красива. Чувствителна си, нетърпелива, опитваш се да бъдеш честна, успяваш хем да си на годините си, хем да се държиш естествено и да бъдеш в същото време доста целомъдрена и старомодна. Дори шах играеш съвсем добре. Точно такава дъщеря бих искал да имам. Може би затова те искам толкова много през последните месеци.

Той ме забута през вратата, държеше ме с гръб към себе си, не можех да го виждам.

Не можех да ти кажа тези неща, без да обърна главата ти нататък. И ти не бива да се обръщаш, в никакъв смисъл на думата. Сега върви.

Усетих как за миг притиска рамото ми. И ме целуна по тила. Бутна ме напред. Аз слязох две или три стъпала надолу преди да се обърна назад. Усмихваше се, но това беше тъжна усмивка.

Казах, моля те, нека не бъде твърде дълго.

Той само поклати глава. Не знам дали искаше да каже „Не, няма да е дълго“ или „няма смисъл да се надявам, че ще бъде нещо друго, освен много дълго“. Може би и сам не знаеше. Изглеждаше ужасно тъжен.

Разбира се, аз изглеждах тъжна. Но не чувствах тъга. Или не беше тъга, от която боли, всеобхватна. Наслаждавах й се. Гадно, но беше така. Пях по пътя към къщи. Романсът, неговата тайнственост. Животът.

Мислех, че съм сигурна, че не го обичам. Бях спечелила тази игра.

И какво стана после?

През първите няколко дни все си мислех, че ще се обади, че всичко е било прищявка. След това си мислех, няма да го видя с месеци, може би години, не е ли нелепо? Ненужно. Глупаво извън всякакви граници. Мразех това, което смятах за негова слабост. Мислех си, ако е такъв, да върви по дяволите.

Това не продължи много дълго. Реших да взема решение, че така е по-добре. Той беше прав. Най-добре беше да се разделим начисто. Ще се съсредоточа върху работата си. Ще бъда практична и работлива и всичко останало, каквото по природа не съм.

През цялото това време си мислех, обичам ли го? И, очевидно, след като имаше толкова много съмнения, не бих могла.

А сега трябва да напиша това, което чувствам в момента. Защото отново се промених. Знам го. Чувствам го.

Външният вид; знам колко погрешно е да имаш предразсъдъци по отношение на външния вид. Да се възбуждам, когато Пиърс ме целува. Да трябва понякога да го гледам (когато няма да ме забележи, защото е много суетен) и да усещам болезнено външния му вид, като красива рисунка на нещо грозно. Забравяш грозотата. Знам, че Пиърс е морално и психически грозен — обикновен, тъп, фалшив.

Но дори и в това се промених.

Мисля си как Д. П. ме прегръща и гали.

У мен има някакво гадно перверзно любопитство — имам предвид, всички жени, които е имал и всички неща, които знае за леглото.

Представям си как ме ухажва и не се отвращавам. Много умело и внимателно. Хубаво. Всякакви неща, но не нещото. Дори с цената на живота.

И тогава, неговата слабост. Чувството, че може би ще ме предаде. А и винаги съм смятала брака, за нещо като младежко приключение, двама души на една и съща възраст тръгват заедно, за да откриват, за да пораснат. Но аз не бих имала нищо, което да му кажа, нищо, което да му покажа. Само той ще ми помага.

Видяла съм толкова малко от света. Сега знам, че Д. П. до голяма степен се е превърнал в нещо като идеал. Усетът му към значимото, независимостта му, отказа му да прави каквото правят другите. Това че стои встрани. Трябва да е някой с подобни качества. А никой друг, когото познавам досега, не ги притежава в същата степен като него. Тези от „Слейд“ изглежда ги имат — но са толкова млади. На нашата възраст е лесно да бъдеш искрен и да пратиш по дяволите конвенционалността.

Веднъж или два пъти се чудих дали всичко не е капан. Като жертвата в шахмата. Ако на стълбите бях казала, прави каквото искаш с мен, но не ме отпращай?

Не, не мога да си помисля това за него.

Времето. Преди две години и през ум не би могло да ми мине, че мога да се влюбя в по-възрастен мъж. В „Лейдимонт“ аз непрекъснато спорех в полза на еднаквата възраст. Бях една от най-отвратените, когато Сюзън Грилит се омъжи за някакъв Гаден Баронет, почти три пъти по-стар от нея. С Мини често говорехме, как трябва да се пазим, за да не станем „бащински“ тип (заради М.) и да не се омъжим за съпрузи-бащи. Вече не чувствам това. Мисля, че имам нужда от по-възрастен мъж, защото всичките момчета, които познавам са ми прозрачни. А и не чувствам Д. П. като съпруг-баща.

Безполезно е. Бих могла цяла нощ да пиша аргументи за и против.

Ема. Това да си нещо средно между неопитно момиче и опитна жена. И ужасният проблем с мъжа. Калибан е мистър Елтън. Пиърс е Франк Чърчил. Но дали Д. П. е мистър Найтли?

Разбира се, Д. П. е изживял един живот и възгледите му за този живот биха накарали мистър Найтли да се обърне в гроба. Но мистър Найтли никога не би могъл да бъде фалшив. Защото е мразел преструването, егоизма, снобизма.

И двамата имат единственото мъжко име, което не мога да понасям, Джордж. Може би тук има някаква поука.

18-ти ноември

От пет дни не съм яла нищо. Пих само малко вода. Носи ми храна, но не съм докоснала нито една трошичка. Утре ще започна отново да се храня.

Преди половин час станах и почувствах слабост. Трябваше да седна пак. Засега не се чувствам болна. Само ме свива корем и съм слаба. Но това беше нещо по-различно. Предупреждение.

Няма да умра заради него.

Нямах нужда от храна. Бях толкова пълна с омраза към него и зверството му.

Гадната му страхливост.

Себичността му.

Калибанизмът му.

19-ти ноември

През цялото това време нямах желание да пиша. Понякога ми се приискваше, но после ми се струваше прекалено слабо. Сякаш се примирявах с положението. Имах чувството, че веднага щом го напиша, ще превъртя. Но сега си мисля, че има нужда. За да се знае. Той постъпи така с мен.

Безобразие.

Колкото и малко приятелство, човечност, добронамереност да съществуваха между нас, сега ги няма.

Оттук нататък ние сме врагове. И двамата мислим така. Той изрече неща, от които е ясно, че също ме мрази.

Яд го е, че съществувам. Точно това е.

Още не го е разбрал напълно, защото в момента се мъчи да бъде мил. Но е много по-близо от когато и да било. Един ден, съвсем скоро, той ще се събуди и ще си каже — мразя я.

Нещо зловещо.

Когато се свестих от хлороформа бях в леглото. По долно бельо, той трябва да е махнал всичко останало.

Бях бясна след тази първа нощ. Полудяла от отвращение. Гадните му, перверзни ръце да ме опипват. Да ми свалят чорапите. Гнусно.

Тогава си помислих какво би могъл да направи с мен. И не го направи. Реших да не се нахвърлям върху него.

Да пазя тишина.

Да крещиш на някого означава, че все още между вас има някакъв контакт.

Оттогава мисля две неща.

Първо — той е достатъчно особен, за да може да ме съблече без да мисли, само като се води от някаква безумна своя представа за това, кое е „правилно“. Може би просто е сметнал, че не е хубаво да лежа на леглото с дрехи.

После, не е изключено това да е било един вид напомняне. За всички неща, които би могъл да направи, но не е направил. Рицарството му. Приемам това. Имала съм късмет.

Но от друга страна, дори ме плаши, че не е направил нищо. Какво е той?

Сега между нас има дълбока пропаст. Тя никога не може да бъде преодоляна.

Сега казва, че ще ме пусне след още четири седмици. Приказки. Не му вярвам. Така че го предупредих, ще се опитам да го убия. Сега бих го направила. Без да се замисля.

Виждам колко съм грешила преди. Колко сляпа съм била.

Проституирах с Калибан. Искам да кажа, оставих го да похарчи толкова пари за мен и макар че си казвах, че това е справедливо, сега виждам, че не е. Била съм мила с него, защото съм чувствала някаква благодарност. Дори когато го дразнех бях мила, когато му се подигравах, когато го плюех. Дори като чупех нещата му. Защото, така го забелязвах. А отношението ми трябваше да е такова, каквото е сега — лед.

Да го замразя до смърт.

Във всяко едно отношение той е по-долу от мен. Единственото му преимущество е, че може да ме държи тук. Това е единствената му власт над мен, с която разполага. Не може да се държи, да мисли, да говори, да прави каквото и да било по-добре от мен — дори приблизително — така че ще остане Старецът от морето, докато по някакъв начин не се отърва от него.

Ще трябва да стане със сила.

Седях и си мислех за Бога. Вече не смятам, че вярвам в него. Не само аз, имам предвид и милионите, които трябва да са живели така през войната. И през цялата история. И чувствам, сега вече знам, че Бог не се намесва. Оставя ни да страдаме. Ако се молиш за свобода, получаваш облекчение само защото се молиш. Или се случва нещо друго, което ти дарява свободата. Но Бог не чува. У него няма нищо човешко като чуването, виждането, съжалението, помощта. Искам да кажа, Бог вероятно е сътворил света и фундаменталните закони на материята и еволюцията. Но не може да му пука за индивида. Така е направил нещата, че някои индивиди са щастливи, някои са тъжни, някои имат късмет, някои нямат. Кой е тъжен и кой не, той не знае, а и не го интересува. Така че всъщност не съществува. През тези последни няколко дни се чувствах Безбожница. Чувствах се по-чиста, по-малко объркана, по-зряща. Още вярвам в Бог. Но той е толкова далечен, толкова студен, толкова математичен. Виждам, че трябва да живеем сякаш няма Бог. Молитвите и боготворенето, пеенето на химни — глупава и празна работа.

Мъча се да обясня, защо изоставям принципа си (че никога няма да упражня насилие). Не, това все още е мой принцип, но сега виждам, че човек за да оцелее, понякога трябва да скъсва с него. Безполезно е да храниш неясни надежди, че ще имаш късмет, че Провидението ще ти помогне, че Бог ще е добър към теб. Трябва да действаш и да се бориш сам за себе си.

Небето е абсолютно празно. Красиво, чисто и празно.

Да не би архитектите и строителите да живеят във всички къщи, които някога са издигнали?! Или, да не би да е възможно да живеят във всички тях? Трябва да има Бог, но той не може да знае каквото и да било за нас.

(Същата вечер.) Цял ден бях много злобна с него. На няколко пъти се опита да каже нещо, но аз го срязах. Дали искам да ми донесе нещо? Казах, не искам нищо. Аз съм затворник. Ако ми даваш храна, ще ям, колкото да не умра. От сега нататък отношенията ни ще бъдат точно такива — като между затворник и надзирател. Сега, моля те, остави ме сама.

За щастие имам много за четене. Той ще продължи да ми носи цигари (ако не го прави, аз няма да го моля) и храна. Само това искам от него.

Той не е човек, той е празно пространство, оформено като човек.

20-ти ноември

Искам да го накарам да съжалява, че изобщо ме е видял. Донесе някакъв печен боб за обяд. Аз четях в леглото. Остана за миг, после тръгна да излиза. Скочих до масата, грабнах чинията и я запратих по него. Не обичам печен боб, той знае това, така че сигурно го е домързяло. Не бях ядосана, само се преструвах. Той стоеше до вратата и винаги изрядно чистите му дрехи бяха целите изпопръскани с гадни капчици оранжев сос, изглеждаше глуповато. Не искам никакъв обяд, просъсках му. И му обърнах гръб. Цял следобед ядох шоколадови бонбони. Той не се появи отново до вечеря. Донесе ми черен хайвер, пушена сьомга и пиле (купува ги отнякъде готови) — всички неща, които знае, че обичам, коварния звяр. Не това, че ги е купил е коварно, а това, че просто не мога да не му бъда благодарна (не му казах, че съм му благодарна, просто не бях груба с него); това, че ми ги поднася толкова почтително, сякаш казва „моля те, не ми благодари“ и „аз заслужавам всичко това“. Когато подреждаше масата за вечеря, обзе ме неудържимо желание да се изкикотя. Ужасно. Исках да се строполя на леглото и да пищя. Той беше толкова съвършено сам себе си. А аз съм в клетка.

Тук долу настроенията ми се променят така бързо. Напълно съм решена да направя нещо този час, съвсем друго в следващия.

Безполезно е. По природа не мога да мразя. Сякаш някъде вътре в мен, всеки ден, се произвежда някакво количество доброта и добра воля. И трябва да се излее навън. Запушвам го, но след време то избликва.

Не бях мила с него, не искам да съм мила с него, няма да съм мила с него. Но проведох истинска борба, за да не съм и обикновена (имам предвид малките неща, като „беше много вкусно“, например). Всъщност, не казах нищо. Когато той попита: — Това ли ще бъде всичко? (Като прислужник.) — аз казах: — Да, свободен си — и му обърнах гръб. Би изпаднал в шок, ако можеше да види лицето ми. Усмихвах се, а когато затвори вратата, започнах да се смея. Не можех да се спра. Истерия.

Едно нещо, което правя много често напоследък. Зяпам се в огледалото. Понякога ми се струва, че не съм реална, изведнъж си мисля, че това отражение, на няколко крачки от мен, не е моето. Трябва да гледам другаде. Гледам лицето си, очите си, мъча се да разбера какво казват очите ми. Какво съм аз. Защо съм тук.

Защото съм толкова самотна. Трябва да погледна някое интелигентно лице. Всеки, който е бил затворен като мен ще го разбере. Изведнъж се чувстваш много реален, по странен начин. Сякаш никога досега не си бил. В обикновения живот толкова голяма част от себе си жертваш за обикновените хора, там тя е потисната, не я усещаш. Гледам лицето си, виждам как се движи, сякаш е на някой друг. Изтощавам се от гледане.

Седя сама със себе си.

Понякога е като магия, трябва да изплезя език и да сбърча нос, за да я разваля. Седя тук долу с отражението си, в абсолютна тишина, в някакво мистериозно състояние.

В транс.

21-ви ноември

Средата на нощта е. Не мога да заспя.

Мразя се.

Тази вечер за малко да стана убиец.

Вече никога няма да бъда същата.

Трудно е да се напише. Ръцете ми са вързани. Махнах превръзката от устата си.

Всичко започна на обяд. Разбрах, че трябва да полагам усилия, за да не бъда мила с него. Защото чувствах нужда да поговоря с някого. Дори и с него. Поне с човек. Когато си тръгна след обяда, ми се искаше да го повикам и да поговорим. Чувствах нещо съвсем друго, не това, което бях решила, че трябва да чувствам преди два дни. Така че взех ново решение. Тук долу не бих могла да го ударя с каквото и да било. Наблюдавах го много дълго с тази мисъл наум и се убедих. Той никога не застава с гръб към мен. Освен това, нямам с какво. Така че, помислих си, ще трябва да се кача горе и там да намеря нещо, някакво средство. Имах няколко идеи.

Иначе, боях се, че мога да попадна в стария капан на съжалението към него.

Така че, на вечеря бях малко по-мила и му казах, че имам нужда от баня (това беше истина). Той излезе, след малко се върна и се качихме. И там, сякаш беше някакъв знак, специално оставен за мен, видях една малка брадвичка. Беше на перваза на кухненския прозорец, който е до вратата. Сигурно е цепил дърва с нея навън и е забравил да я прибере. Нали сега непрекъснато съм долу.

Той влезе твърде бързо, за да успея да направя каквото и да било тогава.

Но лежах във ваната и си мислех. Реших, ще трябва да го направя. Да взема брадвичката и да го халосам с тъпата страна, да го зашеметя. Нямах никаква представа, къде по главата е най-добре да го ударя или пък колко силно трябва да бъде.

След това пожелах веднага да се върна долу. Когато минавахме през вратата на кухнята, аз изпуснах талка и нещата си, и застанах встрани, до перваза, сякаш, за да видя къде са паднали. Той направи точно каквото исках — наведе се, за да ги събере. Не бях нервна, взех брадвичката много спокойно, острието не издрънча, държах я с тъпия край напред. Но тогава… сякаш се събудих от някакъв кошмар. Трябваше да ударя и не можех. А трябваше.

Той започна да се изправя (всичко всъщност стана за миг) и аз наистина го ударих. Но той тъкмо се извърташе и не го улучих както трябва. Или не беше достатъчно силно. Искам да кажа, замахнах паникьосана, в последния момент. Той падна настрани, но знаех, че не е в безсъзнание, защото още ме държеше, изведнъж разбрах, че трябва да го убия или той ще убие мен. Ударих го пак, но този път ръката му беше вдигната, ритна с крак и ме извади от равновесие.

Беше ужасно. Дишащи тежко, напрегнати, като животни. След това изведнъж разбрах — това беше, не знам, непристойно. Звучи абсурдно, но това е думата. Като паднала на една страна статуя. Като дебела жена, която се мъчи да се изправи от тревата.

Изправихме се, той ме бутна грубо към вратата, държеше ме здраво. Но това беше всичко. Имах странното чувство, че за него е същото — отвращаващо.

Може би някой щеше да ме чуе, ако бях успяла да извикам. Но беше ветровито. Мокро и студено. Никой не би стоял навън в такова време.

После лежах на леглото. Скоро престанах да плача. Лежах с часове в тъмнината и мислех.

22-ри ноември

Срамувам се. Зловещо измених на себе си.

Достигнах до няколко решения. Мисли.

Насилието и силата са нещо лошо. Ако използвам насилие, ще сляза до неговото ниво. Това означава, че не вярвам истински в силата на разума, на съчувствието, на човечността. Че се умилквам на хората, само защото това ме ласкае, не защото вярвам, че имат нужда от съчувствието ми. Мисля си за „Лейдимонт“, за хората, на които се умилквах там. Сали Марджисън. Умилквах й се, само за да покажа на „Весталките девственици“, че съм по-умна от тях. Че мога да я накарам да направи за мен неща, които не би направила за тях. Доналд и Пиърс (защото в известен смисъл и на тях се умилквах) — но те и двамата са привлекателни млади мъже. Може би е имало стотици други, които са се нуждаели от умилкването ми, от съчувствието ми, повече от тях двамата. И при всички случаи, повечето момичета биха подскочили от радост, ако имаха възможността да се умилкват на тях.

С Калибан се предадох твърде рано. Трябва да си изработя ново отношение към него. Това със затворника и надзирателя беше глупаво. Повече няма да го плюя. Когато ме дразни ще си мълча. Ще се държа с него като с човек, който се нуждае от съчувствието ми, от разбирането ми. Ще продължа с опитите да го науча на нещо за изкуството. На други неща.

Има само един начин да направиш каквото и да било. Правилният. Не това, което разбираха под „правилно“ в „Лейдимонт“. Това, което ти чувстваш, че е правилно. Твойто собствено „правилно“.

Аз съм морална личност. Не се срамувам от това. Няма да оставя Калибан да ме направи неморална; въпреки че заслужава цялата ми омраза, цялата ми жлъч, и брадва по главата.

(По-късно.) Бях мила с него. Тоест, не бях настръхналата котка, която бях напоследък. Веднага щом дойде, го накарах да ми даде да погледна раната му и й сложих малко „Детол“. Беше нервен. Карам го да се стряска. Не ми вярва. Това точно е състоянието, до което не биваше да го докарвам.

Трудно е, въпреки всичко. Когато се държа свински с него, той добива такъв вид на самосъжаление, че започвам да се мразя. Но веднага щом започна да ставам мила, нещо като задоволство сякаш се промъква в гласа му и в поведението му (много дискретно, цял ден е самата смиреност, никакъв упрек за снощи, разбира се) и веднага ми се дощява да го смушкам и да го цапардосам още веднъж.

Танц върху опънато въже.

Но атмосферата се проясни.

(Нощ.) След вечеря се опитах да го науча какво да търси в абстрактното изкуство. Безнадеждно е. Наблъскал е в нещастната си помрачена куфалница, че изкуството е попиляно (не разбира защо не „трия“) ако не постигне точна, фотографска прилика, и че да правиш хубави, хладни платна (Бен Никълсън) е в известен смисъл неморално. Виждам, че има приятни шарки, каза той. Но не може да се съгласи, че да правиш „приятни шарки“ е изкуство. Сигурна съм, че за него някои думи имат ужасно силен, скрит смисъл. Всичко, което е свързано с изкуството го смущава (и хипнотизира, предполагам). Всичко това е в известен смисъл неморално. Той знае, че великото изкуство е велико, но за него „велико“ означава заключено в музей и споменавано, само когато искаш да блеснеш. Живото изкуство, модерното изкуство, го шокира. Не можеш да му говориш за него, защото думата „изкуство“ предизвиква в главата му цял порой мисли, изтъкани от вина и ужас.

Ще ми се да знам, дали има много хора като него. Разбира се сигурна съм, че мнозинството, особено Новите хора, не дава пет пари за което и да е от изкуствата. Но дали това е така, защото са като него? Или защото просто не се интересуват. Имам предвид, наистина ли изкуствата ги отегчават (така че нямат нужда от тях) или пък ги шокират и разочароват, така че трябва да се преструват на отегчени?

23-ти ноември

Току-що свърших „Събота вечер, неделя сутрин“[31]. Шокира ме тази книга. Шокира ме не само сама по себе си, но и поради това, че съм тук. Шокира ме по същия начин, по който и „Живот във висшето общество“, когато я четох миналата година. Знам, че са много умни книги, сигурно е прекрасно да можеш да пишеш като Алан Силитоу. Истински, нефалшиво. Да казваш каквото мислиш. Ако беше художник, щеше да е чудесен (щеше да е като Джон Братби[32], дори по-добър), би уловил Нотингам и всичко щеше да е много хубаво в цветове. Защото ако умееш да рисуваш добре и нарисуваш каквото виждаш, хората биха ти се възхищавали. Но не е достатъчно само да можеш да пишеш добре (имам предвид да подбираш точните думи и така нататък), за да бъдеш добър писател. Защото „Събота вечер, неделя сутрин“ ме отвращава. Мисля, че Артър Сийтън е отвратителен. И мисля, че най-отвратителното в цялата работа е, че Алан Силитоу не показва, че е отвратен от своя млад герой. Според мен хората смятат, че младите хора като Артър Сийтън са всъщност доста добри.

Ненавиждам това, че Артър Сийтън не се интересува от нищо, извън собствения си дребен живот. Той е зъл, тесногръд, себичен, брутален. Понеже е нахален, мрази работата си и има успех сред жените, хората мислят, че е жизнен.

Единственото у него, което ми харесва, е, че притежава нещо, което би могло да се използва за добро, ако успееш да достигнеш до него.

Това е от егоцентричността на тези хора. Това, че не ги интересува изобщо какво става по света. В живота.

Това, че са в кутия.

Може би Алан Силитоу е искал да критикува обществото, което ражда такива хора. Но не става ясно. Знам какво е станало — той се е влюбил в това, което рисува. Започнал е да го изобразява толкова грозно, колкото е, но после грозотата го е покорила и е започнал да мами. Да издребнява.

Шокира ме и заради Калибан. Виждам, че у него има нещо от Артър Сийтън, само че е обърнато нагоре с краката. Искам да кажа, и у него я има тази омраза към другите неща и другите хора — извън неговия тип. И у него има егоизъм — но неговият дори не е честен, защото той обвинява за всичко живота и после се наслаждава на егоизма си със спокойна съвест. Също така е и упорит.

Шокира ме, защото мисля, че всеки, освен нас (а и ние сме заразени) притежава тази себичност и тази бруталност, независимо дали е скрита, лукава и перверзна, или очебиеща и груба. Религията, все едно, е мъртва, нищо не може да удържи Новите хора, те ще стават все по-силни и по-силни и накрая ще потънем в блатото им.

Не, няма да успеят. Заради Дейвид. Заради хора като Алан Силитоу (на гърба на корицата пише, че е син на работник).

Искам да кажа, че интелигентните Нови хора винаги ще идват при нас. Новите хора се самоунищожават, защото са толкова глупави. Никога не могат да задържат интелигентните при себе си. Особено младите. Ние искаме нещо по-добро, не само пари и да не оставаме по-назад от съседа си.

Но това е битка. Все едно че си в град и си обсаден. Те са навсякъде наоколо. И ние трябва да устоим.

Между мен и Калибан се води битка. Той е Новите хора, аз съм от Малкото.

Трябва да се боря с моите оръжия. Не с неговите. Не с егоизъм и бруталност, и срам, и неприязън.

Той е по-лош от тези като Артър Сийтън.

Ако Артър Сийтън види статуя, която не му харесва, ще я строши. Но Калибан ще я увие в непромокаемо платно. Не знам кое е по-лошо. Но мисля, че вариантът, на Калибан.

24-ти ноември

Отчаяно искам да избягам. Вече не получавам никакво облекчение от рисуването, музиката или четенето. Изгаряща, изгаряща нужда чувствам (всички затворници сигурно я чувстват) от други хора. Калибан е само половин човек, в най-добрите си моменти. Искам да виждам десетки и десетки непознати лица. Като да си жаден и да поглъщаш чаша след чаша вода. Точно това. Някъде четох, че никой не можел да издържи повече от десет години в затвор или повече от една година в единична килия.

Отвън човек просто не може да си представи какво е в затвора. Мислиш си, е, има много време за размисли и четене, сигурно не е толкова лошо. Но е прекалено лошо. Бавността на времето. Мога да се закълна, че всичките часовници на света са изостанали с векове, откакто съм тук.

Не би трябвало да се оплаквам — това е луксозен затвор.

И тази сатанинска хитрина с вестниците и радиото. Никога не съм чела кой знае колко вестници, не съм слушала новините. Но да си напълно отрязан от света… Толкова е странно. Сякаш съм загубила координатната си система. С часове лежа на леглото и мисля как да избягам.

Безкрайно.

25-ти ноември

(Следобед.) Тази сутрин разговарях с него. Накарах го да ми позира. След това го попитах какво иска да направя. Да му стана ли любовница? Но това го шокира. Почервеня и каза, че това може да си го купи в Лондон.

Казах му, че е китайска кутия. И е така. Най-вътрешната му част е, мисълта, че трябва да го обичам; всякак. С тялото си, с ума си. Да го уважавам и боготворя. Толкова абсолютно невъзможно е — дори и да преодолея физическата страна, как бих могла да гледам на него, освен от високо?

Да блъскам главата му в каменна стена.

Не искам да умра. Чувствам се пълна с издръжливост. Винаги ще искам да оцелея. Ще оцелея.

26-ти ноември

Единственото необикновено нещо у него — начинът, по който ме обича. Обикновените Нови хора не могат да обичат нищо, както той обича мен. Тоест сляпо. Абсолютно. Като Данте и Беатриче.

Харесва му да е безнадеждно влюбен в мен. Струва ми се и Данте е бил същия. Обикалял е в лунната светлина, знаел е, че всичко е съвсем безнадеждно и е събирал богат творчески материал от преживяното.

Макар че Калибан не би могъл да получи нищо, освен нещастното си удоволствие.

Хората, които не създават нищо — как ги мразя!

Колко много ме беше страх от смъртта през онези първи дни. Не искам да умра, защото мисля за бъдещето. Ужасно искам да знам, какво ще ми донесе живота. Какво ще ми се случи, как ще се развия, каква ще бъда след пет години, след десет, след трийсет. Мъжът, за когото ще се омъжа, местата, които ще опозная. Децата. Това не е просто себично любопитство. Това е най-лошият исторически момент за умиране. Космически пътешествия, наука, целият свят се събужда и се протяга. Започва нова ера. Знам, че е опасна. Но е чудесно да живееш в нея.

Обичам, обожавам моята ера.

Днес непрекъснато ми идват мисли. Едната беше: нетворящ човек, плюс възможност да твори, равно на зъл човек.

Другата беше: да го убия, е нарушаване на обещанието ми към това, в което вярвам. Някои хора биха казали — ти си само капка, нарушаването на обещанието ти е само капка, то няма значение. Но цялото зло в света се състои от малки капчици. Глупаво е да се говори, че малките капчици са без значение. Те и океанът са едно и също нещо.

Сънувах наяве (не за първи път) как живея с Д. П. Той ме мами, напуска ме, циничен и брутален е с мен, аз съм отчаяна. В тези сънища няма много секс, просто живеем заедно. В доста романтична обстановка. Морета, острови. Бели къщи. Понякога в Средиземно море. Ние сме заедно, много близки по дух. Подробностите са като глупостите в списанията. Но остава близостта на духа. Това е нещо истинско. И ситуациите, които си представям (той ме изоставя) също са истински. Искам да кажа, умирам като мисля за тях.

Понякога не съм много далеч от пълното отчаяние. Вече никой не знае, дали съм жива. Сигурно ме смятат за умряла, приели са, че съм умряла. Ето това е — истинската ситуация. Има и бъдещи ситуации — седя на леглото и си мисля за тях: безкрайната ми любов към някой мъж, знам, че не мога да обичам наполовина, знам, че в мен се е насъбрала любов, ще се жертвам, ще загубя сърцето си, тялото си, ума си, душата си, заради някой мерзавец като Д. П. Който ще ме предаде. Чувствам го. В началото на съня ми наяве всичко в живота ми с него е рационално и нежно, но знам, че в действителност няма да е така. Всичко ще бъде страст и насилие. Ревност. Отчаяние. Горчилка. Нещо у мен ще бъде убито. Той също ще бъде наранен.

Ако наистина ме обичаше, не би могъл да ме отпрати.

Ако наистина ме обичаше, би ме отпратил.

27-ми ноември

Среднощ.

Никога няма да избягам. Полудявам. Трябва, трябва, трябва да направя нещо. Чувствам се, сякаш съм в сърцето на земята. Цялата тежина, на цялата земя лежи върху тази малка кутийка. Тя става все по-малка и по-малка. Усещам как се свива.

Понякога искам да крещя. Докато прегракна. До смърт.

Не мога да го напиша. Няма такива думи.

Безкрайното отчаяние.

Целия ден съм така. Нещо като паника без край, на забавени обороти.

Какво ли може да си е мислел, когато ме доведе тук?

Нещо с плановете му се е объркало. Аз не се държа като момичето от сънищата му. Все едно, че си е купил прасе в чувал, без да го погледне.

Затова ли ме държи тук? С надеждата Миранда от сънищата да се появи?

Може би наистина трябва да бъда момичето от сънищата му. Да го прегърна, да го целуна. Да го прилаская, да го потупам по рамото, да го погаля. Да го целуна.

Нямах предвид това. Но то ме кара да се замислям.

Може би наистина трябва да го целуна. Нещо повече. Да го обичам. Да накарам омагьосаният принц да се появи.

С часове мисля между всеки две изречения, които пиша. Трябва да го накарам да си мисли, че най-накрая съм трогната от благородството му и така нататък, и така нататък…

Това е необикновено.

Той ще трябва да реагира.

Сигурна съм, че мога да го направя. Най-малкото, той е вманиачено чист. Никога не мирише на нищо друго, освен на сапун.

Ще преспя с тази мисъл.

28-ми ноември

Днес дойдох до страхотно решение.

Представях си, че съм в леглото с него.

Безполезно е само да го целувам. Шокът трябва да е толкова страхотен, че да трябва да ме освободи. Защото не можеш да държиш затворена жената, която ти се е отдала.

Ще се поставя изцяло в неговата власт. Тогава не бих могла да отида в полицията. Единствено бих могла да искам всичко да се потули.

Толкова е очевидно. Просто боде в очите.

Като наистина добра жертва в шаха.

Като рисуването. Не можеш да правиш една линия сантиметър по сантиметър. Смелостта е самата линия.

Премислих всички секс-факти. Ще ми се да знаех повече за мъжете, ще ми се да бях абсолютно сигурна, да не трябваше да се водя от чути, прочетени и полуразбрани неща, но ще го оставя да направи това, което Пиърс искаше да прави в Испания — което наричат „шотландска любов“. Да ме заведе в леглото ако иска. Но не крайното нещо. Ако се опита да стигне твърде далеч, ще му кажа, че съм неразположена. Но си мисля, че той ще се шокира толкова, че ще мога да го накарам да прави каквото аз искам. Имам предвид, цялото прелъстяване ще го осъществя аз. Знам, че това би било ужасен риск с деветдесет и девет от сто от мъжете, но мисля, че Калибан е стотният. Ще спре, когато му кажа.

Дори и да дойде до край. Да не спре. Ще поема риска.

Има две неща. Едното е да го накарам да ме пусне. Другото съм аз. Нещо, което написах на 7-ми ноември:

„… обичам да стигам докрай, обичам всичко, което не стои като наблюдател…“. Изобщо не достигам до край. Само седя и наблюдавам. Не само тук. И с Д. П.

Всичките тези приказки на „Весталките девственици“, да се „опазим“ за мъжа, който трябва. Винаги съм презирала това. И въпреки това винаги съм се държала настрана.

Искам да кажа, с тялото си.

Трябва да махна тази низост от пътя си.

Изпаднала съм в някакво отчаяние. Нещо ще се случи, казвам си. Но нищо няма да се случи, ако не го направя аз.

Трябва да действам.

Друго нещо, което написах (човек пише и написаното започва да крещи — внезапно разбираш, че си бил глух): „Трябва да се боря с моите оръжия. Не с неговите. Не с егоизъм и бруталност, и срам, и неприязън.“

Ето защо, с щедрост (давам себе си), с доброта (целувам звяра), без срам (правя това, което правя, по собствената си свободна воля) и с прошка (сам той не може да се промени).

Дори и бебе. Негово бебе. Каквото и да стане. Заради свободата.

Колкото повече мисля за това, толкова повече чувствам, че това е начина.

Той има някаква тайна. Би трябвало да ме желае физически.

Може би „не е добър“.

Каквото и да е, ще излезе наяве.

Ще знаем поне, къде сме.

През последните няколко дни не съм писала много за Д. П. Но много мисля за него. Първото и последното нещо, което гледам всеки ден, е картината му. Започвам да мразя това непознато момиче, което му е позирало. Сигурно е бил в леглото с нея. Може би това е първата му жена. Ще го попитам, когато изляза оттук.

Защото първото нещо, което ще направя — първото истинско положително нещо, след като се видя с нашите — ще бъде да отида при него. Да му кажа, че винаги е бил в мислите ми. Че за мен той е най-важният човек в живота ми. Най-истинският. Че наистина го ревнувам от всяка жена, която е спала с него. Все още не мога да кажа, че го обичам. Но сега започвам да разбирам, това е така, защото не знам какво е любов. Аз съм Ема, с дребните й, умни-преумни теорийки за любовта и брака, а любовта е нещо, което идва, облечено в различни дрехи, по различен начин и е с различни лица, може би трябва да мине много време, докато го приемеш, докато го наречеш любов.

Може би той ще е сух и студен, когато дойдем до това. Ще каже, ти си много малка, никога не съм го мислил сериозно и — хиляди други неща. Но не се боя. Ще рискувам.

Може би тъкмо сега има авантюра с някоя друга.

Ще кажа, върнах се, защото вече не съм сигурна, че не те обичам.

Ще му кажа, бях гола с мъж, който ненавиждам. Бях на дъното.

И ще го оставя да ме има.

Но все още не бих могла да понеса, да се измъкне с някоя друга. Да сведе всичко до секс. Ще увехна и ще умра отвътре, ако го направи.

Знам, че не е много еманципирано от моя страна.

Но така се чувствам.

Сексът няма значение. Любовта има.

Днес следобед исках да помоля Калибан да пусне писмо до Д. П. Безумна идея. Разбира се, че не би го направил. Ще ревнува. Но толкова голяма нужда имам да се кача по стълбите, да бутна вратата на ателието му, да го видя до тезгяха, да ме погледне през рамо, сякаш въобще не го интересува кой влиза. Застанал там с леката си, лека усмивка и очите, които разбират нещата толкова бързо.

Това е безполезно. Мисля за цената, преди да съм нарисувала картината.

Утре. Трябва да действам сега.

И наистина започнах днес. Три пъти го нарекох Фердинанд (не Калибан), похвалих ужасната му нова вратовръзка. Усмихнах му се, прилежно се опитах да си дам вид, че харесвам всичко у него. Той не показа с абсолютно нищо, че го е забелязал. Утре няма да знае какво го е сполетяло.

Не мога да спя. Станах пак и пуснах плочата на Д. П. с чембалото. Може би и той я е слушал и е мислил за мен. Инвенцията, която най-много обичам, е след тази, която той обича най-много — той обича петата, аз обичам шестата. Така лежим един до друг в Бах. Винаги съм смятала, че Бах е отегчителен. Сега ме завладява, толкова човечен е, толкова пълен с доброта и чудесни мелодии, прости, дълбоки неща, че пускам плочата отново и отново, както някога прерисувах картините, които ми харесват.

Мисля си, може би просто ще го прегърна и ще го целуна. Нищо повече. Но това ще му хареса. Ще се проточи. А трябва да бъде шок.

Цялата тази работа е свързана с властническото ми отношение към живота. Винаги съм знаела накъде отивам, как искам да се случват нещата. И те се случваха както аз желаех и съм смятала това за гарантирано, именно защото знаех накъде отивам.

Винаги съм се мъчила аз да се „случвам“ на живота; сега дойде време да оставя живота да се случи на мен.

30-ти ноември

О, Боже.

Направих нещо ужасно.

Трябва да го запиша. Да го погледна.

Толкова изумително е. Че го направих. Че това, което се случи, се случи. Че той е това, което е. Че аз съм това, което съм. Това положение.

По-лошо от когато и да било преди.

Реших да го направя тази сутрин. Знаех, че трябва да направя нещо извънредно. Да шокирам и себе си, и него.

Уредих да ме пусне да се изкъпя. Цял ден бях мила с него.

След банята се нагласих. Цяло море „Митсуоко“. Застанах пред камината и му показах глезена си. Бях нервна. Не знаех, дали ще мога да го направя. И при това, със завързани ръце. Но набързо изпих три чаши шери.

Тогава затворих очи и се залових за работа.

Накарах го да седне и се настаних на скута му. Беше толкова вдървен, толкова шокиран, че трябваше да продължа. Ако ме беше сграбчил сигурно щях да престана. Оставих пеньоара да се разтвори, но той не помръдна. Сякаш никога преди това не се бяхме виждали и това беше някаква тъпа салонна игра. Двама непознати, които се срещат на парти и изобщо не се харесват.

По един гаден и перверзен начин беше възбуждащо. Жената у мен, протягаща ръце към мъжа у него. Не мога да го обясня, също и заради усещането, че не знаеше какво да прави. Че е девствен. Старата дама, която завежда младия свещеник на разходка. Сигурно съм била пияна.

Трябваше да го насиля да ме целуне. Оправда се неубедително, че би могло да му падне пердето. Не ме интересува, казах му. И го целунах отново. Тогава той също ме целуна, сякаш искаше да промуши нещастната си, тънка, комплексирана уста през главата ми. Устата му беше сладка. Той ухаеше на чисто и затворих очи. Не беше толкова лошо.

Но тогава изведнъж той стана, отиде до прозореца и не искаше да се върне. Искаше да избяга, но не можеше, така че застана до бюрото, полуизвърнат, докато аз коленичих до огъня полугола и разпуснах косата си, за да премахна всякакво съмнение. Накрая трябваше да отида при него и да го доведа до камината. Накарах го да развърже ръцете ми, сякаш беше изпаднал в транс, след това го съблякох, съблякох се и аз.

Отпусни се, казах му, искам да го направя. Бъди естествен. Но той не можеше, не можеше. Направих всичко, което можех.

Нищо не се случи. Не можа да излезе от вцепенението. Веднъж ме притисна. Но не беше естествено. Отчаяна имитация, на това, което му се струва, че би трябвало да е истинското нещо. Патетично, неубедително.

Той не може да го направи.

У него няма мъж.

Станах от канапето, където бяхме легнали, коленичих отстрани и му казах да не се тревожи. Държах се майчински. Облякохме се. И постепенно всичко излезе наяве. Истината за него. И по-късно, истинската му природа.

Психиатър му бил казал, че никога няма да може да го направи.

Каза, че си представял как лежим в леглото заедно. Само лежим. Нищо повече. Предложих му да направя и това. Но той не искаше. Дълбоко в него, наред със звяра и горчилката, има страхотна невинност. Тя го управлява. Той трябва да я защитава.

Каза, че ме обича дори и така. Не е любов, това е себичност. Ти не мислиш за мен, а за собствените си чувства към мен.

Не знам какво е, каза той.

И тогава направих грешка, почувствах, че съм се жертвала напразно, поиска ми се да го накарам да оцени това, което направих, да разбере, че трябва да ме пусне — така че се опитах да му обясня. И същинската му природа излезе наяве.

Стана гаден. Не искаше да ми отговаря.

Бяхме по-далеч един от друг, отколкото когато и да било. Казах му, че ми е жал за него и той се нахвърли срещу мен. Разплаках се.

Ужасната студенина, безчовечието на всичко това.

Да съм му затворник. Да трябва да остана. Още.

И да разбера най-накрая какво е той.

Невъзможно е да се разбере. Какво е той? Какво иска? Защо съм тук, след като не може да го направи?

Сякаш бях запалила огън в тъмнината, за да се опитам да стопля и двама ни. Но единствено съм успяла да видя истинското му лице.

Последното нещо, което казах беше: Бяхме голи заедно. Не може да сме по-далеч един от друг.

Но сме.

Сега се чувствам по-добре.

Радвам се, че не се случи нищо по-лошо. Била съм луда, за да поема този риск.

Достатъчно е, че оцелях.

1-ви декември

Той беше долу, аз бях във външната изба и всичко е абсолютно ясно. Ядосан ми е. Никога досега не е бил толкова ядосан. Това не е дреболия, това е дълбок, потиснат гняв.

Това ме вбесява. Никой не би могъл да разбере, какво от себе си вложих вчера. Усилията да дам, да рискувам, да разбера. Да потисна всички естествени инстинкти.

Той. И мъжките му чудатости. Вече не съм мила. Цупят се, ако не им дадеш, мразят те, ако им дадеш. Интелигентните мъже би трябвало да се презират, за това, че са такива. За нелогичността си.

Вкиснати мъже и наранени жени.

Разбира се, аз разкрих тайната му. Яд го е заради това.

Мислих много, много.

Би трябвало винаги да е знаел, че не може да направи нищо с мен. И въпреки това тези приказки, че ме обича. Това трябва да означава нещо.

Ето какво, според мен. От мен той не може да получи никакво нормално удоволствие. Неговото удоволствие е да ме държи затворена. И да си мисли за всички останали мъже, колко биха му завиждали, ако знаеха. Да ме има.

Така че, да се държа мило с него е нелепо. Искам да стана толкова неприятна, че да не изпитва никакво удоволствие от това, че ме има. Отново ще престана да се храня. Няма да имам абсолютно нищо общо с него.

Странни мисли.

Че за първи път в живота си съм направила нещо оригинално. Нещо, което едва ли някой друг би направил. Когато бяхме голи, аз напрегнах всичките си сили. Разбрах какво значи да напрегнеш всичките си сили.

Последните остатъци от „Лейдимонт“ у мен. Мъртви са.

Помня как карах колата на Пиърс някъде към Каркасон. Всички искаха да спра. Но аз исках да вдигна осемдесет мили в час. И държах педала натиснат, докато не вдигнах. Другите бяха уплашени. Също и аз.

Но доказах, че мога да го направя.

(Късно следобед.) Днес цял следобед отново четох „Бурята“. Въобще не е същата, след всичко, което преживях. Жалостта, която Шекспир изпитва към неговия Калибан, изпитвам и аз (въпреки омразата и отвращението), към моя Калибан. Полусъщества.

„Неудостоен с човешки лик.“

„Ела да поговорим с Калибан,

макар че тоз мой роб до днес не ми е

отвръщал с любезност.“

„… не поемащ от доброта, а само от камшик.“

ПРОСПЕРО: … и те държах във своя дом, додето не се опита да изнасилиш детето ми.

КАЛИБАН: Охо! Охо! Охо!

Да бях успял! Но ти я отърва!

Аз щях да ти заселя този остров с калибанчета.

Презрението на Просперо към него. Увереността му, че добротата е безполезна.

Стефано и Тринкуло са лотарията. Виното им — парите, които е спечелил.

Акт III, сцена 2 „… че аз през плач се моля отново да заспя.“ Горкият Калибан. Но само защото той не е спечелил от лотарията.

„Ще бъда мъдър отсега нататък.“

„О, храбър нов свят.“

О, болен нов свят.

Току-що си отиде. Казах му, че няма да се храня, освен ако не ме пусне горе. Чист въздух и дневна светлина всеки ден. Той се отдръпна. Саркастичен, противен. Дори каза: „Забравяш, кой командва тук“.

Променен е. Сега ме плаши.

Дадох му до утре сутринта да вземе решение.

2-ри декември

Ще отида горе. Ще преустрои една стая. Каза, че щяло да му отнеме седмица. Добре, казах му, но ако е само ново отлагане…

Ще видим.

Снощи лежах под одеялото и си мислех за Д. П. Мислех си какво би било да съм в леглото с него, исках да съм в леглото с него. Исках чудесната, фантастична негова обикновеност.

Промискуитетът му е градивен. Жизнен. Макар и да боли. Той създава любов, живот и вълнение около себе си; той живее, хората, които обича, го помнят. Понякога винаги съм се чувствала така. Промискуитетна. Всеки когото видя, дори някое момче в метрото, някои мъже, мисля си, как ли ще е с тях в леглото. Гледам устните им, ръцете им, надявам си целомъдрена маска и си мисля, как ли ще е да ме имат в леглото.

Дори Тоанет, която спи с всеки. Мислех, че това е безразборно. Но любовта е красива, всяка любов. Дори само сексът. Единственото грозно нещо е замръзналата, крайна липса на любов между Калибан и мен.

Тази сутрин си фантазирах, че съм избягала и че Калибан е в съда. Говорех в негова полза. Казах, че неговият случай е трагичен, че се нуждае от съчувствие и психиатър. От прошка.

Не че бях благородна. Презирам го прекалено много, за да го мразя.

Смешно е. Сигурно наистина трябва да го защитя.

Знам, че няма да можем да се срещнем отново.

Никога не бих могла да го излекувам. Защото аз съм неговата болест.

3-ти декември

Ще отида и ще имам авантюра с Д. П.

Ще се омъжа за него, ако иска.

Желая приключението, рискът на брака с него.

Писна ми да съм млада. Неопитна.

Умна в мисленето, но не и в живота.

Искам децата му в себе си.

Тялото ми вече не се брои. Ако го поиска, може да го има. Никога не бих могла да бъда Тоанет. Колекционер на мъже.

Че съм по-умна (както си мислех) от повечето мъже и по-умна от всички момичета, които познавам. Винаги съм мислила, че знам повече, чувствам повече, разбирам повече.

Но не знам достатъчно, за да мога да се оправя с Калибан.

Всякакви откъслечни спомени от дните в „Лейдимонт“. От дните, когато бях приятна, малка дъщеря на доктор от средната класа. Тези дни сега са си отишли. Когато бях в „Лейдимонт“ си мислех, че мога да боравя с молива много хубаво. И после, когато отидох в Лондон, започнах да разбирам, че не мога. Бях заобиколена от хора, които умееха каквото и аз. И повече. Още не знам как да се справя с живота си — или с живота на някой друг.

Аз съм тази, която има нужда да й се умилкват.

Това е като деня, когато разбираш, че куклите са само кукли. Вземам старата си същност и виждам, че е глупава. Играчка, с която съм си играла твърде много. Малко тъжно е, като стария палячо, в дъното на шкафа.

Невинен, и употребяван, и горд, и глупав.

Д. П.

Ще бъда наранена, изгубена, съсипана и бита. Но то ще е като светлинна буря след тази черна дупка.

Просто това е. У себе си той пази тайната на живота. Нещо подобно на пролетта. Не е неморално.

Сякаш досега съм го виждала само в полуздрач; сега изведнъж го виждам в зората. Той е същият, но всичко е различно.

Днес се погледнах в огледалото и го видях в очите си. Те изглеждат много по-стари и по-млади. Казано с думи, звучи невъзможно. Но то е точно това. Аз съм по-стара и по-млада. По-стара съм, защото вече знам, по-млада съм, защото голяма част от мен се състои от това, което са ме учили по-възрастните. Цялата кал на спарените им идеи върху обувката-аз.

Новата обувка-аз.

Силата на жените! Никога не съм се чувствала толкова изпълнена с тайнствена сила. Мъжете са смешка.

Ние сме толкова слаби физически, толкова безпомощни с нещата. Все още, дори днес. Но сме по-силни от тях. Можем да издържим тяхната жестокост. Те не могат да издържат нашата.

Мисля си — ще дам себе си на Д. П. Той може да ме има. И каквото и да прави с мен, аз пак ще имам това свое женско „аз“, което никога не може да докосне.

Всичко това са безумни приказки. Но се чувствам изпълнена с подтици. Нова независимост.

Не мисля за сега. За днес. Знам, че ще избягам. Чувствам го. Не мога да го обясня. Калибан никога няма да спечели срещу мен.

Мисля, за картините, които ще нарисувам.

Снощи си мислех за една, нещо като маслено жълто (селско-маслено-жълто) поле достигащо до светло небе, слънцето тъкмо изгрява. Странно розово, като роза, представях си го точно, изпълнено със смълчана неподвижност, началото на нещата, песен на чучулиги, без чучулиги.

Странни, противоречащи си сънища.

Първият беше много прост. Ходех през едно поле, не знам с кого бях, но беше някой, когото харесвам много, мъж, може би Д. П. Слънцето огрява младата царевица. И изведнъж видяхме лястовици, прелитащи ниско над царевицата. Виждах блестящите им гръбчета, като тъмносиня коприна. Бяха много ниско, пърхаха навсякъде около нас, летяха в една и съща посока, ниско и щастливи. И аз се почувствах изпълнена от щастие. Казах, колко необикновено, виж лястовиците. Беше много просто, неочакваните лястовици и слънцето, и зелената царевица. Бях пълна с щастие. Най-чистото пролетно чувство. И се събудих.

По-късно имах друг сън. Бях до прозореца на първия етаж, на една голяма къща („Лейдимонт“?), а долу имаше черен кон. Той беше разядосан, но аз се чувствах в безопасност, защото беше долу и навън. Изведнъж той се обърна, понесе се в галоп към къщата и направи гигантски скок право към мен, с оголени зъби. Прелетя с трясък през прозореца. Дори тогава си мислех, ще се убие, аз съм в безопасност. Но той се просна и започна да рита в малката стая, и изведнъж разбрах, че иска да ме нападне. Нямаше къде да избягам. Събудих се, трябваше да запаля лампата.

Това беше насилието. Всичко, което мразя, всичко, от което се страхувам.

4-ти декември

Когато изляза оттук няма да продължавам да водя дневник. Не е здравословно. Тук ми помага да запазя разсъдъка си, нещо, с което да разговарям. Но е суетно. Пишеш това, което искаш да чуеш.

Смешно. Не правиш това, когато се рисуваш. Липсва изкушението да мамиш.

Това е болезнено, болезнено, цялото това мислене за мен самата. Патологично.

Копнея да рисувам други неща. Полета, южняшки къщи, пейзажи, просторни открити неща, просторна открита светлина.

Това правих днес. Настроения от светлина, спомен от Испания. Стени в охра, възпламенени до бяло от слънцето. Стените на Авила. Дворовете на Кордова. Не се опитвам да възпроизведа мястото, а светлината му.

Fiat lux[33].

Отново и отново пусках плочите на „Модърн джаз квартет“. В музиката им няма нощ, няма мъгливи гмуркания. Експлозии от искри, светли сияния, звезди, понякога пладне, страхотна необятна светлина, като диамантени полилеи плуващи в небето.

5-ти декември

Д. П.

Изнасилването на интелигентността. От заможните маси, от Новите хора.

Нещата, които казва. Шокират те, но ги запомняш. Залепват. Непоклатими, предназначени да останат.

Цял ден рисувах небесни пейзажи. Рисувах само по една линия, на един инч от долния край. Това е земята. След това не мислех за нищо друго, освен за небето. Юнското небе, декемврийското, августовското, пролетнодъждовното, буреносното, зазореното, смраченото. Направих десетки небеса. Чисто небе, нищо друго. Само обикновената линия и отгоре небесата.

Странна мисъл: не бих искала това да не се беше случило. Защото ако избягам, ще бъда напълно различен и, според мен, по-добър човек. Защото ако не избягам, ако се случи нещо ужасно, въпреки всичко ще знам, че това, което бях, и което щях да продължа да бъда, ако не бях попаднала тук, не е това, което сега искам да бъда.

То е като да сложиш чайник в огъня. Трябва да рискуваш, защото може да се изкриви или да се пробие.

Калибан е много мълчалив. Нещо като примирие.

Утре ще поискам да ме качи горе. Искам да видя дали наистина прави нещо със стаята.

Днес поисках да ме завърже, да запуши устата ми и да ме остави да поседя най-долу на стълбите във външното мазе, на отворена врата. Най-накрая се съгласи. Така че, можах да погледна нагоре и да видя небето. Бледо, сиво небе. Видях да прелитат птици, гълъби мисля. Чух звуци отвън. Това е първата истинска дневна светлина, която виждам от два месеца. Тя живееше. Накара ме да се разплача.

Бях горе, за да се изкъпя и погледнах стаята, в която ще живея. Направил е някои неща. Ще види дали ще може да намери старинен уиндзорски стол. Нарисувах му го.

Това ме накара да се чувствам щастлива.

Неспокойна съм. Тук не мога да пиша. Вече се чувствам почти избягала.

Следващият малък диалог ме накара да мисля, че е ненормален:

М. (бяхме в стаята) Защо просто не ми позволиш да дойда да живея тук, като твоя гостенка? Ако ти дам честната си дума?

К. Ако ще и петдесет души да дойдат при мен, истински, честни уважавани хора и се закълнат, че няма да избягаш, пак няма да им се доверя. Не бих се доверил и на целия свят.

М. Не можеш цял живот да не вярваш на никого.

К. Ти не знаеш какво е да си сам.

М. А какво мислиш, че съм била през тези два месеца?

К. Предполагам, че много хора мислят за теб. Тъгуват за теб. А аз все едно че съм умрял, толкова се интересуват всички, които познавам.

М. Леля ти.

К. И тя.

(Последва дълга пауза.)

К. (Изведнъж, като изблик) Ти не знаеш какво си. Ти си всичко. Не ми остава нищо, ако си отидеш.

(И последва тишина.)

7-ми декември

Той купи стола. Донесе го долу. Хубав е. Не исках да стои тук. Не искам нищо оттук. Искам пълна промяна.

Утре се качвам горе завинаги. Попитах го снощи, след това. И той се съгласи. Няма да чакам цяла седмица.

Отиде до Люис, за да купи още неща за стаята. Ще вечеряме, за да го отпразнуваме.

През тези два дни е много по-мил.

Няма да губя разсъдъка си и да хуквам да бягам при първата възможност. Ще ме наблюдава, знам това. Нямам представа какво би могъл да направи. Прозорецът ще бъде закован и вратата ще е заключена. Но все ще има начин да виждам дневната светлина. Рано или късно ще се появи възможност (ако не ме освободи по свое желание), да избягам.

Но знам, че тази възможност ще е последна. Ако ме хване, веднага ще ме върне тук, долу.

Така че, възможността трябва наистина да е добра. Сигурна.

Казвам си, трябва да се подготвя за най-лошото.

Но нещо у него този път ми говори, че ще направи каквото казва.

Заразих се от неговата настинка. Няма значение.

* * *

О Боже! О, Боже! Бих се самоубила!

Ще умра от отчаяние.

Още съм долу. И през ум не му е минавало да ме качва горе.

Иска да прави снимки. Това е тайната му. Иска да ме съблече и да… О, Боже! Досега не съм знаела какво значи ненавист.

Наговори ми ужасни неща. Била съм уличница, сама съм си търсела, това, което ми предложи.

Полудях от ярост. Хвърлих по него шишенце с мастило. Каза, че ако не го направя, ще ми спре банята и разходките във външната изба. Ще стоя тук през цялото време.

Омразата помежду ни. Започна да клокочи навън.

Хванах гадната му настинка. Не мога да мисля както трябва.

Не бих могла да се самоубия. Прекалено много ме е яд на него. Той винаги ме е използвал. От самото начало. От измислицата с кучето. Използва сърцето ми. След това се обръща и го стъпква.

Мрази ме, иска да ме опозори, да ме пречупи, да ме унищожи. Иска сама да се намразя толкова, че да се самоунищожа.

Крайната гадост. Не ми носи вечеря. Отгоре на всичко, няма и да се храня. Може би смята да ме остави да умра от глад. Способен е на това.

Преживях шока. Няма да ме бие. Аз няма да се предам. Той няма да ме пречупи.

Имам температура, чувствам се болна.

Всичко е срещу мен, но няма да се предам.

Живея на леглото с картината на Д. П. до мен. Държа рамката с една ръка. Като разпятие.

Ще оцелея. Ще избягам. Няма да се предам.

Няма да се предам.

Мразя Бог. Мразя това, което е сътворило този свят, което е сътворило човешкия род, което е направило възможно да съществуват хора като Калибан и ситуации като сегашната.

Ако има Бог, той е голям противен паяк в тъмнината.

Той не може да е добър.

Тази болка, ужасното проникновение, което е в мен сега. Не беше необходимо. Всичко е болка и не ми носи нищо. Не ражда нищо.

Всичко е напразно. Всичко е похабено.

Колкото повече остарява света, толкова по-очевидно става. Бомбата, изтезанията в Алжир, умиращите от глад бебета в Конго. Става по-голямо и по-тъмно.

Още и още страдания за все повече и повече. Повече и повече, но напразно.

Сякаш бушоните на лампите са изгорели. Тук съм в черната истина.

Бог е импотентен. Той не може да ни обича. Мрази ни, защото не може да ни обича.

Цялата гадост, и себичност, и лъжи.

Хората няма да го признаят, твърде заети с грабене, за да забележат, че бушоните на лампите са изгорели. Не могат да видят тъмнината и лицето на паяк отвъд, цялата тази паяжина. Че ако изстържеш повърхността на щастието и добротата, винаги ще стигнеш до нея.

Черното и черното и черното.

Не само никога не съм се чувствала така преди, но дори не съм си и мислила, че е възможно. Повече от омраза, повече от отчаяние. Не можеш да мразиш онова, което не можеш да докоснеш, дори не мога да почувствам това, което повечето хора смятат за отчаяние. То е отвъд отчаянието. Сякаш вече не мога да чувствам. Виждам, но не мога да чувствам.

О, Боже, ако имаше Бог.

Мразя, отвъд омразата.

* * *

Току-що слезе долу. Бях заспала върху леглото. Треска.

Въздухът е толкова задушен. Сигурно е грип.

Чувствах се толкова отвратително, не казах нищо. Нямам сили да изкажа омразата си. Леглото е мокро. Гърдите ме болят.

Дума не му казах. Всичко е отишло отвъд думите. Ще ми се да бях Гоя. Щях да нарисувам абсолютната омраза към него. Държа я в себе си.

Толкова съм уплашена. Не знам какво ще стане, ако съм сериозно болна. Не знам защо ме болят гърдите. Сякаш съм кашляла с дни.

Но ще трябва да повика лекар. Би могъл той да ме убие, но не може просто да ме остави да умра сама.

О, Боже, това е ужасно.

(Вечер.) Донесе термометър. По обяд беше 37 и 7, сега е 38 и 3. Чувствам се ужасно.

Цял ден бях на легло.

Не е човешко.

О, Боже, толкова самотна съм, толкова безкрайно сама.

Не мога да пиша.

* * *

(Сутрин.) Наистина лоша бронхиална настинка. Треперя.

Не спах както трябва. Ужасни сънища. Неземен, много жив сън. В единия беше Д. П. Накара ме да се разплача. Чувствам се толкова уплашена.

Не мога да се храня. Когато дишам ме болят дробовете и си мисля, че имам пневмония. Но не може да бъде.

Няма да умра, няма да умра. Не и заради Калибан.

Сън. Необикновен.

Разхождам се в една горичка. Поглеждам нагоре през дърветата. В синьото небе виждам самолет. Знам, че ще се разбие. По-късно виждам къде се е разбил. Страхувам се да продължа. Към мен върви едно момиче. Мини? Не мога да видя. Тя е с особени гръцки дрехи — на дипли. Бели. В слънчевата светлина, през неподвижните дървета. Сякаш ме познава, но аз не я познавам (не е Мини). Не приближава. Искам да съм близо. С нея. Събуждам се.

Ако умра, никой няма да разбере.

Кара ме да треперя. Не мога да пиша.

* * *

(Нощ.) Няма жалост. Няма Бог.

Крещях му и той полудя. Бях твърде слаба, за да го спра. Завърза ме, запуши ми устата и направи гнусните си снимки.

Не ми пука за болката. Унижението.

Направих каквото искаше. За да свърши.

Не ми пука за мен повече.

Но, о, Боже! Цялото това зверство!

Плача, плача, не мога да пиша.

Няма да се предам.

Няма да се предам.

декември

Не мога да спя. Полудявам. Трябва да запаля лампата. Безумни сънища. Струва ми се, че тук има хора. Пневмония е.

Трябва да повика лекар.

Това е убийство.

Не мога да напиша това. Думите са безполезни.

(Той дойде.) Не иска да слуша. Молих му се. Казах му, че това означава убийство. Толкова съм слаба. Температура 38 и 8. Повърнах.

Нищо за снощи, нито аз, нито той.

Наистина ли се случи? Треска. Започвам да бълнувам.

Ако само знаех какво съм направила.

Безполезно безполезно.

Няма да умра няма да умра.

Мили, мили Д. П. това.

* * *

О Боже о Боже не ме оставяй да умра.

Боже не ме оставяй да умра.

Не ме оставяй да умра.

3

Опитвам се да кажа, че всичко стана неочаквано.

Тръгна лошо, защото когато слязох долу в седем и половина, я видях да лежи до паравана, беше го съборила, като е падала, коленичих до нея и ръцете й бяха лед, но дишаше, нещо като дрезгава въздишка, и когато я вдигнах, дойде в съзнание, трябва да е припаднала през нощта, като е била зад паравана. Цялата беше студена, започна ужасно да трепери, след това да кълне още, бълнуваше, продължаваше да вика, повикай доктора, повикай доктора, моля те повикай доктора (понякога май казваше дежурна поликлиника — Д. П., Д. П. викаше пак и пак, като рима), не беше обикновения й глас, а като че ли пееше, изглежда не можеше да задържи погледа си върху мен. После постоя тихо известно време, а след това започна „Янки дудъл денди“, само че думите бяха замазани, сякаш беше пияна, и спря на средата. Два пъти извика, Мини, Мини, като че ли тя беше в съседната стая (това е сестра й), след това започна да мърмори много имена и думи, всичките омесени с части от изречения. После поиска да стане и аз трябваше да я спра. Наистина се бореше. Продължих да й говоря, тя спираше за малко, но веднага щом се отдалечах, за да се погрижа за чая или нещо такова, започваше пак. Е, изправих я, за да се опитам да й помогна да си изпие чая, но само се закашля, обърна си главата настрани, не го искаше. Забравих да кажа, че в ъглите на устата имаше отвратителни жълти пъпки. И не миришеше на свежо и чисто, като преди.

Накрая я накарах да изпие двойна доза от хапчетата. На кутийката пишеше да не се превишава дозата, но веднъж бях чул, че трябва да вземаш два пъти каквото казват, защото се страхуват да ги правят много силни, заради властите.

Тази сутрин трябва да съм слизал долу четири или пет пъти — толкова бях разтревожен. Беше будна, но каза, че не иска нищо, знаеше кое какво е, но както и да е, поклати глава. На обяд пийна малко чай и заспа, а аз седнах във външната изба. Е, следващия път като й запалих лампата, беше пет, а тя беше будна. Изглеждаше слаба, много зачервена, но изглежда знаеше много добре къде се намира и кой съм аз, следеше ме с очи съвсем нормално и си помислих, че е минало най-лошото, кризата, както казват.

Изпи още малко чай и после ме накара да й помогна да отиде зад паравана, едва можеше да ходи, аз я оставих за няколко минути и после й помогнах да се върне. Полежа малко в леглото с отворени очи, гледаше тавана, трудно й беше да си поема дъх както обикновено, и щях да си тръгна, но тя ме накара да спра.

Започна да говори с нисък глас, съвсем нормален умствено, иначе. Каза: — Имам пневмония. Трябва да намериш доктор.

Казах й, най-лошото мина, сега изглеждаш много по-добре.

— Трябва ми пеницилин, или нещо такова. — Тогава започна да кашля, не можеше да диша и се потеше ужасно.

После поиска да знае какво е станало през нощта и сутринта и аз й казах.

— Ужасни кошмари — каза тя. Е, отговорих й, че ще остана цяла нощ, и че изглежда по-добре, тя попита наистина ли изглежда по-добре, аз казах да. Тогава вече исках да е по-добре, така че, сигурно ми се е привиждало.

Обещах й, че ако на следващия ден не е по-добре, ще я занеса горе и ще повикам да дойде доктор. А тя поиска да дойде горе веднага, дори попита колко е часа и когато й казах без да мисля, тя каза, че е нощ и че никой няма да види. Но аз й казах, че никоя от стаите не е проветрена.

След това се промени, каза: — Толкова ме е страх. Ще умра. — Не говореше бързо, а с паузи.

Каза: — Опитах се да ти помогна. Сега ти се опитай да ми помогнеш. — Казах, разбира се, че ще се опитам, попих лицето й още веднъж и сякаш тя отпадна, което исках аз, но вместо това заговори пак.

Каза със силен глас: — Татко, татко?

Заспивай, казах аз. Утре ще се възстановиш.

Пак започна да плаче. Не беше като обикновен плач, лежеше със сълзите около очите, сякаш не знаеше, че плаче. После изведнъж попита: — Какво ще правиш, ако умра?

Казах, ти няма да умреш, не бъди глупава.

— Ще кажеш ли на някого?

Няма да говоря за това, казах.

— Не искам да умра — каза тя и после: — Не искам да умра — още веднъж. После и трети път, а аз винаги казвах, не говори за това, но тя сякаш не чуваше.

— Ще се махнеш ли оттук? Ако умра?

Казах, не бъди глупава.

— Какво ще правиш с парите си?

Казах, моля ти се, хайде да говорим за нещо друго, но тя настоя, след малко, говореше нормално, но имаше странни паузи, след които изведнъж започваше пак.

Не знам, не съм мислил, казах й. Само се мъчех да я успокоя.

— Остави ги на децата.

Попитах какви деца, а тя каза: — Миналия семестър събирахме помощи за тях, те ядат пръст. — И след малко: — Ние всички сме такива свине, заслужаваме да умрем. — Така че, според мен са задигнали парите, които е трябвало да дадат. Е, после заспа за, трябва да беше десет минути. Аз не помръднах, помислих, че е добре, но изведнъж каза: — Ще го направиш ли? — още веднъж, сякаш не беше спирала да говори. После: — Тук ли си? — и даже се опита да стане, за да ме види. Разбира се, аз я успокоих, но тя отново беше будна и продължи за тези помощи, които беше събирала.

Отказах се да й обяснявам колко е глупаво, че няма да умре, така че й казах, да, ще им ги дам, и ти няма да умреш и така нататък.

— Обещаваш ли?

Да.

После каза: — Обещания. — И малко по-късно: — Те ядат пръст. — Повтори това нещо още два или три пъти, а аз се опитвах да я успокоя, но изглежда наистина то я тревожеше. Последното нещо, което каза, беше: — Прощавам ти.

Разбира се, тя бълнуваше, но аз още веднъж й казах, че съжалявам.

Би могло да се каже, че нещата бяха различни от това време нататък. Забравих всичко, което направи тя в миналото и съжалявах за нея, наистина съжалявах, за каквото аз направих онази вечер, но не знаех, че е наистина болна. Беше като разлято мляко — станалото станало и толкоз.

Смешно беше, точно когато си мислех, че наистина ми е дошло до гуша от нея, всичките стари чувства се върнаха. Мислех си за хубави неща, как понякога се спогаждахме добре, какво значеше тя за мен тогава у дома, когато нямах нищо друго. Всичко, до преди да свали дрехите си й аз вече не я уважавах, което изглеждаше толкова нереално, сякаш и двамата си бяхме загубили умовете. Искам да кажа, това че тя беше болна и аз се грижех за нея, ми изглеждаше по-реално.

Останах във външната изба, като предишната нощ. Беше тиха половин час или нещо такова, но после започна да си говори сама, аз казах, всичко е наред и тя спря, но след малко започна пак, по-скоро мърмореше, после извика името ми, наистина силно, каза, че не може да диша и тогава повърна слуз. Беше странно тъмнокафява и никак не ми хареса как изглежда, но си помислих, че хапчетата може да са я оцветили. След това трябва да е заспала за час или нещо такова, после изведнъж започна да пищи, а не можеше, но се опитваше, и когато се втурнах при нея, тя наполовина беше паднала от леглото. Не знам какво се опитваше да направи, но сякаш не ме познаваше и се мяташе като тигър, въпреки че беше слаба. Наистина трябваше да се боря, за да я сложа пак да си легне.

След това плувна ужасно в пот, пижамата й подгизна и когато се опитах да й сваля горнището, за да й сложа друго, тя започна да се съпротивлява, да се тръшка, като че ли беше луда, и още по-лошо да се изпотява. Никога не съм прекарвал по-тежка нощ, беше толкова ужасна, че не мога да я опиша. Не можеше да спи, аз й дадох толкова хапчета за сън, колкото посмях, но те нямаха ефект, тя се унасяше за малко и после започваше пак, мъчеше се да стане от леглото (веднъж успя, преди да успея да стигна до нея, и падна на пода). Понякога бълнуваше, искаше да я водя в Д. П. и говореше на хора, които познава, предполагам. Нямах нищо против това, стига да лежеше спокойно. Измерих температурата й, беше четиридесет градуса и знаех, че наистина е болна.

Е, около пет на следващата сутрин отидох да глътна малко чист въздух, там горе беше наистина друг свят, и реших да я кача горе и да повикам доктор, повече не можех да отлагам. Стоях там до отворената врата десетина минути, но чух, че вика пак, беше изкарала още слуз и после повърна, така че трябваше да я вдигна от леглото и да го изчистя, а тя остана отпусната на един стол. Най-лошо беше дишането й, бързо и хриптящо, като че ли беше задъхана през цялото време.

Тази сутрин (тя изглеждаше по-спокойна), успя да вземе каквото й казах, и й казах, че отивам да повикам доктор и тя кимна, смятам, че разбра, макар, че не говореше. Тази нощ сякаш беше напълно изсмукала силите й, защото лежеше без да мърда.

Знаех, че можех да отида до селото и да телефонирам, или направо да повикам доктор, но по очевидни причини си нямах вземане-даване с тях, знам ги селските клюки и така нататък, каквито са обикновено.

Както и да е, толкова малко бях спал, че не знаех какво правя през половината време. Бях сам като обикновено, нямаше към кого да се обърна.

Е, отидох в Люис (беше малко след девет), влязох в първата отворена аптека и попитах за най-близкия доктор, а момичето ми го каза от един списък, който имаше. Беше в една къща на улица, на която никога не бях ходил. На вратата прочетох, че започва работа в осем и половина и трябваше да се сетя, че вътре ще е пълно с хора, както обикновено, но усетих, че влизам, за да говоря с доктора веднага. Трябва да съм изглеждал глупаво в чакалнята, всичките хора ме гледаха, всички столове бяха заети и имаше един млад мъж прав. Е, понеже всички ме гледаха, нямах куража да отида направо при доктора, така че застанах до вратата. Ако бях могъл да вляза направо, щях да успея, всичко щеше да е наред, сигурно беше заради всичките тези хора там. От много време не бях стоял в една стая с други хора, само бях влизал в магазини, и се чувствувах странно, както казах, те всички сякаш не гледаха, особено една стара жена не сваляше поглед от мен и си помислих, че сигурно изглеждам някак си особено. Взех едно списание от масичката, но разбира се, не го прочетох.

Е, започнах да си мисля какво би станало, след ден-два всичко ще е наред, може би докторът и М. няма да си говорят, но после… Знаех какво ще каже той, че трябва да отиде в болница, че не мога да се грижа за нея както трябва. Помислих си и че мога да взема сестра, но на нея няма да й отнеме много време, за да разбере какво е станало — леля Ани казваше, че медицинските сестри най-много си пъхат носовете в чужди работи, тя не можеше да понася хора с дълги носове, нито пък аз. Точно тогава излезе доктора, за да повика следващия пациент, беше висок мъж с мустаци и каза: — Следващия — сякаш му се гадеше като гледа всичките тези хора. Искам да кажа, говореше наистина с раздразнение, не мисля, че ми се е сторило, защото видях как една жена направи гримаса на тази до нея, когато той отново се прибра в кабинета си.

Излезе още веднъж и видях, че е като офицерите от армията, нямат никакво съчувствие към тебе, само дават заповеди, ти не си от тяхната класа, и гледат на другите, сякаш са мръсотия.

Отгоре на всичко, тази стара жена започна отново да ме наблюдава, започнах да се потя под яката, не бях спал цяла нощ и предполагам, че съм бил уморен. Както и да е, реших, че ми стига. Така че се обърнах, излязох и седнах в караваната.

Защото видях всичките тези хора. Разбрах, че Миранда е единственият човек на света, с който искам да живея. От цялата останала пасмина ми се гадеше.

После отидох в една аптека и поисках да ми дадат нещо за много лош грип. Не бях ходил в този магазин и за щастие нямаше никой, така че можех да им разкажа историята. Казах, че имам приятел, който е от Особените (те не вярват на лекарите), че е хванал много тежък грип, може би пневмония и трябва да му дадем нещо без да разбере. Е, момичето ми даде от същото, което бях купил преди и й казах, че искам пеницилин или нещо такова, но тя отговори, че трябва да имам докторска рецепта. За нещастие точно тогава дойде шефът, момичето му обясни, той се приближи до мен и ми каза, че трябва да отида при някой лекар и да му обясня случая. Казах му, че ще платя колкото поиска, но той поклати глава и каза, че това е незаконно. После ме попита дали приятелят ми живее в околността и си тръгнах преди да започне да си пъха носа по-надълбоко. Опитах в още две аптеки, но и в двете ми казах същото, и аз се уплаших да питам повече, така че взех някакво лекарство, което можеха да ми дадат, но беше друг вид.

После се върнах. Едва можех да карам, толкова бях уморен.

Разбира се, веднага щом се върнах, слязох долу, тя лежеше и едвам дишаше. Видя ме и започна да говори, изглежда ме взе за някой друг, защото ме попита дали съм виждал Луиз (не бях чувал, да я споменава досега) — за щастие не изчака да й отговоря, а започна да говори за някакъв модерен художник, после каза, че е жадна. Не беше на себе си, нещата сякаш идваха в главата й, и си отиваха. Е, дадох и да пийне, тя остана неподвижна за малко и изведнъж сякаш почти стана нормална (умствено, искам да кажа), защото попита, кога ще дойде татко, ти ходи ли?

Аз излъгах, беше опашата лъжа, казах, че ще дойде скоро. Каза ми да й измия лицето и когато го направих ми каза, че трябва да види нещата, които съм донесъл. Казвам „каза“, но всъщност само шепнеше.

Каза, че й се искало да може да заспи.

От треската е казах и тя кимна, за момент разбираше всичко, което й говоря и никой няма да повярва, но аз реших да се върна в Люис и да повикам доктор. Помогнах й да отиде зад паравана, беше толкова слаба, че бях сигурен, че не може да избяга, така че реших да се кача горе, да се опитам да поспя два часа, после да я занеса в някоя от стаите, да отида до Люис и да повикам някой друг доктор.

Не знам как се случи, винаги ставам веднага след като звънне будилникът; мисля, че в съня си съм се протегнал и съм го спрял, но не помня да съм се събуждал. Както и да е, когато се събудих беше четири, а не дванадесет и половина. Разбира се, втурнах се долу, за да видя какво се е случило. Беше дръпнала горнището на пижамата над гърдите си, но за щастие беше достатъчно топло, не мисля, че другото тогава имаше някакво значение, и без това имаше ужасна треска и не ме позна, а когато я вдигнах и се опитах да я пренеса горе, тя започна да се мята и да се противи, да пищи, но беше толкова слаба, че не можеше. И нещо повече, кашлицата спря пищенето й, и сякаш я накара да разбере къде сме. Много беше трудно да я кача горе, но най-накрая успях и я сложих на леглото в едната стая (бях я затоплил), където тя изглеждаше по-щастлива. Не каза нищо, студеният въздух я беше накарал да кашля и да повърне малко, лицето й имаше странен червеникав цвят също така. Казах й, докторът идва и ми се стори, че ме разбра.

Останах малко, за да видя дали всичко ще е наред, боях се, че може да й е останала сила колкото да отиде до прозореца и привлече вниманието на някой минувач. Знаех, че не може да го направи, но изглежда си намирах оправдания, за да не тръгна. На няколко пъти отивах до отворената й врата, тя лежеше на тъмно, чувах дишането й, понякога промърморваше нещо, веднъж ме извика по име, аз отидох и застанах до нея, а тя можеше да каже само „доктор“, „доктор“, а аз отговарях, ще дойде, ще дойде, не се тревожи, избърсах лицето й, но тя не спираше да се поти. Не знам защо не отидох тогава, опитах се, но не можах, не можех да приема мисълта, че няма да мога да я виждам, когато си пожелая. Сякаш се бях влюбил в нея отново. И още нещо, през всичките тези дни си мислех, е, тя ще се бори с болестта дълго време, ще има нужда от мен, много хубаво ще е, когато прехвърли билото.

Не знам защо, но също си мислех, че и новата й стая може да помогне. Да промени нещата.

Беше като тогава, когато трябваше да извеждам Мейбъл с инвалидния й стол. Винаги можех да намеря хиляди причини, за да го отложа. Трябва да си благодарен, че имаш крака и можеш да я буташ, казваше обикновено леля Ани (те знаеха, че не обичам да ме виждат как бутам стола). Но това е в характера ми, така съм направен. Нищо не мога да променя.

Времето минаваше, трябва да е било полунощ или по-късно, и аз отидох да видя как е, да видя дали би изпила чаша чай, но не можах да я накарам да ми отговори, дишаше по-бързо от когато и да било, беше ужасяващо задъхана, сякаш се вкопчваше във въздуха и не можеше да го диша достатъчно бързо. Разтърсих я, но тя сякаш беше заспала, макар и да беше с широко отворени очи, лицето й беше станало синкаво и като че ли гледаше нещо на тавана. Е, наистина се уплаших, рекох си, давам й още половин час, после ще трябва да отида. Седнах до нея, по лицето й виждах, че нещата определено са се влошили, потеше се ужасно. Друго нещо, което правеше тези дни, мачкаше с ръце чаршафите. И от двете страни на устата й имаше пъпки.

Е, най-накрая след като заключих вратата на стаята й за всеки случай, тръгнах отново за Люис, спомням си, че стигнах там малко след един и половина и разбира се, всичко беше затворено. Отидох право на улицата, на която живееше доктора и спрях малко преди къщата му. Стоях в тъмнината и се готвех да отида и да натисна звънеца, мислех си какво ще му кажа и така нататък, когато на прозореца на караваната се почука. Беше полицай.

Много гадно се стреснах. Свалих стъклото.

Чудех се, какво правите тук, каза той.

Не ми казвайте, че паркирането е забранено.

Зависи по каква работа сте, каза той. Погледна шофьорската ми книжка, записа номера ми, много преднамерено. Беше възрастен човек, сигурно не е бил много добър, иначе нямаше да остане обикновен полицай.

Е, попита той, тук ли живеете?

Не, отговорих аз.

Знам, че не, каза той, затова питам какво правите тук.

Не съм направил нищо, казах му. Погледнете отзад и той погледна, старият му глупак. Както и да е, това ми даде време, за да измисля нещо. Казах му, че не съм успял да заспя и съм излязъл да се поразходя, но съм се загубил и съм спрял, за да погледна картата. Е, той не ми повярва, или нямаше вид да ми е повярвал, и каза да се прибирам у дома.

Е, в резултат на всичко това, аз отминах, не можех да отида до къщата на доктора докато той ме гледаше, веднага щеше да надуши нещо. Помислих си, ще се върна и ще видя дали е по-зле, ако е по-зле, ще я кача на караваната, ще я закарам в някоя болница, ще дам фалшиво име и ще се махна, после ще трябва да избягам, да напусна страната или нещо такова — не можех да си помисля какво ще стане, след като я оставя.

Е, тя отново беше на пода, беше се мъчила да стане от леглото, предполагам, за да отиде до тоалетната или да се опита да избяга. Както и да е, качих я отново на леглото, беше сякаш наполовина в кома, каза някои думи, но не можах да ги разбера, а и тя не разбираше какво й казвам.

Седях до нея почти през цялата нощ, успях и да поспя известно време. На два пъти се опита отново да стане от леглото, но беше безполезно — нямаше сили колкото и една бълха. Отново повторих старите неща, казах, че докторът идва и това сякаш я поуспокои. Веднъж ме попита кой ден е и аз я излъгах — казах, че е понеделник (беше сряда) — и тя като че ли се успокои още повече. Тя повтори „понеделник“, но си личеше, че това не означава нищо за нея. Сякаш и мозъкът й беше засегнат.

Тогава знаех, че умира, през цялата нощ бях сигурен, бих могъл да го кажа на всеки.

Само седях и слушах мърморенето и дишането й (изглежда не спеше както трябва), и си мислех, за това, как се развиха нещата. Мислех за гадния си живот, за нейния живот и за всичко останало.

Всеки би разбрал какво беше. Бях наистина отчаян, макар че го казвам аз. Нищо не можех да направя, толкова исках да живее, а не можех да рискувам, като потърся помощ. Бях покрусен, всеки би го забелязал. През всичките тези дни знаех, че никога няма да обичам друга така. Само Миранда, завинаги. Тогава бях сигурен.

И още нещо, единствено тя знаеше, че я обичам. Знаеше, какъв съм всъщност. Никой друг не би могъл да ме разбере.

Е, дойде сутринта, настъпи последният ден. Странно, беше толкова красиво, мисля си, че през целия ден на небето не се появи никакво облаче, беше един от тези студени зимни дни, когато няма вятър и небето е синьо. Сякаш беше специално уредено, най-подходящото, тя да си отиде толкова спокойно. Последната дума, която каза в около десет часа беше (струва ми се) „слънцето“ (то светеше през прозореца) и се опита да седне, но не можа.

Тя не каза повече нито една разбираема дума, продължи така цялата сутрин и следобеда и си отиде със залеза на слънцето. Дишането й беше станало много слабо и (само за да покажа в какво състояние бях) дори си помислих, че най-накрая е заспала. Не знам кога точно е умряла. Знам, че в три и половина още дишаше, когато слязох долу да избърша прахта и да свърша някои други неща, за да се разсея и когато се върнах при нея в около четири, тя си беше отишла.

Главата й беше паднала на една страна и изглеждаше ужасно, с отворена уста и с бели изцъклени очи, сякаш се беше мъчила да погледне през прозореца за последен път. Пипнах я и беше изстинала, макар че тялото й още беше топло. Изтичах и донесох огледало. Знаех, че се прави така и го задържах до устата й, но не се замъгли. Беше умряла.

Е, аз затворих устата й и спуснах клепачите. Не знаех какво да правя, отидох и си направих чай.

Когато се стъмни взех мъртвото й тяло и го свалих в избата. Знам, че мъртъвците трябва да се измиват, но аз не исках, не ми се виждаше прилично, така че я положих на леглото, сресах косата й и си отрязах една къдрица. Опитах се да наглася усмивка на лицето й, но не можах. Но и така изглеждаше много спокойна. След това коленичих и казах една молитва, знаех само „Отче наш“, така че казах част от нея и накрая, Бог да даде мир на душата й, не че вярвам в религията, но ми се стори, че така трябва. След това се качих горе.

Не знам защо, но стана заради едно дребно нещо; човек би си помислил, че заради смъртта й и това че я занесох долу за последен път, но не беше това; стана, когато видях чехлите й в стаята горе. Вдигнах ги и изведнъж разбрах, че повече няма да ги носи. Вече никога няма да слизам долу и да спускам резетата (смешно, въпреки всичко, сега пак я бях заключил) и нищо такова вече няма да се случи, доброто или лошото. Изведнъж разбрах, че е мъртва и това значи, че си е отишла завинаги, завинаги.

През тези последни дни трябваше да ми е жал за нея (веднага щом разбрах, че не се преструва) и й простих всички други работи. Не когато беше жива, а когато знаех, че е умряла, тогава окончателно й простих. Всички приятни неща се върнаха. Спомних си началото, дните в кметството, когато я виждах да излиза от дома си, как минавах покрай нея на другата страна на улицата, и не можех да разбера как стана така, че сега лежеше долу, умряла.

Беше като един хитроумен капан за мишки, който бях виждал, мишката влиза, нещата се размърдват, и тя вече не може да се върне назад. Нататък и нататък във все по-хитроумни капани, до края.

Мислех си колко щастлив бях, за чувствата, които изпитвах през тези седмици, каквито никога преди не бях изпитвал и никога вече няма да изпитвам.

Колкото повече мислех за това, толкова по-лошо ставаше.

Стана полунощ и не можех да заспя, трябваше да запаля всички лампи, не вярвам в духове, но ми беше по-добре на светло.

Продължих да мисля за нея, мислех, че може би моя беше вината, за да направи тя това, което направи и загуби уважението ми, после помислих, че изцяло тя е виновна, тя си търсеше всичко, което получи. После не знаех какво да мисля, главата ми сякаш кънтеше, бам, бам, бам и знаех, че вече никога няма да мога да живея тук. Исках да се махна и никога да не се върна.

Помислих си, че мога да продам къщата и да замина в Австралия. Но най-напред трябваше да прикрия всичко. Не беше никак малко. След това в главата ми се загнезди полицията. Реших, че е най-добре да отида и да им разкажа всичко. Дори си облякох палтото, за да тръгна.

Помислих си, че полудявам, не спирах да се гледам в огледалото, за да забележа по лицето си. Беше ми дошла тази ужасна мисъл, че съм полудял, че всеки би могъл да го види, само не аз. Спомних си как понякога ме гледаха хората от Люис, като тези в чакалнята на доктора. Всички те знаеха, че съм луд.

Стана два часа. Не знам защо, започнах да мисля, че смъртта й е грешка, че може би само е заспала. Така че, трябваше да сляза, за да се уверя. Беше ужасно. Веднага щом влязох във външната изба, започнах да си представям разни неща. Например, че може да изскочи иззад някой ъгъл с брадва в ръце. Или, че няма да е вътре — макар че вратата беше заключена, тя ще е изчезнала. Като във филм на ужасите.

Беше там, лежеше потънала в тишина. Докоснах я. Беше толкова студена, толкова студена, че се стреснах. Още не ми се вярваше, че е истина, как беше жива само допреди няколко часа, как допреди няколко дни ходеше наоколо, рисуваше, плетеше. И сега това.

Тогава нещо се раздвижи във външната изба, зад вратата. Трябва да е било течение. Нещо в мен се счупи, загубих ума и дума, полетях нагоре по стълбите и навън. Заключих вратата много бързо, влязох в къщата, заключих също и входната врата, пуснах всички резета.

След малко клатенето престана, аз се успокоих. Но си мислех, че това е краят. Не можех да живея така, с нея долу.

Тогава ми дойде една идея. Това чувство не ме оставяше, че е имала късмет, да се отърве от всичко, да няма повече тревоги, да няма повече криене, да няма повече неща, които искаш да бъдеш и никога няма да бъдеш. Да е свършило. Всичко.

Само трябваше да се самоубия и другите можеха да мислят каквото си искат. Хората от чакалнята, от кметството, леля Ани и Мейбъл, всичките. Ще си отида от всичко това.

Започнах да мисля как да го направя, как мога да отида в Люис, веднага щом отворят магазините, да взема много аспирин и цветя, хризантемите й бяха любими. После ще глътна аспирините и ще легна до нея. Най-напред ще изпратя писмо на полицията. Така че да ни намерят заедно там долу. Заедно във Великото отвъдно.

Ще бъдем погребани заедно. Като Ромео и Жулиета.

Ще бъде истинска трагедия. Няма да е гадно.

Хората ще ме уважават, ако го направя. Ако унищожа снимките, хората ще видят, че никога не съм й направил нищо лошо, ще бъде наистина трагично.

Премислих това, взех снимките и негативите и се приготвих да ги изгоря веднага на следващата сутрин.

Сякаш трябваше да имам някакъв определен план. Какъвто и да е, само да е определен.

Оставаха парите, но вече не ме интересуваха. Леля Ани и Мейбъл ще ги вземат. Миранда говореше за благотворителност, но беше наполовина изгубила разсъдъка си.

Аз исках нещо, което не може да се купи с пари. Ако наистина имах гадно подсъзнание, никога не бих си направил целия този труд, просто бих отишъл при жените, които дават обяви и бих направил каквото искам. Не можеш да си купиш щастие. Трябва да съм чувал стотици пъти леля Ани да повтаря това. Ха, ха, мислех си аз винаги, нека първо опитаме. Е, аз опитах.

Защото всичко е късмет. Като тотото — дори по-лошо, защото няма добри отбори и слаби отбори, и по-вероятни резултати. Никога не знаеш какво ще стане накрая. Просто А срещу Б, В срещу Г и никой не знае какво са А, Б, В, и Г. Затова никога не съм вярвал в Бог. Мисля, че сме просто насекоми, живеем известно време, после умираме и това е. Няма милост в нещата. Дори няма Велико отвъдно. Няма нищо.

В около три часа задрямах, така че се качих горе, за да поспя за последен път, лежах в леглото и си представях всичко, как отивам до Люис, когато се събудя, как се връщам, как запалвам огън, как заключвам (ще погледна за последен път колекцията си), как слизам долу. Тя ме чакаше там. Бих могъл да кажа, че сме влюбени, в писмото до полицията. Съвместно самоубийство. Това би бил „Краят“.

4

Но нещата се развиха съвсем различно.

Събудих се чак след десет, денят също беше хубав. Закусих и отидох в Люис, взех аспирините и цветята, върнах се, слязох долу и реших да прегледам за последен път нещата й. Добре, че го направих. Намерих дневника й и разбрах, че всъщност никога не ме е обичала, през цялото време е мислела само за себе си и за другия мъж.

Тъй като стана така, веднага щом се събудих, започнаха да ми идват по-смислени идеи, аз съм такъв, виждам само тъмната страна на нещата, когато си лягам, и се събуждам съвсем различен.

Тези идеи ми дойдоха докато закусвах, не предумишлено, просто ми дойдоха. За това, как да се отърва от тялото. Помислих си, ако няма да умра след няколко часа, бих могъл да направя едно-друго. Имах много идеи. Мислех си, иска ми се да докажа, че може да се направи, без никой да разбере.

Беше хубава сутрин. Местата около Люис са много красиви.

Също така си помислих, че се държа сякаш съм я убил, но в края на краищата тя си умря сама. Според мен докторът нямаше да помогне кой знае колко. Беше станало много късно.

Още нещо, което се случи, когато бях в Люис тази сутрин, чисто съвпадение, когато отивах към цветарския магазин, едно момиче с престилка пресече улицата пред мен, когато изчаквах да минат пешеходците. За момент се вцепених, сякаш виждах призрак, имаше същата коса, само че не толкова дълга — искам да кажа, беше същата на ръст и ходеше като Миранда. Не можех да сваля очите си от нея, просто трябваше да паркирам и да се върна назад към нея и имах щастието да видя, че влиза в един магазин. Последвах я вътре и разбрах, че работи на щанда за сладкарски изделия.

Е, върнах се с нещата и слязох в избата, за да видя Миранда, да подредя всъщност цветята; виждах, че не съм в настроение за другото нещо и си помислих, че е по-добре първо да го обмисля по-внимателно и тогава във всеки случай намерих дневника.

Дните минаваха, сега станаха три седмици от тогава.

Разбира се, никога пак няма да имам гостенка, макар че сега, когато леля Ани и Мейбъл решиха да останат Там Долу, това няма да е никак трудно.

Въпреки всичко, просто от интерес се замислих за проблемите, които биха възникнали с момичето от оня магазин. Тя живее в едно село от другата страна на Люис, в къща на около четвърт миля от автобусната спирка. За да стигнеш до там трябва да минеш по неасфалтиран път. Както казах, би било възможно (ако не бях получил урока си). Тя не е така хубава като Миранда, разбира се, всъщност тя е само обикновена продавачка в магазин, но преди именно това ми беше грешката, че се прицелих твърде високо, трябваше да преценя, че от човек като Миранда, с идеите й „тра-ла-ла“ и хитрите й трикове, никога няма да получа това, което искам. Трябваше да взема някоя, която би ме уважавала повече. Някоя обикновена, която бих могъл да науча.

Тя е в сандъка, който сковах, и е под ябълките. Три дни ми отне изкопаването на дупката. В нощта, когато го направих (слязох долу, сложих я в сандъка и я качих горе), мислех, че ще полудея. Не мисля, че много хора биха могли да го направят. Справих се научно. Планирах какво трябва да се извърши и игнорирах естествените си чувства. Не можех да понеса мисълта да я погледна още веднъж, чувал съм, че стават зелени и червени на петна, така че влязох с едно евтино одеяло пред себе си, държах го пред очите си, докато не застанах до леглото, и после го хвърлих върху починалата. Увих я заедно със спалното бельо и я сложих в сандъка, след това завинтих капака. С миризмата се справих чрез вентилатора и някакви дезинфектанти.

Сега стаята е почистена и е като нова. Ще сложа дневника и къдрицата й на тавана, в кутията със завещанието си, която няма да бъде отворена, докато не умра, предполагам още четиридесет или петдесет години. Още не съм решил за Мериан (още едно „М“, чух управителят на магазина да я вика по име), този път няма да е любов, ще бъде просто от интерес, а и за да ги сравня, а също и заради другото нещо, в което, както казах, ми се ще да навляза по-дълбоко и бих могъл да я науча как. И дрехите ще й станат. Разбира се, още от самото начало ще й покажа кой командва тук и какво очаквам от нея.

Но засега това е само идея. Свалих печката долу, защото стаята трябва да се изсуши и без друго.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6843

Издание:

Джон Фаулз. Колекционерът

Художник на корицата: Петър Станимиров

ИК „Абагар“ АД, 1992 г.

ISBN: 954-8004-46-1

1

Вид пеперуда. — Бел.пр.

2

Бяла зелева пеперуда и Дяволска пеперуда. — Бел.пр.

3

Английски протестанти, останали извън англиканската църква. — Бел.пр.

4

Герой от „Бурята“ на У. Шекспир. Уродливият роб на магьосника Просперо, син на зла магьосница, сам притежаващ непочтен и вероломен нрав. — Бел.пр.

5

Няколко кутии, всяка от които се побира в следващата по големина, подобно на руските матрьошки. — Бел.пр.

6

Приказно богат цар, син на Зевс, удостоен да седи на тяхната трапеза. Но той крадял амброзия и нектар, разгласявал тайните им на смъртните. За да провери дали знаят всичко, насякъл сина си на парчета и им го поднесъл на гощавка. Боговете съживили младежа, а Тантал подложили на безконечни мъки в подземното царство — изгарял от жажда, а стоял до шия във вода, която се снишавала когато се навеждал; над него висели отрупани от плод клони, които се отдръпвали когато се опитвал да ги стигне. — Бел.ред.

7

180 см. — Бел.пр.

8

Фердинанд и Миранда — герои от „Бурята“ на У. Шекспир. — Бел.пр.

9

Благородството задължава. — Бел.пр.

10

Джаксън Полак (1912–1956) — американски живописец, най-изтъкнатия представител на „живописта на жеста“ — абстрактния импресионизъм. — Бел.ред.

11

Анри Матис (1869–1954) — френски художник, преминал през основните течения на модернизма. — Бел.ред.

12

Ташизъм — термин е много широко значение, отнасящ се за различните видове живопис. През деветнадесети век с него се определя италианска школа — Macchianoli, в която се практикува живопис с академична виртуозност. Прилага се също и за дивизионистите, както и за някои аспекти на абстрактната живопис, без да се свързва прецизно с нито една определена група или течение. По принцип означава апликиране на цветни петна, третирани сами за себе си, независимо от представения мотив. — Бел.ред.

13

Берта Морисо (1841–1895) — френска художничка-импресионистка, ученичка и модел на Мане. — Бел.ред.

14

Военна база, на около тридесет мили от Лондон. — Бел.пр.

15

Героиня от едноименната сатирична пиеса (1905 г.) на Дж. Б. Шоу. — Бел.пр.

16

Пол Наш (1889–1946 г.) — английски художник, повлиян от конструктивизма и сюрреализма през тридесетте години на века. След 1933 г. е сред основателите на групата Unit One. Изкуството му е белязано от северния и Келтския свят, а също и от култа към природата. — Бел.ред.

17

Роман от Джейн Остин (1775–1817 г.), издаден за първи път през 1816 г. — Бел.пр.

18

Чешки художник — експресионист от началото на нашия век. — Бел.ред.

19

Бен Никълсън — английски художник, член на групата Unit One. Под влияние на Пикасо и Мондриан, през тридесетте години пропагандира модерната абстракция. Виктор Пасмор — английски художник, изоставил реализма и насочил се към абстракционизма. — Бел.ред.

20

Матю Смит (1879–1958 г.) и Огъстъс Джонс (1878–1961 г.) — английски художници. — Бел.ред.

21

Жорж Брак (1882–1963 г.) — френски художник, основоположник на кубизма, заедно с Пикасо. — Бел.ред.

22

Хенри Мур — най-известният английски скулптор на 20-ти век. Греъм Съдърланд — английски художник. — Бел.ред.

23

Джон Констабъл (1776–1837 г.) английски художник, заедно с Търнър, един от най-добрите английски пейзажисти. Самюъл Палър (1805–1881 г.) — английски художник. Уилям Блейк (1757–1827 г.) английски художник и писател. — Бел.ред.

24

Пит Мондриан (1872–1944 г.) — холандски живописец и теоретик на изкуството. Основоположник на неопластицизма. — Бел.ред.

25

Джон Минтън (1917–1957 г.) — английски художник. След войната се занимава предимно с фигурална живопис. — Бел.ред.

26

Паоло Дони, наречен Учело (1397–1475 г.) — италиански живописец. — Бел.ред.

27

Прозвище на Афродита, буквално означава „родена от вълните“. — Бел.пр.

28

На една далечна принцеса. (фр.) — Бел.пр.

29

Герои (леля и племенник) от романа „Големите надежди“ ни Чарлс Дикенс. — Бел.пр.

30

Роман на Джейн Остин издаден през 1811 г. — Бел.пр.

31

Роман на Алан Силитоу — Бел.пр.

32

Джон Братби (1928 г.) — английски художник, реалист. — Бел.пр.

33

Да бъде светлина. (лат.) — Бел.пр.

Content

Джон Фаулз
Колекционерът

1

2

3

4

Информация за текста

1