Харуки Мураками

1Q84

Книга първа

Този свят е като цирк,

изпълнен е с илюзии.

Но се превръща в истински,

щом вярваш в мене ти.

Из „Най-обикновена хартиена луна“

(It’s Only a Paper Moon)

на Е. Й. Харбърг и Харолд Алън

Първа глава

(Аомаме): Не се подлъгвайте по външните признаци

Радиото в таксито беше настроено на УКВ станция с класическа музика. Надали точно „Симфониетата“ на Яначек[1] е идеалната музика за слушане в попаднало в задръстване такси. Така както застаналият на носа на лодката си печен рибар разчита зловещото сливане на две течения, и таксиджията — мъж на средна възраст — май също не обръщаше внимание на предаването, а стиснал здраво устни, гледаше право напред в проточилата се по естакадата безкрайна върволица коли. Аомаме се намести на широката задна седалка, притвори очи и се заслуша в музиката.

Колцина са способни да разпознаят Яначековата „Симфониета“ от първите й няколко такта? Отговорът вероятно е някъде между „много малко“ и „почти никой“. Неизвестно защо, Аомаме бе сред малцината, които могат.

Яначек създал малката симфония през 1926 г. Първоначално творбата била замислена като фанфарно въведение към гимнастически фестивал. Аомаме се помъчи да си представи какво е било в Чехословакия през 1926 г.: Първата световна война е свършила, страната се е освободила от дълголетното управление на Хабсбургите. Народът отбелязва настъпилата в Централна Европа мирна пауза с пиене на пилзенско пиво по кафенетата и производството на превъзходно леко стрелково оръжие. Две години по-рано неизвестният никому Франц Кафка е приключил земния си път. Малко по-късно изневиделица ще се появи Хитлер и за по-малко от миг ще погълне тази красива малка страна, но по онова време още никой не знае какви трудности предстоят. Това е може би най-важното твърдение в историята на историята: „По онова време още никой не знае какво предстои“. Заслушана в музиката на Яначек, Аомаме си представяше волните ветрове по равнините на Бохемия и разсъждаваше върху превратностите на историята.

През 1926 г. умира и японският император Йошихито и от Тайшо епохата се преименува на Шова[2]. И за Япония това е началото на една ужасна, тъмна епоха. Кратката интерлюдия от модернизъм и демокрация свършва и отстъпва място на фашизма.

Аомаме обожаваше историята не по-малко, отколкото обожаваше спорта. Рядко отваряше романи, но историческо четиво можеше да я държи в своя плен по цели часове. Най-много харесваше в историята това, че всички факти бяха обвързани с конкретни дати и места. Не й беше никак трудно да помни разните дати в историята. Не че си поставяше за цел да ги наизусти; но схванеше ли веднъж връзката на дадено събитие с времето, през което се е случило, както и с предхождащите и последвалите го събития, датата изплуваше автоматично в паметта й. Както в прогимназията, така и в гимназията винаги бе изкарвала отлични оценки на изпитите по история. И много се учудваше, когато чуеше някой да казва, че не му се удава да помни разните дати. Как може нещо толкова просто да затрудни някого?

Аомаме беше истинското й име. Дядо й по бащина линия бе от някакво планинско градче или селце в префектура[3] Фукушима, където живеели неколцина със същото име, а то се изписваше с йероглифите, които означаваха и „зелен грах“, и се произнасяше със същите четири срички „А-о-ма-ме“. Никога не бе стъпвала там. Когато се родила, баща й бил вече скъсал връзките си със семейството, майка й — с нейното, така че никога не бе виждала своите баби и дядовци. Не пътуваше често, но в редките случаи, когато отсядаше в непознат голям или малък град, задължително отваряше телефонния указател в хотела да види колко души с името Аомаме живеят в района. До този момент не бе открила нито един и след всеки неуспешен опит се чувстваше като самотен корабокрушенец насред океана.

Винаги се притесняваше, когато трябваше да си казва името. Понеже в мига, в който то се отронеше от устните й, другият й хвърляше недоумяващ или объркан поглед:

— Госпожица Аомаме?

— Да. Точно като „зелен грах“.

Работодателите й я бяха накарали да си отпечата визитки, от което нещата станаха още по-зле. Хората се стягаха при вида на картичката й, сякаш им връчваше неприятна новина. Когато си казваше името по телефона, често дочуваше потиснат смях. Щом споменеха името й в приемната на някой лекар или обществена служба, всички вдигаха глава да видят как изглежда някой, чието име е „зелен грах“.

Имаше хора, които объркваха наименованието на растението и й викаха „Едамаме“ или „Сорамаме“, което я принуждаваше да ги поправя тактично: „Не, не съм нито соя, нито бакла, макар че почти познахте. Грах съм — Аомаме.“ Колко пъти през тридесетгодишния си живот бе слушала едни и същи забележки, едни и същи изтъркани шеги с името й. Животът ми щеше да е съвсем друг, ако не се бях родила с това си име. Ако имах най-обикновено име като Сато, Танака или Сузуки, сигурно щях да живея по-спокойно и да прощавам по-лесно на хората. Може би.

Аомаме слушаше музиката със затворени очи и оставяше прекрасния унисон на духовата секция да попие в мозъка й. И точно в този момент й мина през ум, че качеството на звука е прекалено добро за обикновено радио в такси. Понеже, макар и тих, звукът се отличаваше с истинска дълбочина и ясни обертонове. Отвори очи и се приведе напред да разгледа монтирания в таблото стерео дек. Устройството притежаваше горд черен блясък. Не успя да разчете марката, но явно имаше висококачествени параметри и сума ти копчета и клавиши; зелените цифри с честотата на станцията се различаваха отчетливо на фона на черното екранче. Нещо съвсем необичайно за най-обикновено улично такси.

Огледа и вътрешността на автомобила. Обсебилите я мисли не й бяха дали възможност да забележи, че и самото такси никак не е обичайно. Качеството на тапицерията си личеше, а и седалката бе изключително удобна. Но най-вече бе тихо. Изглежда, колата бе обезшумена с допълнителна звукоизолация, до съвършенството на звукозаписно студио. Вероятно шофьорът бе и собственик на таксито. Много такива собственици водачи не жалеха средства за поддръжката на автомобила си. Без да движи глава, Аомаме затърси с очи табелката с името на таксиджията, но не го откри. От друга страна, нямаше и вид на незаконно такси без разрешително. Оборудвано бе със стандартен таксиметров апарат, който цъкаше по нормалната тарифа. 2150 йени дотук. Все пак странно, че никъде не виждаше табелката с името на водача.

— Прекрасна кола — проговори Аомаме на шофьорския гръб. — Страшно тиха. Каква марка е?

— Лимузина тойота краун роял — произнесе отчетливо водачът.

— Музиката звучи чудесно.

— Много тиха кола е. Затова я и избрах. Тойота са една от водещите фирми в света по отношение на шумоизолацията.

Аомаме кимна и пак се облегна назад. Притесняваше я нещо в изказа на шофьора — сякаш не доизказваше нещо важно. Да вземем за пример (един от многото) мисълта му за безупречната шумоизолация; човек можеше да си помисли, че тойотите имат и някакви други характеристики, които обаче съвсем не са безупречни. На всичко отгоре в края на всяко свое изречение онзи оставяше някаква дребна, но значеща нещо бучица тишина. И бучицата увисваше в ограниченото пространство в колата като въображаемо миниатюрно облаче, което създаваше у Аомаме едно особено чувство за нестабилност.

— Наистина е много тиха кола — обяви Аомаме в желанието си да прокуди облачето. — А и стерео декът е много внушителен.

— Именно въз основа на качеството му взех решението си да го закупя — каза шофьорът с тона на щабен офицер от запаса, описващ някогашен свой военен успех. — След като прекарвам толкова часове тук, поне саундът да е максимално добър. А и…

Аомаме зачака да чуе онова, което щеше да последва, но не последва нищо. Отново затвори очи и се съсредоточи върху музиката. Нямаше никаква представа що за личност е бил този Яначек, но бе съвсем сигурна, че никога не си е представял как някой ще слуша творбата му в обезшумена лимузина тойота краун роял насред задръстване по градската високоскоростна магистрала в Токио през 1984 г.

И все пак, чудеше се Аомаме, как така разпознах мигновено „Симфониетата“ на Яначек? И откъде знам, че е създадена през 1926 година? Не беше почитателка на класическата музика, нямаше и никакви лични спомени, свързани с Яначек, но щом чу първите тактове, всичките й знания за творбата й се явиха като по рефлекс, като ято птици, влетели през отворения прозорец. Музиката й създаде странно, болезнено усещане. Не ставаше дума за болка или неприятно чувство, а за усещане, че сякаш й изтръгват физически всички елементи от тялото. Аомаме не можеше да си обясни, какво става. Нима това необяснимо чувство идва от самата „Симфониета“?

— Яначек — каза полусъзнателно Аомаме, като че искаше да си върне думата в мига, в който бе излетяла от устните й.

— Казахте ли нещо, госпожо?

— Яначек. Авторът на музиката.

— Не съм го чувал.

— Чешки композитор.

— Бре-бре! — рече водачът, очевидно впечатлен.

— Това такси ваше ли е? — попита Аомаме с надеждата да смени темата.

— Да — отвърна шофьорът. И след кратка пауза добави: — Изцяло мое. Второто ми е.

— Страшно удобни седалки.

— Благодаря, госпожо. — И като извърна леко глава към нея, попита: — Бързате ли, между другото?

— Имам среща в Шибуя. Затова ви помолих да минете по високоскоростната магистрала.

— В колко ви е срещата?

— В 4:30 — отвърна Аомаме.

— Ами то стана 3:45. Няма начин да успеем.

— Толкова ли е сериозно задръстването?

— Напред май има някаква сериозна катастрофа. Това, днешното, не е обичайно задръстване. От доста време не сме помръднали изобщо.

Стана й любопитно, че шофьорът не слушаше бюлетините за пътната обстановка по радиото. Движението по високоскоростната магистрала се бе затапило. Редно бе да се включи на вълната на специалната таксиметрова радиостанция, за да чуе последните новини.

— Вие и без информация по радиото ли познавате кога е катастрофа? — попита Аомаме.

— На тия по радиото не им вярвам — отговори с глух глас шофьорът. — Половината време лъжат. Пътната корпорация пуска само онези данни, които й отърват. За да знае точно какво става в момента, човек трябва да разчита на собственото си зрение и преценка.

— И вашата преценка ви подсказва, че тепърва ще висим тук?

— Още куп време — кимна шофьорът. — Гаранция давам. Затапи ли се веднъж така, високоскоростната магистрала става истински ад. Много ли ви е важна срещата?

Аомаме се позамисли, преди да отговори:

— Много. Ще ме чака един клиент.

— Жалко. Май няма начин да стигнем навреме.

Водачът развъртя глава, като да се отърси от схващане в раменете. Бръчките по тила му се размърдаха като някакво праисторическо същество. Докато наблюдаваше полусъзнателно движението му, Аомаме изведнъж се сети за острия предмет на дъното на окачената през рамото й чанта. И дланите й се поизпотиха.

— Какво бихте ме посъветвали да направя? — попита.

— Тук, на естакадата, нищо не можете да направите… поне докато не стигнем до следващия изход. Ако бяхме долу, на улично ниво, щях да ви предложа да слезете от таксито и да вземете метрото.

— Кой е следващият изход?

— Икеджири. Но се съмнявам, че ще стигнем там преди залез-слънце.

Залез-слънце ли? Аомаме се опита да си се представи залостена в това такси до мрак. Още свиреха Яначек. На преден план изпъкнаха приглушени струнни инструменти, сякаш за да утешат нарасналото й безпокойство. Предишното болезнено чувство почти бе изчезнало. На какво ли можеше да се дължи?

Аомаме се бе качила близо до Кинута и каза на шофьора да хване високоскоростната естакада от Йога. В началото трафикът се движеше гладко, но точно пред Сангенджая спряха и оттогава почти не бяха мръднали. Движението по напускащото града платно беше нормално. Трагично задръстено бе само платното, водещо към центъра на Токио. Да се задръсти това платно на високоскоростна магистрала номер 3 в три следобед не бе нормално и тъкмо затова Аомаме бе казала на шофьора да мине оттам.

— На високоскоростната магистрала апаратът не отчита престой — каза водачът по посока на огледалото за обратно виждане. — Така че не се притеснявайте за сметката. Но пък сигурно ви е важно да стигнете навреме за срещата си, а?

— Да, разбира се. Но не мога нищо да направя, нали?

Хвърли й кратък поглед в огледалото. Мъжът носеше бледи слънчеви очила. И при ъгъла, под който падаше светлината, Аомаме не успя да разчете изражението му.

— Абе, колкото до начин — все ще се намери. Оттук можете да хванете метрото до Шибуя, но ще се наложи да предприемете нещо… крайно.

— В какъв смисъл крайно?

— Нещо, което не бих ви посъветвал открито да предприемате.

Аомаме нищо не каза. Но с присвити очи зачака да чуе по-нататък.

— Погледнете напред. Виждате ли аварийната отбивка току пред нас? — посочи с пръст. — Ей там, до рекламата на бензиностанциите „Есо“.

Аомаме впери поглед през предното стъкло, докато в един момент взе да различава вляво[4] от двете пътни ленти разширение за отбиване на аварирали коли. Естакадата нямаше банкет, но в замяна на това имаше през известни интервали такива аварийни разширения, откъдето човек можеше да се обади от жълтите аварийни телефони в управлението на „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“. Въпросната отбивка в момента бе свободна. Върху една от сградите оттатък насрещното платно бе монтиран голям билборд с реклама на „Есо“, изобразяваща усмихнат тигър с ръкохватка на бензинова помпа в лапата си.

— Да ви кажа под секрет, от отбивката има стълба до нивото на улицата долу. За евакуиране на хора при пожар или земетресение. Ползват я най-вече работниците по поддръжката. Ако слезете долу, ще се озовете непосредствено до станция на метрото по линията Токю. А оттам до Шибуя се стига за нула време.

— Не знаех, че високоскоростните градски магистрали имат аварийни стълби — каза Аомаме.

— Малцина ги знаят.

— Няма ли обаче да загазя, ако ме хванат да ползвам такава стълба, без да има истинска авария?

Водачът се замисли за секунда, после каза:

— Съмнявам се. Не знам целия правилник на корпорацията, но пък и вие никому няма да пречите. Най-вероятно ще се направят, че не са ви видели, не мислите ли? А и надали хората им наблюдават всеки изход. „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“ е прочута с огромния си персонал, но са малко онези, който действително работят нещо.

— Що за стълба е това?

— Хм. Нещо като противопожарна стълба. Като ония, дето ги има от задната страна на много сгради. Не е никак опасна, бих казал. Висока е колкото три етажа, да речем, и просто слизате по нея. На входа й има преграда, но не е кой знае колко висока. Човек лесно ще я прескочи, стига да иска.

— Вие слизали ли сте някога по такава стълба?

Вместо отговор водачът пусна лека усмивка по посока на огледалото за обратно виждане — усмивка, която можеше всякак да се изтълкува.

— Вие решавайте — рече, докато тактуваше леко по волана. — Ако искате, седете си тук, почивайте си и слушайте музиката. Нямам нищо против. Така или иначе, трябва да се примирим с факта, че скоро доникъде няма да стигнем. Просто исках да ви подскажа, че щом имате спешна работа, можете да предприемете аварийни мерки.

Аомаме се смръщи и погледна часовника си. После вдигна глава и огледа съседните коли. Вдясно от тях стоеше силно напрашен черен джип мицубиши паджеро. На предната седалка за пътници седеше скучаеш младеж и пушеше цигара на отворен прозорец. Беше дългокос, със солиден тен на лицето и носеше тъмночервено яке. Багажникът му бе пълен със стари сърфове. Пред него чакаше сив сааб 900 с плътно затворени тъмни стъкла, та не можеше да се види кой е вътре. Толкова старателно бе лъснат, че човек сигурно можеше да се огледа в него.

Пред тях беше червено сузуки алто с номера от район Нерима и подбита броня. Млада майка стискаше волана. На седалката до нея детенце шавъркаше напред-назад, за да прогони скуката. Майката се караше с досада на детето да мирува. Аомаме виждаше как мърдат устните й. През изминалите десет минути сценката си беше една и съща. За същото време колата надали беше напреднала с повече от десет метра.

Аомаме мислеше усилено как да подреди по важност проблемите си. И почти мигновено стигна до извод. Неочаквано това съвпадна с началото на заключителната част на Яначековата „Симфониета“.

Измъкна наполовина от чантичката си малките тъмни очила рейбан и извади от портмонето си три банкноти по хиляда йени. Подаде ги на шофьора с думите:

— Тук ще сляза. Не бива да закъснея за тази среща.

Шофьорът кимна и пое сумата.

— Касова бележка ще желаете ли?

— Няма нужда. И задръжте рестото.

— Благодаря. А вие внимавайте. Доста ветровито е навън. Гледайте да не се подхлъзнете.

— Ще внимавам.

— И не забравяйте, моля ви — каза водачът по посока на огледаното, — че нещата не са такива, каквито изглеждат.

Нещата не са такива, каквито изглеждат, повтори си наум Аомаме.

— Какво имате предвид? — попита със сключени вежди.

Шофьорът подбираше внимателно думите:

— Това, че се каните да извършите нещо необичайно. Прав ли съм? Не са много онези, които слизат по аварийните стълби на градската високоскоростна магистрала посред бял ден, а още по-малко пък са жени.

— Май сте прав.

— Прав съм. А след като постъпите по такъв начин, възгледът ви върху ежедневието може и леко да се промени. Нещата може да започнат да ви изглеждат малко по-различни в сравнение с миналото. И аз лично съм имал подобно изживяване. Но не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

Аомаме се замисли върху думите му, а в това време „Симфониетата“ на Яначек свърши и публиката избухна в аплодисменти. Явно записът бе правен на живо. Ръкоплясканията бяха продължителни и ентусиазирани. От време на време някой се провикваше „Браво!“. Представи си как засменият диригент се кланя многократно пред застаналата на крака публика. След това ще вдигне глава, ще вдигне ръце, ще се ръкува с концертмайстора, ще се обърне с гръб към публиката, пак ще вдигне ръце в знак на благодарност към оркестрантите, ще се извърне отново напред и ще стори нов дълбок поклон. Докато слушаше записа на продължителните аплодисменти, те взеха да й звучат все по-малко като такива и да й приличат все повече на безкрайна марсианска пясъчна буря.

— Както казах, реалността винаги е само една — повтори бавно шофьорът, сякаш подчертаваше важен пасаж в книга.

— Така е — каза Аомаме.

Прав беше човекът. Една вещ може в определен момент да се намира само, на едно-единствено място. Това го е доказал Айнщайн. Реалността е изключително разумна и изключително самотна.

— Звукът е великолепен — посочи стерео дека Аомаме.

Водачът кимна:

— Как казахте, че му е името на този композитор?

— Яначек.

— Яначек — повтори шофьорът, сякаш се мъчеше да запамети важна парола. После дръпна ръчката, с която отваряше вратата на пътника[5].

— И умната! — рече. — Дано стигнете навреме за срещата си.

Аомаме слезе от таксито, стиснала здраво дръжката на голямата си кожена чанта. Аплодисментите продължаваха. Запъти се внимателно по левия ръб на естакадата към аварийната отбивка на десетина метра пред нея. Усещаше през високите си токчета вибрациите — по-скоро вълнообразните движения — на пътната повърхност от всеки профучал по отсрещното платно голям камион, та имаше чувството, че върви по палубата на самолетоносач в бурно море.

Момиченцето от предната седалка на червеното сузуки алто подаде главица през прозореца и зяпна ококорено към минаващата покрай него Аомаме. После се обърна и попита:

— Мамо, какво прави тази жена? Къде отива? И аз искам да сляза и да вървя пеш. Моля ти се ма, мамо! Моля ти сееее!

Майката не отвърна на детските вопли, само поклати глава и хвърли укоризнен поглед на Аомаме. Други реакции на постъпката си освен воплите на детето и погледа на майка му Аомаме не забеляза. Останалите шофьори продължаваха да пушат зад воланите и да гледат с безразличие как тя упорито се провира между колите и парапета на естакадата. Свиваха вежди и примижаваха, сякаш гледат някакъв прекалено бляскав предмет, но поне временно бяха престанали да имат мнение. Да се придвижва човек пеша по „Метрополитън Експресуей“ в никакъв случай не беше обичайно явление, независимо дали трафикът се движеше, или бе замрял, така че им трябваше известно време да възприемат видяното като действително събитие — още повече че пешеходецът в конкретния случай бе млада жена на високи токчета с минипола.

Аомаме прибра брадичка, закова поглед пред себе си и се постара да поддържа равномерен ход с изправен гръбнак. Червеникавокафявите обувки на „Шарл Журдан“[6] тракаха по пътя, а полите на палтото й се вееха на вятъра. Април бе дошъл, но въздухът бе все още мразовит и намекваше за приближаването на лошо време. Аомаме носеше бежово манто върху зеленото си костюмче от лека вълна на „Джунко Шимада“[7]. От рамото й висеше черна кожена чанта, а стигащата до раменете й коса бе безупречно подстригана и оформена. Не носеше никакви бижута. По високото й метър и шестдесет и осем тяло нямаше грам излишна тлъстинка. Всеки мускул в тялото й бе добре трениран, макар този факт да се прикриваше от мантото.

Едно внимателно фронтално проучване на лицето й би разкрило, че двете й уши се различаваха значително по размер и форма: лявото бе много по-голямо и деформирано. Това обаче никому не правеше впечатление, тъй като косата й почти винаги закриваше ушите й. Устните й оформяха плътна права линия, която подсказваше, че не е лесно да я заговори човек. Същото впечатление се допълваше от тясното носле, доста изпъкналите скули, широкото чело и дългите прави вежди. Всичките те обаче бяха подредени върху една приятна овална повърхност, та при цялото разнообразие от хорски вкусове малцина не биха се съгласили, че е красавица. Единственият проблем с лицето й беше изключителната му безизразност. Плътно стиснатите й устни се оформяха в усмивка единствено при крайна необходимост. Очите й притежаваха хладнокръвната бдителност на палубен боцман. Благодарение на тези й черти никой никога не оставаше с трайни впечатления от лицето й. Привличаше внимание не толкова заради чертите на лицето си, колкото заради непринудеността, с която изражението й се променяше. В този смисъл Аомаме приличаше на насекомо, овладяло биологичната мимикрия. Онова, което най-силно желаеше, бе да се слива с фона си чрез промени в своя цвят и форма, да остава незабележима и трудно запомняща се. Тъкмо по този начин се бе защитавала още от детството си.

Щом обаче нещо я накараше да се намръщи или да направи гримаса, чертите й преживяваха драматична промяна. Лицевите й мускули се стягаха и опъваха кожата й в няколко посоки едновременно, като по този начин подчертаваха липсата на симетрия в цялостната структура на лицето й. По кожата й се образуваха дълбоки бръчки, очите й внезапно хлътваха, носът и устата й рязко се изкривяваха, челюстта й се изместваше настрани и устните й оголваха големите й бели зъби. И тя мигновено се превръщаше в съвсем друг човек, сякаш се скъсваше някакъв шнур и обичайната маска падаше от лицето й. Шокиращата промяна ужасяваше всеки, който я видеше, така че тя се стараеше да не се мръщи в присъствието на непознати. Разкривяваше физиономията си само когато бе сама или искаше да заплаши мъж, който не й се нравеше.

Като стигна до отбивката, Аомаме спря и се огледа. Само миг й бе нужен, за да открие аварийната стълба. И както беше предсказал шофьорът, през входа й минаваше метална преграда. Беше докъм височината на кръста и бе заключена. Прекрачването й по минипола можеше да се окаже известен проблем, но само при условие, че се притесняваше от чужди погледи. Без всякакво колебание събу обувките с високите токчета и ги пъхна в чантата. Ходенето боса щеше вероятно да й съсипе чорапите, но нямаше да е проблем да си купи друг чифт.

Хората я гледаха онемели, докато си сваляше обувките и мантото. През отворения прозорец на спрялата до самата отбивка черна тойота селика дънеше „Били Джийн“, та на фона на високите вокали на Майкъл Джексън имаше чувството, че изпълнява стриптийз. Голяма работа! Да гледат колкото си искат. Сигурно им е писнало да скучаят в това продължително задръстване. Съжалявам, уважаеми зрители, но днес друго няма да събличам.

Аомаме провеси чантата през гърдите си, за да не падне. Недалече от нея следобедното слънце се отразяваше заслепяващо в предното стъкло на чисто новата черна лимузина тойота краун роял, с която бе стигнала дотук. Лицето на шофьора не се виждаше, но бе сигурна, че я наблюдава.

Не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

Аомаме пое продължителен, дълбок дъх и бавно го изпусна. После под трелите на „Били Джийн“ преметна крак през металната преграда. Миниполата й се качи до хълбоците. Майната й! Да гледат колкото си искат. Това, че ще видят какво имам под полата, не значи, че ще ме видят що за човек съм. А пък и краката бяха онази част от тялото й, с която Аомаме най-много се гордееше.

Веднъж стъпила от другата страна на преградата, Аомаме придърпа поличката надолу, отупа прахта от ръцете си, облече мантото, пак провеси чантата през гърдите си и слънчевите очила върху лицето си. Пред нея бе аварийната стълба — метална стълба, боядисана в сиво. Проста, практична, функционална. Непредвидена за жени в миниполи и само по чорапи върху босите си нозе. Нито пък Джунко Шимада бе създала костюмчето на Аомаме за слизане по аварийно стълбище от токийската високоскоростна градска магистрала номер 3. По водещото извън града платно профуча поредният камион и раздруса стълбата. Вятърът свиреше през процепите в металната конструкция на стълбата. Но така или иначе, стълбата бе пред нея. А от нея се очакваше единствено да слезе по стълбата до улицата.

Аомаме се извърна и хвърли последен поглед на двойната редица чакащи върху естакадата автомобили. Сканира ги от ляво на дясно, после от дясно на ляво, като оратор от трибуната, приключил словото си и оглеждащ публиката за въпроси. Нищо не бе помръднало. Попаднали в капана на естакадата, без нищо, което да ги развлича, хората следяха всяко нейно движение и се чудеха какво ли ще предприеме по-нататък жената от другата страна на преградата. Аомаме прибра леко брадичката, прехапа долната устна и прецени публиката си през тъмнозелените стъкла на слънчевите си очила.

И най-малкото понятие си нямате от това коя съм аз, къде отивам и какво смятам да правя, каза Аомаме на зрителите си, без да помръдне устни. Вие сте пленници на магистралата. Не можете да мръднете нито напред, нито назад. Но аз, за разлика от вас, си имам работа. Имам си цел. Така че, ако нямате нищо против, аз ще си вървя.

Изпита силното желание да възнагради зрителите на раздяла с една от специалните си гримаси, но успя да се възпре. Нямаше време за подобни работи. Позволеше ли си да се намръщи, после щеше да й трябва доста време, за да си възвърне първоначалното изражение.

Аомаме се извърна с гръб към своята тиха публика и заслиза внимателно по аварийната стълба. Усещаше мразовитите стъпенки с ходилата си. Не по-малко мразовит бе и ранният априлски вятър, който от време на време завихряше косите й към тила и разкриваше деформираното й ляво ухо.

Втора глава

(Тенго): Нещо друго предвид

Първият спомен на Тенго датираше от времето, когато бе на годинка и половина. Майка му си съблича блузата и смъква двете презрамки на белия си комбинезон, за да смуче гърдите й мъж, който не е баща му. Бебето в близкото кошче вероятно е самият Тенго. Наблюдава сцената в качеството си на трето лице. Да не би пък да е имал брат близнак? Надали. Тенго си беше — на година и половина. Усещаше го интуитивно. Бебето спеше със затворени очи и дишаше дълбоко и равномерно. Ярката десетсекундна сцена — най-ранният му спомен в живота — е прогорила стената на съзнанието му. И преди, и след него няма нищо друго. Седи си сам, като островърха черковна камбанария в залят от наводнение град, щръкнала над калните води.

Тенго много държеше да знае кой на колко години е бил, когато се е запечатал първият му спомен. Повечето хора казваха, че били на четири или пет. Най-рано — на три. Детето трябва да е навършило поне три, за да започне да наблюдава нещата около себе си с някаква рационалност. В предходния етап всичко се е отбелязало като неразбираем хаос. Самият свят е представлявал купа рядка кашичка без форма и без дръжки. Течал е покрай отворените ни прозорци, без да оставя в ума ни спомени.

Изключено е едно дете на годинка и половина да е успяло да схване смисъла на това, че мъж, който не е баща му, суче от гърдите на майка му. Тука спор няма. Така че, ако споменът на Тенго е бил действителен, сцената сигурно е прегорила ретините му като чисто, несъпровождано с оценка изображение — по същия начин, по който камерата запечатва на филм предметите — механично, като смес от светлина и сенки. И едва когато съзнанието му почва да съзрява държаният в резерв фиксиран епизод е бил подложен на постепенен анализ и му е придаден смисъл. Но възможно ли е изобщо подобно нещо? Способен ли е бебешкият ум да запазва по този начин изображения?

Да не би пък да става дума за някакъв фалшив спомен на Тенго? Да не се окаже нещо, което умът му впоследствие е решил — по силата на някаква своя цел или план — да си съчини сам? Много бе размишлявал Тенго върху възможността споменът му да е измислен, но бе стигнал до извода, че вероятно не е. Прекалено ярък и прекалено завладяващ бе, за да е фалшив. Светлината, миризмите, пулсирането на собственото му сърце — всичко това бе поразително реално и никак не приличаше на имитация. Освен дето възприемането на сцената за реална обясняваше ред неща както в логическо, така и в емоционално отношение.

Яркият десетсекунден епизод го навестяваше без предупреждение и без да се съобразява с времето и мястото. Случвало му се бе и докато пътуваше в метрото, и докато пишеше формули по черната дъска, и докато се хранеше (както в случая) и разговаряше със събеседника си по маса, и винаги го заливаше като безшумно цунами. Докато се усетеше, споменът се изправяше право насреща му, а ръцете и краката му се парализираха. Времето замираше на място. Въздухът се разреждаше и дишането му се затрудняваше. Губеше всякаква връзка с хората и вещите около себе си. Течната стена на цунамито го поглъщаше изцяло. Но макар да му се струваше, че светът се озовава на тъмно, нямаше чувството, че губи съзнание. По-скоро добиваше чувството, че е отклонен по нов коловоз. И че промяната дори изостряше някои части на мозъка му. Не изпитваше ужас, но и не можеше да държи очите си отворени. Клепачите му си оставаха стиснати. Звуците се отдалечаваха, а познатите кадри се прожектираха многократно върху екрана на съзнанието му. Пот шурваше от всяка част на тялото му и подмишниците на потника му се мокреха. Целият се разтреперваше, а сърцебиенето му се забързваше и усилваше.

Ако в такъв момент Тенго се случеше да не е сам, преструваше се, че за момент му е прилошало. То наистина си беше нещо като световъртеж. След малко всичко се връщаше към нормалното. Изваждаше от джоба носната си кърпа и я притискаше към устата си. Докато изчакваше да престане „да му се вие свят“, вдигаше ръка да даде знак на събеседника си, че няма нищо страшно. Понякога всичко свършваше за тридесетина секунди, друг път траеше над минута. Но докато траеше, кадрите се повтаряха като от поставен в автоматичен режим видеомагнетофон. Майка му смъква презрамките и някакъв мъж започва да смуче втвърдените й зърна. Тя затваря очи и изпуска дълбока въздишка. Във въздуха витае топлото, познато му ухание на майчино мляко. Обонянието е най-изостреното сетиво в едно бебе. Чувството за миризма разкрива много неща — понякога разкрива всичко. Сцената е без звук, а въздухът е гъста течност. Чува единствено тихото биене на своето сърце.

Тука гледай, вика му. Тука гледай, а не другаде, казва му. Ти си тук. Няма къде да отидеш, говори му. И посланието се повтаря, повтаря.

* * *

Този път „пристъпът“ бе от дългите. Тенго затвори очи, закри, както винаги, устата си с носната кърпа и стисна зъби. Нямаше представа колко дълго трае поредната криза. Можеше единствено да гадае според това колко изтощен се чувстваше след това. Усещаше се физически изцеден, по-преуморен от всякога. Трябваше да мине известно време, преди да може да си отвори очите. Мозъкът му искаше да се пробуди, но мускулите и вътрешните му органи се съпротивляваха. Приличаше на спящо зимен сън животно, което се мъчи да се събуди през погрешен сезон.

— Тенго, Тенго! — чу да го вика някой. Приглушеният глас сякаш идеше от дъното на пещера. Най-после Тенго се усети, че чува собственото си име. — Какво ти е, Тенго? Пак ли ти призля? Добре ли си вече? — Гласът сега му се струваше по-наблизо.

Тенго успя по някое време да отвори очи и да ги фокусира върху дясната си ръка, стиснала ръба на масата. Сега вече бе сигурен, че светът е все още цял и че той е все още част от този свят. Усещаше известна изтръпналост, но ръката безспорно бе неговата. Негова беше и излъчваната от тялото му миризма на пот — необичайно остра, като от животно в зоологическа градина.

Гърлото му беше пресъхнало. Пресегна се и изгълта половината вода от чашата върху масата, като полагаше специални усилия да не я разплиска. Пое си за миг дъх, после я допи. Умът му се връщаше постепенно на мястото си и сетивата му се нормализираха. Остави чашата на масата и обърса уста с носната кърпа.

— Извинявайте. Мина ми.

Помнеше, че събеседникът му се казва Комацу и че разговорът им се водеше в кафене близо до токийската гара Шинджуку. Шумът от околните разговори вече му звучаха като нормални гласове. Двойката от съседната маса гледаше към тях, явно разтревожена. И сервитьорката стоеше притеснена в непосредствена близост, сякаш чакаше клиентът й да повърне. Тенго вдигна глава и й кимна, един вид „Няма страшно, не се притеснявайте“.

— Това беше някакъв пристъп, нали? — попита Комацу.

— Нищо особено. Някакъв световъртеж. Но силен — отвърна Тенго.

Гласът му още звучеше като чужд, но постепенно се възвръщаше.

— Ужасно би било да ти се случи, докато шофираш или вършиш нещо от тоя род — каза Комацу, без да отмести погледа си.

— Не шофирам.

— Това е добре. Познавам един с алергия от кедров полен, който се разкихал, докато карал колата си, и я блъснал в някакъв стълб. Твоето, разбира се, не е просто кихане. Затова и се шокирах първия път. Но вече почти му свикнах.

— Извинявайте.

Тенго вдигна чашата и гаврътна остатъка от кафето си. Нямаше никакъв вкус. Усети само, че по гърлото му се стича хладка течност.

— Искаш ли още една чаша вода? — предложи Комацу.

— Не — завъртя глава Тенго. — Вече съм добре.

Комацу извади от джоба си пакет „Марлборо“, пъхна една цигара в устата си и я запали с рекламното кибритче на заведението[8]. После си погледна часовника.

— Та за какво ставаше дума? — попита Тенго, докато се мъчеше да възвърне нормалното си състояние.

— Хубав въпрос — каза Комацу, вперил поглед нанякъде, сякаш мислеше дълбоко или поне се преструваше, че мисли — Тенго не беше сигурен кое от двете е вярно. Комацу доста театралничеше, докато говореше и жестикулираше. — А, сетих се. За онова момиче, Фука-Ери. Тъкмо бяхме подхванали темата за нея и за „Въздушната какавида“.

— Точно така, — кимна Тенго. Пристъпът се яви точно когато бе взел да изказва мнението си за Фука-Ери и за нейната повест „Въздушната какавида“.

— И се канех да ти разкажа за този особен неин псевдоним — продължи Комацу.

— Вярно, че е особен. „Фука“ ми звучи като част от фамилно име, докато „Ери“ трябва да е обикновено женско собствено име от рода на Ери или Ерико.

— Абсолютно си прав. Фамилното й име е Фукада, а истинското й малко име е Ерико, при което тя е направила съчетание от двете: „Фука“ плюс „Ери“ прави Фука-Ери.

Тенго извади ръкописа от куфарчето си, положи го върху масата и го затисна с длан, за да подчертае присъствието си:

— Както вече ви казах по телефона, най-хубавото у „Въздушната какавида“ е това, че не подражава никому. Липсва й и капка от онова усещане при новите писатели: „Искам да съм новият еди-кой си“. Стилът безспорно е не шлайфан и тромав. Да не говорим, че й заглавието е сбъркано: „какавида“ вместо „пашкул“. При желание може да бъде разпердушинена от анализи. Но самият сюжет е могъщ: буквално те засмуква. Фабулата като цяло е основана на фантазията, но описанията са невероятно реалистични. Постигнала е чудесен баланс между двете. Не съм сигурен дали думи като „оригиналност“ и „неизбежност“ биха били на място и вероятно бих се съгласил, ако някой настоява, че не е на чак такова ниво, но така или иначе, след като човек изчете цялата творба с всичките й кусури, остава с едно истинско впечатление: повестта те грабва по един необичаен, необясним начин, който може и да е донякъде обезпокоителен.

Комацу не откъсваше очи от Тенго, но не обелваше и дума. Чакаше да чуе още.

Тенго продължи:

— Страшно неприятно ще ми е, ако не допуснат това нещо до конкурса само заради тромавия му стил. През годините съм изчел тонове кандидатстващи творби — или, по-скоро, прехвърлил съм ги по диагонал, а не изчел. Имаше няколко сравнително добре написани, разбира се, но повечето бяха направо ужасни. От всички тези ръкописи единствено се затрогнах от „Въздушната какавида“. За пръв път изпитах желанието да прочета нещо отново.

— Хубаво, хубаво — каза Комацу и пусна струя дим през стиснатите си устни, сякаш целият им разговор го отегчаваше. Но пък Тенго познаваше Комацу достатъчно дълго, че да се върже на подобна демонстрация. Комацу често възприемаше изражение, което или нямаше никаква връзка, или напълно противоречеше на действителното му настроение. Така че Тенго бе готов да го изчака.

— И аз я прочетох — каза след кратка пауза Комацу. — Веднага след като ми се обади. Стилът е под всякаква критика. Ужасна граматика, на места не разбираш какво иска да ти каже. Преди да се залови с писането на белетристика, няма да е зле да се върне в училище и да се научи как се пише най-елементарно изречение.

— Но все пак я прочетохте докрай, надявам се?

Комацу пусна една усмивка — може би намерена от него забита дълбоко навътре в дълго неотваряно чекмедже.

— Вярно. Прочетох я цялата, за моя най-голяма изненада. Поначало никога не чета от край до край представените за конкурса творби на нови писатели. Но в този случай дори препрочетох няколко пасажа. Да приемем, че планетите са се били подредили идеално. Дотолкова поне съм съгласен.

— Тоест, признавате, че има нещо, нали?

Комацу остави цигарата си в улейчето на пепелника и затърка носа си отстрани със средния пръст на дясната си ръка. Но не пожела да отговори на въпроса на Тенго.

А Тенго каза:

— И все пак тя е само на седемнадесет, още учи в гимназия. Просто още не си е създала необходимата дисциплина за четене и писане на белетристика. Знам, че е практически невъзможно да се даде наградата за нов писател на тази творба, но съм убеден, че е достатъчно добра, за да бъде включена в краткия списък. Сигурен съм, че можете да направите нещо в това отношение. Така че да може да спечели следващия път.

— Хмм — отвърна Комацу с нов уклончив отговор и прозявка. Отпи от чашата си с вода. — Дай да размислим, Тенго. Представи си, че я включа в краткия списък. Членовете на журито ще изпоприпадат — макар да е по-вероятно да се изпонасерат. Но твърдо няма да прочетат цялата повест. И четиримата са активни писатели, заети със свои собствени творби. Ще прехвърлят по диагонал първите няколко страници и ще я изхвърлят като съчинение на петокласник. Ще взема да ги навивам да й дадат втора възможност и да им гарантирам, че с малко пипане тук и там ще стане брилянтно произведение, но кой, мислиш, ще ме послуша? Да приемем дори, че „мога да направя нещо в това отношение“. Бих предпочел да го направя спрямо нещо много по-перспективно.

— Предлагате, значи, направо да я зарежем, така ли?

— Не, не казвам подобно нещо — възрази Комацу, докато триеше отстрани носа си. — Имам нещо друго предвид за тази повест.

— Нещо друго предвид — повтори Тенго. Но и долови нещо злокобно в тона на Комацу.

— Според теб следващата й творба ще е достатъчно силна, за да спечели наградата — рече Комацу. — И това ми звучи съблазнително. Огромно щастие е за един редактор да извае през годините някой млад писател. Страшно вълнуващо е да гледаш ясното небе и да откриеш пръв нова звезда. Но да ти кажа честно, Тенго, не вярвам това момиче да носи у себе си следваща творба. Не искам да се хваля, но си вадя хляба в този бизнес вече двадесет години. Видял съм да се явяват и изчезват всякакви писатели. И ако съм успял да науча нещо, то е да правя разлика между онези пишещи, които носят и следваща творба у себе си, и онези, които не я носят. Та мен ако ме питаш, у това момиче втора творба няма. И следващата й творба няма да успее, и третата, и четвъртата, и така нататък. Като начало погледни й стила. Колкото и труд да положи, няма да успее да го промени. Изключено е. Няма да се промени поради една-единствена причина, а именно че самата авторка не се интересува от това що е стил: нито проявява намерение да се научи да пише добре, нито желае да подобри писането си. Хубавият стил се постига по два начина: или писателят притежава вроден талант, или е готов да работи до смърт, за да го постигне. А тази Фука-Ери не принадлежи на нито един от двата типа. Не знам защо, но просто не проявява никакъв интерес към стила като такъв. Притежава обаче нещо друго: желанието да разкаже една история. И то — отявлено желание. Това й признавам. И дори в този си суров вид желанието й те е засмукало, Тенго, а успя и мен да ме накара да прочета целия й ръкопис. Което само̀ по себе си може и да е внушително. Но не означава, че я чака някакво бъдеше в белетристиката. Абсолютно. Съжалявам, ако те разочаровам, но това е откровеното ми мнение.

Тенго се принуди да признае пред себе си, че Комацу е до голяма степен прав. Ако не друго, човекът притежаваше поне здрав редакторски инстинкт.

— Но това не пречи да й се даде някаква възможност, надявам се? — попита Тенго.

— В смисъл: за я хвърлим във водата, пък ако се удави — удави се?

— И така може да се каже.

— Прекалено много народ съм изподавил досега. Нямам желание да гледам как още някой се затрива.

— Дори и аз ли?

— Ти поне имаш волята да се трудиш упорито — каза внимателно Комацу. — И, доколкото усещам, не пестиш усилия. Когато става дума за писане, си съвсем скромен. Защо ли? Защото обичаш да пишеш. Точно това ценя у теб. За някой, който се стреми да стане писател, това е най-важното качество.

— Макар да не е достатъчно само̀ по себе си.

— Само̀ по себе си — не е, разбира се. Нужно ти е и онова „нещо специално“, онова неопределимо качество, което не мога точно да опиша. Но то е онази част от белетристиката, която поставям над всичко останало. Нещата, които са ми съвсем ясни, изобщо не ме вълнуват. Съвсем естествено. Всичко е много просто.

Тенго се умълча за малко, после попита:

— Значи творбата на Фука-Ери притежава нещо, което не разбирате напълно?

— Естествено, че да. У нея има нещо важно. Не мога да посоча какво точно, но че го притежава — няма две мнения. Усетил си го и ти, долавям го и аз. Видимо е за всички, като дим от огън в безветрен ден. Но каквото и да притежава, Тенго, тя вероятно няма да може да го носи сама.

— В смисъл, че ако я хвърлим във водата, ще се удави ли?

— Именно.

— И затова не желаете да я включите в краткия списък.

— Точно така. — Комацу изкриви устни и кръстоса ръце върху масата. — С което стигаме до една точка в разговора ни, когато ще трябва много да внимавам в изразите си.

Тенго взе чашата си от кафе и се втренчи в останалата на дъното локвичка. Остави чашата. Комацу продължаваше да мълчи. Тенго попита:

— На този етап ли ще разбера какво имате предвид под „нещо друго“?

Комацу присви очи като учител, възхитен от най-добрия си ученик. Бавно кимна:

— Точно така.

* * *

У този човек, Комацу, имаше нещо непроницаемо. Изключено бе по изражението или по тона му да се познае какво мисли или чувства. А и самият той, изглежда, изпитваше голямо удоволствие да озадачава околните. Веднага личеше, че има много бърза мисъл. Че е от хората, които притежават свое вътрешно чувство за логика и вземат решения, без да се интересуват от чуждото мнение. Не обичаше безсмислените интелектуални фойерверки, но се усещаше, че е чел страшно много и че знанията му са хем обширни, хем задълбочени. При това не ставаше дума за обикновено знаене на факти: човекът притежаваше интуитивно око както за хората, така и за книгите. В това отношение голяма роля играеха и предварителните му нагласи, но за Комацу предварителната нагласа бе важна съставна част от истината.

Никога не се изразяваше пространно и мразеше многословните обяснения, но при нужда умееше да излага възгледите си логично и точно. Ако трябваше, можеше да е и доста язвителен и да нацели бързо и безмилостно най-слабата точка на противника. Имаше си здраво изградени убеждения както за хората, така и за книгите; творбите и индивидите, които не понасяше, бяха далеч по-многобройни от онези, които търпеше. И, което не е никак изненадващо — много повече хора го мразеха, отколкото имаха добро мнение за него. А той точно това целеше. Според Тенго Комацу обичаше самотата. И, изглежда, изпитваше удоволствие от откритата омраза. Комацу бе твърдо убеден, че проницателната мисъл никога не е рожба на комфортния живот.

Четиридесет и пет годишният Комацу бе с шестнадесет години по-възрастен от Тенго. Предан редактор на литературни списания, успял бе да си завоюва реномето на една от водещите личности в тази област, но никой нищо не знаеше за частния му живот. Постоянно се срещаше с хора по работа, но никога не говореше на лични теми. Тенго нямаше ни най-малка представа къде се е родил и израснал Комацу, нито къде живее. През всичките им продължителни разговори никога не бе ставало дума за подобни неща. Хората се чудеха как може чепата личност като Комацу да придумва писателите да му поверяват ръкописите си, след като очевидно нямаше никакви приятели и се отнасяше единствено с презрение към литературния свят. Но факт е, че с течение на годините бе привлякъл почти без усилия към списанието си творби от прочути писатели и че доста от броевете дължаха съдържанието си тъкмо благодарение на неговия труд. Така че, колкото и да не го обичаха, хората го уважаваха.

Мълвата гласеше, че докато следвал в престижния литературен факултет на Токийския университет през 60-те години, Комацу бил сред ръководителите на масовите протести на левицата срещу американо-японския договор за сигурност. Че бил близо до състудентката си Мичико Канба, когато полицаите я убили[9], и че самият той бил тежко ранен. Никой не можеше да гарантира истинността на тези истории, но у Комацу имаше нещо, което ги караше да звучат достоверно. Беше длъгнест мъж с прекомерно голяма уста и подчертано малък нос. Дългите му крайници и покафенелите от никотина пръсти му придаваха вид на провалил се революционер интелектуалец от руски роман от деветнадесети век. Когато се усмихнеше, което рядко се случваше, правеше го с цялото си лице. Не че в такива моменти изглеждаше особено щастлив; приличаше по-скоро на стар магьосник, хихикащ, преди да разкрие някое злокобно предсказание. Чист и прилично спретнат, винаги ходеше със сако от туид, бяла или бледосива памучна риза без вратовръзка, сив панталон и велурени обувки — „униформа“, която трябваше да обяви на цял свят, че облеклото ни най-малко не го вълнува. Тенго си представяше, че гардеробът на Комацу съдържа половин дузина старателно изчеткани сака от туид с по три копчета, почти неразличаващи се по материя, цвят и десен. Сигурно Комацу си ги номерираше с етикети, за да не ги бърка.

Фината твърда коса на Комацу бе взела леко да сивее над челото. На слепоочията бе разрошена и достатъчно дълга, че да покрива ушите му. Винаги имаше една и съща дължина, сякаш бе пресрочил с една седмица посещението си при бръснаря, и Тенго така и не успяваше да си обясни тази й способност. От време на време очите на Комацу придобиваха някакво остро сияние, като блещукащи на зимното небе звезди. А млъкнеше ли по някаква причина, мълчанието му можеше да се сравни със скала на обратната страна на Луната. Лицето му се лишаваше от всякакво изражение и тялото му сякаш се вледеняваше.

Тенго се беше запознал с Комацу преди пет години, когато го включиха в краткия списък на кандидатите за награда за нов писател, давана от списанието на Комацу. Редакторът му го беше поканил да си поприказват. Срещнаха се в едно кафене в Шинджуку (същото, в което седяха и в момента). Тогава Комацу бе казал на Тенго, че няма начин неговата творба да спечели наградата (и се беше оказал прав). Но че лично на него сюжетът му харесал. „Не очаквам благодарности, но почти никому не казвам подобно нещо“, каза тогава Комацу. (И Тенго щеше да се убеди, че това наистина с така.) „Поради което държа да прочета следващия ти разказ, преди да си го показал на някой друг.“ Тенго му обеща точно така да постъпи.

А Комацу бе поискал да опознае Тенго и като човек: къде е израснал, с какво се занимава сега. Тенго се стараеше да отговаря възможно най-откровено на въпросите му. Роден бил в град Ичикава, в близката префектура Чиба. Майка му починала от някаква болест скоро след раждането му, или поне така твърдял баща му. Нямал братя или сестри. Баща му не се оженил повторно, а сам отгледал Тенго. Прехранвал се с ходене от врата на врата да събира таксата за държавната радиотелевизионна мрежа Ен Ейч Кей[10]. Сега обаче баща му страдал вече от болестта на Алцхаймер и живеел в санаториум в най-южната точка на полуостров Босо в Чиба. Самият Тенго завършил странно наименувания „Факултет 1 — колеж за естествени науки, специалност математика“ към университета „Цукуба“, сега пишел белетристика и същевременно преподавал математика в школа за частни уроци[11] в токийския район Йойоги. След като се дипломирал, имал възможността да стане преподавател в една окръжна гимназия близо до родния му дом, но предпочел сравнително по-гъвкавата и с повече свободно време програма на токийската частна школа. Живеел сам в апартаментче в квартал Коенджи, западно от центъра на Токио, което било само на половин час път от школата.

Тенго не беше убеден, че желае да стане професионален писател, нито че има дарбата да пише белетристика. Знаеше единствено, че не можеше да се сдържи да не пише проза по няколко часа на ден. Писането за него бе толкова нужно, колкото и въздухът.

Докато слушаше житието на Тенго, Комацу почти не обели и дума. Но, изглежда, Тенго му се понрави, макар и неизвестно защо. Тенго бе едър мъж (основна фигура в отборите по джудо в прогимназията, гимназията и университета) с очите на ранобуден фермер. Подстригваше се късо, винаги имаше някакъв загар, а ушите му бяха яко намачкани, та приличаха на карфиол. Изобщо нямаше вид на млад литератор, нито на учител по математика, което, изглежда, също се понрави на Комацу.

И така, щом Тенго завършеше някой свой разказ, веднага го представяше на Комацу, който го прочиташе и му излагаше забележките си. Тенго преработваше разказа въз основа на получените съвети и пак го връчваше на Комацу, а той поставяше нови изисквания, като треньор, който полека-лека вдига летвата все по-високо. „Твоят случай ще изисква доста време, разправяше Комацу, но и ние заникъде не бързаме. Просто си постави за цел да пишеш всеки ден. И нищо не изхвърляй. Не се знае кога ще ти потрябва.“ Тенго бе обещал да спазва съветите му.

От своя страна Комацу пращаше периодично на Тенго дребни поръчки за материали. Тенго пишеше анонимно за женското списание на издателството, към което се числеше и списанието на Комацу: редактираше отговорите на читателски писма, правеше кратки рецензии на филми и книги, съставяше дори хороскопи. А хороскопите му се радваха на особена популярност, понеже често познаваха. Веднъж, след като бе писал „Очаквайте ранно сутрешно земетресение“, рано една сутрин наистина бе станало земетресение. Тенго бе благодарен за допълнителните доходи и за практическия опит, който трупаше от подобна работа. Радваше се да вижда по книжарниците отпечатани свои творби, независимо под каква форма.

По някое време наеха Тенго да участва в подбирането на творби за наградата „Нов писател“ на литературното списание. Колкото и необичайно да бе да подбира чужди творби, след като и самият той се бори за същата награда, Тенго изчиташе всичко с пълно безпристрастие, без да се притеснява особено от деликатното си положение. Ако не друго, изчитането на купища лошо написани творби му даваше неизличим урок за това какво точно означава слаба проза. Всеки път изчиташе стотина ръкописа и избираше сред тях десет, за които имаше смисъл да ги връчи на Комацу с писмените си бележки. Пет от тези творби щяха да бъдат включени в краткия списък, а от тях четиричленната комисия щеше да избере победителя.

Тенго не беше единственият хоноруван сътрудник, участващ в подбора, а и Комацу бе само един от неколцина редактори, които участваха в определянето на краткия списък. Всичко това се правеше в името на справедливостта, макар и всъщност да не бе толкова необходимо. Колкото и творби да се представяха за участие в конкурса, със стойност винаги имаше не повече от две-три и нямаше начин някой да ги пропусне. В миналото три разкажа на Тенго бяха допуснати до краткия списък. Естествено, избрал ги бе не Тенго, а други двама подборчици, а след тях — и Комацу, който заемаше редакторската длъжност. Нито един не стигна до голямата награда, но и този факт не успя да съсипе Тенго. Поначало Комацу бе успял да му внуши, че при него всичко е въпрос единствено на време. А и самият Тенго не бързаше особено да се захване веднага с писането на романи.

Чрез умело подреждане на часовете си в школата Тенго си създаваше възможност да си седи у дома четири дни в седмицата. Вече седма година преподаваше в една и съща школа и се радваше на голяма популярност сред учащите, понеже умееше да преподава кратко и ясно и отговаряше моментално на всички въпроси. Тенго сам се чудеше на красноречието си. Обясненията му бяха находчиви, гласът му — пробивен, чувството му за хумор — на място. А той открай време смяташе, че не го бива да говори пред хората и дори сега често не намираше подходящите думи при разговор лице в лице. Попаднеше ли в малка група, възприемаше чисто слушателска роля. Но пред един многоброен клас мозъкът му се избистряше и бе в състояние да говори продължително с лекота. Личният му преподавателски опит подсили още повече убеждението му, че човекът е неразгадаемо същество.

Не можеше да се каже, че е недоволен от заплатата си. Не бе никак висока, но пък школата плащаше според способностите. Периодично учениците атестираха преподавателите си, чието възнаграждение зависеше силно от тази оценка. Школата се боеше да не загуби най-добрите си учители (факт бе, че Тенго вече имаше няколко оферти от различни „ловци на глави“). В нормалните училища такива неща не ставаха. Там заплатата се определяше от трудовия стаж, частният живот на учителя бе под контрола на администрацията и никой не обръщаше внимание на способностите и популярността на човека. Така че всъщност за Тенго бе удоволствие да преподава в школата за зубрене. Повечето му ученици имаха една-единствена цел — да се подготвят за кандидатстудентските изпити — и посещаваха часовете му с ентусиазъм. А учителят имаше една-единствена задача: да обучи своите ученици. Всичко това съвпадаше напълно с желанията на Тенго. Нито веднъж не му се бе налагало да се разправя с недисциплиниран ученик или с нарушител на школския правилник. От него не се искаше нищо друго, освен да се яви в класната стая и да научи присъстващите как да решават математически задачи. А на Тенго му се удаваше съвсем естествено боравенето с абстрактни понятия с помощта на математическия инструментариум.

Когато си останеше у дома, Тенго обикновено пишеше от мига на ставането сутрин до свечеряване. Нищо друго не бе нужно на щастието му освен писалката му „Мон Блан“, синьото мастило и стандартните страници за ръкописи — листа, разграфени на 400 празни квадратчета, готови да приемат 400 йероглифа. Омъжената му приятелка го посещаваше веднъж седмично следобед. Сексът с десет години по-възрастната от него омъжена жена бе освободен от всякакъв стрес и напълно го задоволяваше, понеже не можеше да доведе до нищо. Щом започнеше слънцето да залязва, излизаше на дълга разходка, а след залез-слънце сядаше да чете някоя книга, докато слушаше музика. Изобщо не гледаше телевизия. Явеше ли се инкасатор от Ен Ейч Кей изтъкваше му факта, че не притежава телевизор, и учтиво отказваше да плати. „Наистина нямам. Влезте и сам се убедете“, казваше, но инкасаторът така и не влизаше. Беше им забранено.

* * *

— Наумил съм си нещо много по-голямо — каза Комацу.

— По-голямо?

— Много по-голямо. Защо да се задоволяваме с дреболии като наградата за нов писател? Като ще е гарга, да е рошава, както се казва.

Тенго млъкна. Нямаше понятие накъде върви мисълта на Комацу, но усещаше някаква тревога.

— Наградата „Акутагава“[12]! — обяви Комацу след моментна пауза.

— Наградата „Акутагава“? — повтори бавно Тенго, сякаш изписваше думите с едри йероглифи върху мокър пясък.

— Тенго, ама ти съвсем си се отделил от този свят! Говоря ти за наградата „Акутагава“! Мечтата на всеки млад писател! Огромни вестникарски заглавия! Телевизионни новини!

— Чакайте! Изгубих нишката на мисълта ви. Все още ли става дума за Фука-Ери?

— Естествено: за Фука-Ери и „Въздушната какавида“. Не си спомням да сме говорили за друго.

Тенго прехапа устна и се напъна да проумее смисъла на изречените от Комацу думи.

— Но нали току-що казахте, че няма начин „Въздушната какавида“ да спечели наградата „Нов писател“? Нали точно на тази вълна разговаряхме: че така написана, творбата й никога няма да струва кой знае колко?

— Именно. Така написана, никога няма да придобие никаква стойност. Това ти го гарантирам.

Тенго имаше нужда да размисли.

— Да не би да имате предвид, че трябва да се преработи?

— Друг начин няма. И няма да е за пръв път автор да преработи своя многообещаваща творба под напътствията на редактор. Постоянно се прави. С тази разлика, че в конкретния случай преработката ще се извърши от друг, а не от самата авторка.

— От друг ли? — попита Тенго, но вече предугаждаше отговора на Комацу.

— От теб.

Тенго затърси безуспешно подходящ отговор. Накрая въздъхна и рече:

— Знаете не по-зле от мен, че въпросната творба няма да мине само с леко ретуширане тук и там. Изключено е да добие завършен вид без основна преработка от начало до край.

— Тъкмо затова разчитам ти да я преработиш от начало до край. Като оставиш непроменена само рамката на повествованието. И колкото се може повече от тона. Но да промениш езика, и то тотално. Ти ще се заемеш със самото написване, а аз ще съм продуцентът.

— Толкова ли е просто? — промърмори Тенго сякаш на себе си.

— Виж какво — каза Комацу, хвана лъжичката си и я насочи към Тенго така, както диригент посочва с палката си солиста, за да го отличи от останалите оркестранти. — Това момиче Фука-Ери притежава нещо специално. Достатъчно е човек да прочете „Въздушната какавида“, за да му стане ясно. Въображението й далеч надхвърля нормалното. Но, за съжаление, писането й е безнадеждно. Пълна скръб. Ти, от друга страна, знаеш да пишеш. Сюжетните ти линии са добри. Имаш вкус. Колкото и да приличаш на дървар, писането ти е интелигентно, чувствително. С истинска сила. Но за разлика от Фука-Ери, тепърва ти предстои да напипаш онова, за което искаш да пишеш. И тъкмо по тази причина на повечето ти разкази им липсва нещо в сърцевината. Усещам, че имаш у себе си нещо, за което искаш да пишеш, но така и не успяваш да го изкараш наяве. Свило се е като уплашена животинка в дъното на пещерата. Знаеш, че е вътре, но няма да го хванеш, докато не се покаже навън. Нали затова все ти повтарям: имай търпение.

Тенго се размърда от неудобство върху пластмасовата пейка в сепарето. Но нищо не каза.

— Отговорът е прост — продължаваше Комацу да размахва леко лъжичката. — Събираме двама писатели и изобретяваме трети, чисто нов. Съчетаваме превъзходния твой стил с необработения сюжет на Фука-Ери. И получаваме идеалната комбинация. Знам, че си способен. Защо иначе, според теб, от толкова години те подкрепям? А останалото остави на мен. При това съчетание от двама ви наградата „Нов писател“ няма да е никакъв проблем, а след нея ще можем да се прицелим и в „Акутагава“. Не съм си пропилял току-така времето в този бизнес през всичките тези години. Знам много добре кои точно конци ще трябва да дръпна.

Тенго остави устата му да зяпне, докато гледаше втренчено Комацу. А Комацу остави лъжичката в чинийката с особено силно тракване.

— И какво толкова, като спечелим и „Акутагава“? — попита Тенго, все още неосъзнал се напълно от шока.

— Спечелването на „Акутагава“ ще е истинска сензация. Повечето хора не могат да оценят качествата на хубавата проза, но от желание да не пропуснат нещо, ще си я купят и ще я прочетат — особено след като се разчуе, че е написана от гимназистка. А ако продажбите потръгнат, печалбата ще е солидна. Ще си я поделим на три. Аз ще имам тази грижа.

— Оставете парите — каза Тенго с безизразен глас. — А къде отива професионалната ви редакторска етика? Ако заговорът ни стане обществено достояние, ще се разрази фамозен скандал. Ще ви уволнят.

— Няма да е лесно да се разчуе. Всичко ще бъде изпипано както трябва. А и да се разчуе, с удоволствие ще напусна компанията. Ръководството й не ме обича и никога не са се отнасяли към мен както трябва. Няма да ми е никак трудно да си намеря нова работа. Пък и аз няма да го направя заради парите. Просто искам да прецакам литературния свят. Тия копелета си седят скупчени в своята мрачна пещера и се целуват взаимно по задниците, ближат си един другиму раните и се препъват един друг, като не престават да дрънкат превзето за ролята на литературата. Искам хубаво да им натрия носовете. Да надхитря системата и да им покажа що за идиоти са всичките. Не виждаш ли колко весело ще бъде?

На Тенго никак не му се виждаше весело. Като начало, той никога не бе виждал въпросния „литературен свят“. И в мига, в който осъзна, че компетентен индивид като Комацу може да бъде тласнат от подобни детински подбуди да премине по такъв опасен мост, за малко загуби дар слово. Най-после успя да промълви:

— Звучи ми като измама.

— Съавторството не е чак толкова рядко срещащо се явление — рече намръщено Комацу. — Половината сериализирани манга[13] в списанията са дело на съавтори. Редколегията си подхвърля идеи и съчинява сюжета, художникът прави опростени линейни рисунки, помощниците му допълват подробностите и ги оцветяват. Почти никаква разлика от завод за производството на будилници. Същото става и в света на белетристиката. С розовите романчета например. При тях издателят обикновено наема писатели да му измислят сюжети по зададени им основни насоки. Разделение на труда — ето това е системата. Масовото производство не би било възможно другояче. В себичния свят на литературната белетристика, разбира се, подобни методи не се насърчават открито, така че от гледна точка на практичността стратегията ни ще е да създадем Фука-Ери като самостоятелен наш автор. Ако случайно се разчуе за заблудата, може и да се разрази лек скандал, но ние няма да сме нарушили закона. Просто ще сме се движили с всеобщия поток на съвремието. Пък и не става дума за нов Балзак или Мурасаки Шикибу[14]. Нашето участие ще се свежда до това, че сме закърпили дупките в историята, написана от някаква гимназистка, за да я подобрим. И какво лошо има в това? Стига завършената творба да е добра и да доставя удоволствие на много читатели, нищо лошо не е сторено, нали така?

Тенго обмисли казаното от Комацу и внимателно му отговори:

— Дотук виждам два проблема. Сигурно ще възникнат и други, но засега да се съсредоточим върху тези два. Първо, не знаем дали авторката Фука-Ери ще се съгласи някой друг да преработи творбата й. Каже ли „не“, край на всичко. Но и ако приемем, че каже „да“, другият проблем е дали аз ще се справя успешно с преработката. Съавторството е крайно деликатна работа. Не вярвам нещата да потръгнат толкова гладко, колкото предсказвате.

— Убеден съм, че ще се справиш, Тенго — каза Комацу без колебание, сякаш бе очаквал такава реакция от Тенго. — Нямам и грам съмнение. Още като прочетох за пръв път „Въздушната какавида“, първата мисъл, която изникна в главата ми, бе „Тенго трябва да я преработи!“. Тъкмо за теб работа. Буквално плаче ти да я преработиш. Не го ли усещаш?

Тенго само завъртя глава, но нищо не каза.

— Никой не те принуждава да бързаш — рече тихо Комацу. — Въпросът е важен. Помисли си два-три дни. Прочети повторно „Въздушната какавида“ и я прецени внимателно в светлината на предложението ми. И… впрочем, вземи и това от мен.

Комацу извади от вътрешния джоб на сакото си кафяв плик и го подаде на Тенго. В плика имаше две цветни снимки на момиче в стандартен размер. Едната беше портрет, на другата бе в цял ръст. Изглежда, бяха заснети по едно и също време. Момичето стоеше пред някакви външни стъпала — широко каменно стълбище. Класически красиви черти. Дълга права коса. Бяла блуза. Дребна на ръст, слаба. Устните й се мъчеха да се усмихнат, но очите се съпротивляваха. Сериозни очи. Търсещи очи. Тенго се загледа в двете снимки. Колкото по-дълго ги гледаше, толкова повече се сещаше за себе си на тази възраст и изпитваше някаква тъпа болчица в гърдите си. Специална болка — нещо, което отдавна не бе усещал.

— Ето ти я Фука-Ери — каза Комацу. — Красива е, нали? Симпатична и свежа. На седемнадесет. Идеално. Няма никому да съобщаваме, че истинското й име е Ерико Фукада. Нека си остане Фука-Ери. Ако спечели наградата „Акутагава“, самото име ще причини определена сензация, разбираш ли? Репортерите ще й налетят като прилепи по залез-слънце. Книгите й ще се разграбят за един ден.

Тенго се зачуди откъде ли се е сдобил с фотографиите Комацу. От участниците не се изискваше да прилагат снимки към творбите си. Но реши да не пита — отчасти понеже не желаеше да чуе отговора, какъвто и да бе той.

— Задръж ги — каза Комацу. — Може да ти потрябват.

Тенго ги върна в плика и го сложи върху ръкописа.

После каза на Комацу:

— Не съм запознат подробно с механизмите на „индустрията“, но здравият разум ми подсказва, че планът ви е изключително рискован. Почнете ли веднъж да мамите обществото, трябва постоянно да поддържате лъжата. Край няма. Няма да е никак лесно нито от психологическа, нито от практична гледна точка постоянно да пригаждате истината така, че всичко да си е на място. Стига един от заговорниците да се изпусне, всички ще закъсат. Не смятате ли?

Комацу извади нова цигара и я запали.

— Абсолютно си прав. На този етап неясните моменти са прекалено многобройни. Една грешчица може да ни навлече куп неприятности. Но как да ти кажа, Тенго? В крайна сметка инстинктът ми все пак ми подсказва: „Давай!“. По простата причина, че подобни възможности не се появяват често. Досега не ми е изпадала и надали ще ми изпадне втори път. Едно сравнение с хазарта надали би било най-удачното, но излиза, че са ни раздадени най-добрите карти и имаме цяла планина чипове. Обстоятелствата са идеални. Цял живот няма да си простим, че сме изпуснали подобна възможност.

Тенго наблюдаваше в мълчание крайно зловещата усмивка на Комацу. А Комацу продължи:

— Но най-важното в случая е, че ще преработим „Въздушната какавида“ в по-добра творба. Поначало това е история, която е трябвало да се напише далеч по-хубаво. Съдържа нещо важно — нещо, което някой трябва да извлече на преден план. Убеден съм, че мненията ни съвпадат, Тенго. Нима греша? Всеки ще участва в проекта със собствените си специални умения: ще обединим способностите си в името на едно-единствено нещо, а именно — да изведем на преден план онова важно нещо в повестта. Мотивите ни са съвсем чисти: можем, без да се срамуваме, да ги изложим навсякъде на показ.

— Колкото и да се обосновавате, колкото и благородни на вид поводи да измисляте, измамата си е измама.

— Пропускаш един ключов факт, Тенго. — Устата на Комацу се разля в голяма, широка усмивка, каквато Тенго за пръв път виждаше. — Или ще е по-точно да кажа, че умишлено го пренебрегваш? Имам предвид простия факт, че ти наистина желаеш да го направиш. Вече си настроен на тази вълна: да вървят по дяволите и рискът, и моралът. Ръцете те сърбят да преработиш лично „Въздушната какавида“. Искаш ти, а не Фука-Ери да е този, който ще изведе на преден план онова специално нещо в творбата. От теб засега искам само да се прибереш и да направиш преоценка на истинските си мисли. Застани пред огледалото и се вгледай дълго и внимателно в себе си. Изписано е по цялото ти лице.

Тенго усети как въздухът наоколо му се разреди. Огледа за миг обстановката. Нима видението щеше да се повтори? Не, нямаше и помен от него. Разреждането на въздуха бе причинено от нещо друго. Извади носната кърпа от джоба си и обърса потта от челото си. Комацу почти винаги бе прав. Защо се получаваше така?

Трета глава

(Аомаме): Някои променени факти

Аомаме слизаше с обути само в чорапи крака. Вятърът свиреше покрай откритата отвсякъде аварийна стълба. Колкото и тясна да беше миниполата й, сегиз-тогиз се издуваше като платно от идещите отдолу повеи и внезапното олекване бе достатъчно, за да затрудни напредъка й. Стискаше здраво студената метална тръба, която служеше за ръкохватка, и напредваше стъпало по стъпало, заднешком, като от време на време спираше, за да отмести някой провиснал от челото й кичур и да намести преметнатата през гърдите й чанта.

Позицията й даваше панорамен поглед върху минаващото под нея национално шосе 246. Обви я ревът на града: автомобилни двигатели, надути клаксони, писъкът на аларма, стар военен марш, отекващ от агиткамиона на някаква организация от десницата, пневматичен чук, разрушаващ бетон. От данданията (не че искаше да я слуша, но нямаше как да запуши уши) взе да изпитва нещо като морска болест.

По едно време стълбата се превърна в хоризонтален мостик, отвеждащ обратно към средата на естакадата, а оттам пак се спускаше право надолу.

Оттатък пътя срещу откритата стълба се издигаше малък пететажен жилищен блок — сравнително нова постройка облицована с кафяви керамични плочки. Всеки апартамент си имаше балконче, ориентирано към аварийната стълба, но всички балконски врати бяха плътно затворени и със спуснати щори и пердета. Що за архитект беше този, поставил балкони на сграда, гледаща се очи в очи с пътниците по естакадата? Надали някои щеше да си простре прането или да се заседи на балкона си с чаша джин с тоник, за да наблюдава трафика във вечерния час пик. И все пак по повечето балкони имаше опънати едва ли не задължителните найлонови въжета за простор, а на един имаше дори градински стол и фикус в саксия. Фикусът имаше опърпан и избелял вид, листата му се разпадаха и бяха осеяни със сухи кафяви петна. На Аомаме й домъчня за растението. Ако някога се прероди, дано не се прероди в такъв нещастен фикус!

Ако съдеше по провисналите по нея паяжини, аварийната стълба почти не се ползваше. Във всяка мрежа висеше по едно черно паяче и търпеливо чакаше да му падне някоя жертвичка. Самите паяци надали съзнаваха, че са „търпеливи“. Паякът няма друга специална способност, освен тази да плете мрежа, и никакъв друг избор на „лайфстайл“, освен да бъде неподвижен. Така щеше да си стои на едно място в очакване на плячка, докато в естествения ред на нещата не се съсухри и умре. Всичко това е генетично предопределено. Паякът нито се обърква, нито се отчайва, нито съжалява. Никакви метафизични съмнения, нито морални усложнения. Предполагам. За разлика от мен. Аз съм длъжна да се движа целенасочено и точно затова в момента съм сама и слизам по тая тъпа аварийна стълба от градската високоскоростна магистрала номер 3, там, където тя преминава през безполезния квартал Сангенджая, с цената на чисто нов чифт чорапи и принудена да разчиствам през цялото време проклетите паяжини и да гледам грозния фикус на нечий тъп балкон.

Движа се, значи съществувам.

Докато слизаше по стълбата, Аомаме се сети за Тамаки Оцука. Нямаше намерение да си мисли точно за Тамаки, но веднъж отприщили се, мислите нямаха спиране. Тамаки беше най-добрата й приятелка в гимназията и съотборничка по софтбол[15]. Като част от отбора пътуваха и вършеха много неща заедно. Веднъж дори имаха нещо като лесбийско изживяване. Тръгнаха заедно на лятно пътешествие и в един момент им се наложи да спят заедно на единственото двойно легло, което хотелът можеше да им предложи. И взеха да се опипват навсякъде. Нито една от двете не беше лесбийка, но това не им попречи да експериментират смело, подтиквани от присъщото на младите момичета любопитство. По това време и двете си нямаха гадже, а и двете нямаха и капка сексуален опит. Получи се просто нещо, което си остана „изключителен, но интересен“ епизод в живота. Но сега, докато в паметта й бяха изплували образи — как двете с Тамаки се опипваха през онази нощ, Аомаме усети, че дори докато слиза по брулената от вятъра стълба, една скрита дълбоко в душата й частица се нагрява до червено. И че помни с една необяснима яснота овалната форма на зърната на Тамаки, редките й срамни косми, чаровната извивка на дупето, формата на клитора.

Докато мисълта й прехвърляше тези графични спомени, за празничен фон им служеше унисонът на духовите инструменти от „Симфониетата“ на Яначек. Дланта й галеше чупката в ханша на Тамаки. В началото Тамаки само се изсмя, сякаш изпитваше гъдел. Но смехът й много бързо секна и дишането й се промени. Оркестровата пиеса поначало бе създадена като фанфарно въведение към спортно събитие. Вятърът вее леко над зелените поля на Бохемия в такт с музиката. Аомаме усети как зърната на Тамаки внезапно щръкнаха. Същото се случи и с нейните. След което тимпаните създадоха комплексна музикална структура.

Аомаме се спря и неколкократно тръсна глава. Не му е времето сега за такива мисли. Съсредоточи се върху слизането по стълбата. Но мислите не искаха да си вървят. Образите се редуваха, и то със страхотна яркост. Лятната нощ, тясното легло, уханието на пот. Казаните думи. Чувствата, които не се поддаваха на словесно описание. Забравените обещания, неосъществените мечти. Осуетените копнежи. Порив на вятъра подхвана кичур от косата й и я перна като с камшик по бузата. Очите й се насълзиха от болка. Няколко нови порива бързо изсушиха сълзите.

Кога ли точно се случи това?, запита се. Но времето се обърка като конци в съзнанието й. Праволинейността му се изгуби и то се запреплита напред-назад, наляво-надясно. Един край се заместваше от друг. Не можеше да си спомни неща, които не би трябвало да я затруднят. Сега е април 1984 година. А аз съм родена… а, да… през 1954-та. Дотолкова помня. Датите бяха врязани в паметта й, но щом си ги спомни, загубиха всякакъв смисъл. Вятърът разпиля на всички посоки пред очите й бели картончета с изписани върху тях дати. Хукна да си ги събере обратно, но не успя да насмогне нито на силата на вихрушката, нито на огромния брой на картончетата. Летяха си те: 1954, 1984, 1645, 1881, 2006, 771, 2041… ей така, безсистемно изчезваха всичките й знания, докато стълбищната шахта на умствената дейност се рушеше под краката й.

Аомаме и Тамаки бяха в леглото — заедно, и двете на по седемнадесет години и възползващи се докрай от новодобитата свобода. За пръв път пътуваха заедно, само двете, като приятелки. Дори сам по себе си фактът им действаше възбуждащо. Париха се заедно в минералния басейн на хотела, разделиха си кен с бира от хладилника, загасиха осветлението и си легнаха. В началото просто си играеха, ръчкаха се само на шега, но в един момент Тамаки напипа зърното на Аомаме през тениската, която й служеше за пижама. По тялото на Аомаме сякаш премина ток. След време вече бяха без тениски и гащички, голи в лятната нощ. Докъде ходихме при това пътуване? Не се сещаше. А и нямаше значение. Скоро, без нито една от двете да го бе предложила на глас, се заеха да проучват най-подробно телата си. Гледаха, пипаха, галеха, целуваха, облизваха полу на шега, полу на сериозно. Тамаки бе дребна, пухкава, с едри гърди. Аомаме бе по-висока, жилеста и мускулеста, с по-малки гърди. Тамаки все за диети приказваше, но Аомаме я харесваше такава, каквато си беше.

Кожата на Тамаки бе мека и фина. Зърната й се подуха и възприеха красива овална форма, като маслини. Срамните й косми бяха фини и редки, като нежна върба. Тези на Аомаме бяха твърди и щръкнали. Много се смяха на тази разлика. Експериментираха, като се докосваха по всякакви места и после обсъждаха кои са им най-чувствителните. По някои места си приличаха, по други — не. Всяка протегна пръст и докосна клитора на другата. И двете бяха прибягвали до самозадоволяване, и то често. Сега обаче осъзнаха колко по-различно е, когато те пипа друг. Ветрецът се носеше по полята на Бохемия.

Аомаме се спря и пак разтърси глава. Въздъхна дълбоко и се вкопчи още по-силно в тръбния парапет. Стига съм мислила за тези работи. Важното сега е да сляза по стълбата. Трябва вече да съм минала половината път. Но защо и тук е толкова шумно? Защо и вятърът продължава с такава сила? Сякаш и шумът, и вятърът искат да ми се скарат, да ме накажат.

Аомаме все пак успя да пропъди тези натрапчиви усещания, но пък започна да я мъчи мисълта какво ли я чака долу, на края на стълбата. Ами ако там стои някой и той й поиска документ за самоличност и обяснение какво търси на това място? Дали ще се задоволи с елементарно оправдание от рода на „На естакадата стана задръстване, а пък аз имам такава важна среща, че ми се наложи да сляза по стълбата“? Или нещата ще се усложнят? Най-малко тъкмо сега има нужда от усложнения. Само не днес.

* * *

За неин късмет долу нямаше никого. Веднага извади обувките от чантата и ги обу. Стълбата свършваше в незастроен парцел под естакадата — склад за строителни материали, сгушил се между двете платна на шосе 246 и ограден, с листа ламарина. Върху голата земя лежаха няколко ръждясали железни тръби, вероятно бракувани след завършването на някакъв обект. Под импровизиран найлонов навес от пластмасови плоскости бяха наредени един върху друг три зеблени чувала. Аомаме нямаше представа какво има в тях, но явно трябваше да се пази от дъжда — чувалите бяха завити допълнително с найлон. И те май бяха останали от обекта, но ги бяха зарязали, понеже на никого не му се е разправяло да ги транспортира. Под навеса се търкаляха и смачкани мукавени кашони, пластмасови бутилки от сок и няколко списания с манга. И нищо друго, ако не се смятаха найлоновите пазарски торбички, с които вятърът си играеше.

Металната порта на склада се оказа заключена с катинар и увита неколкократно с верига. Най-отгоре на високата порта имаше бодлива тел. Изключено бе да се прекачи през нея. А дори и да успееше, костюмчето й щеше да стане на парцали. Побутна я няколко пъти, но не успя да я помръдне. И котка не можеше да избяга оттам — толкова тесни бяха процепите й. По дяволите! От какъв зор са залостили тая проклета порта? Че какво можеше да се открадне оттук? Намръщи се, изруга, та дори се и изплю на земята. Толкова труд да слезе от естакадата, а сега се озова заключена в тоя тъп склад! Погледна часовника си. Все още разполагаше с време, но не можеше вечно да виси в тоя склад. А да се върне на естакада бе изключено.

Петите и на двата и чорапа бяха заминали. Огледа се — да се убеди, че не я наблюдават, после нави нагоре полата, смъкна чорапите, събу ги и пак нахлузи обувките. Набута скъсаните чорапи в чантата си. Това й действие я поуспокои. И взе да изследва подробно оградата на склада. Беше не по-голям от стая в основно училище, така че обиколката не й отне кой знае колко време. Така. Вече бе установила единствения вход — заключената порта. Оградната ламарина бе тънка, но листата бяха здраво прихванати един за друг с болтове и гайки, които нямаше как да развие без инструмент. Май се налагаше да се предаде.

Отби се до навеса и огледа смачканите кашони. Изведнъж си даде сметка, че някой е спал на тях, а сега там се съхраняваха няколко навити протрити одеяла. Всъщност не й се сториха съвсем стари. Явно тук преспиваха някакви бездомници, с което се обясняваше и наличието на шишетата и списанията. Това бе несъмнено. И Аомаме взе да разсъждава. Щом нощуват тук, значи някъде има някакъв таен вход. Бездомните са царе на откриването на скрити от вятъра и дъжда места, рече си. Освен това знаят как да замаскират за своя лична употреба разни тайни пролуки, направени от животни.

Аомаме тръгна на втора обиколка. Оглеждаше внимателно всяка ламарина по оградата и я раздрусваше. Както и очакваше, намери едно място, където, изглежда, болтът бе паднал. Направи опит да огъне ламарината първо на едната, после на другата страна. С лека промяна на ъгъла и дърпане навътре успя да открие пролука, която бе достатъчно голяма през нея да се промъкне човек. Бездомниците, изглежда, се прибираха по тъмно да спят под наличния покрив, но от страх да не ги открие някой денем излизаха да търсят храна и да връщат за дребни пари празни бутилки. Аомаме благодари наум на безименните нощни бездомници. И понеже и на нея и се налагаше да се промъква тайно, анонимно зад кулисите на живота в големия град, усети някакво единение с тях.

Клекна и се промуши през тесния процеп, като внимаваше да не закачи на нещо остро скъпото си костюмче и да го скъса. Не защото бе любимото й костюмче, а защото друго освен него си нямаше. Но изключително рядко го обличаше и никога не ходеше на високи токчета. Понякога обаче сегашната й конкретна дейност й налагаше да се облече прилично, така че трябваше много да внимава да не повреди дрешката.

За неин късмет и извън оградата нямаше жив човек. Провери отново външния си вид, възвърна спокойното изражение на лицето си и се отправи към светофара на ъгъла. Пресече шосе 246, влезе в някаква дрогерия, купи си оттам нов чифт чорапи и с позволение от касиерката ги обу в стаичката отзад. Това значително подобри настроението й и премахна останалото в стомаха й неприятно усещане, напомнящо на морска болест. Благодари на продавачката и излезе от магазина.

Трафикът по шосе 246 бе по-натоварен от нормалното; вероятно се бе разчуло, че поради катастрофа е спряно движението по успоредната градска високоскоростна магистрала. Аомаме се отказа да търси такси и реши вместо това да хване от близката станция метрото по линията Токю Шин — Тамагава. Най-сигурно щеше да е. Писнало й беше от попаднали в задръствания таксита.

Докато крачеше към станцията Сангенджая, се размина с някакъв полицай. Високият млад служител на реда се бе забързал устремено нанякъде. Тя се стегна за миг, но онзи гледаше право пред себе си; толкова бързаше, че не му остана време да я погледне. Но при самото разминаване Аомаме забеляза, че в униформата му има нещо особено: кройката бе по-ежедневна, не толкова плътно прилепваща, от по-мека материя, с по-малки ревери, та дори и тъмносиният й цвят леко светлееше. И оръжието му беше различно. Вместо обичайния револвер, зачисляван на японските полицаи, от кръста на този висеше голям пистолет. В страната обаче престъпленията с оръжия бяха толкова редки, че надали полицаят щеше някой ден да участва в масова престрелка; а това означаваше, че един старомоден револвер с шест патрона би трябвало да му е напълно достатъчен. Револверът е просто, евтино, надеждно и лесно за поддържане оръжие. Неизвестно защо обаче, този бе оборудван с последен модел полуавтоматичен пистолет, поемащ шестнадесет деветмилиметрови патрона. „Глок“ или „Берета“, реши тя. Е, как става това? Възможно ли е да са променили полицейските униформи и оръжие, без тя да е разбрала? Немислимо на практика. Та нали тя следеше най-внимателно всеки ден вестниците. Една такава промяна щеше да бъде подробно отразена. Да не говорим колко внимателно бе изучила полицейските униформи. До тази сутрин поне, допреди само няколко часа, полицаите си бяха все още в старите си стегнати униформи, каквито имаха открай време, и носеха старите си прости револвери. В това бе абсолютно сигурна. Много странно.

Аомаме обаче не бе в настроение за задълбочени съждения по въпроса. Имаше пред себе си задача.

Когато влакът стигна до Шибуя[16], Аомаме остави мантото си в платено гардеробче, после се упъти по новия си костюм към хотела на „Догендзака“[17]. Съвсем приличен хотел, нищо особено, но добре обзаведен, чист, с почтена клиентела. На партера му имаше както ресторант, така и квартално магазинче. Близо до гарата. Чудесно местоположение.

Влезе и се отправи директно към дамската тоалетна. За късмет вътре нямаше никого. Първо седна и се облекчи продължително със затворени очи, заслушана в шума, който й напомняше за разбиващи се някъде надалече морски вълни, без да си мисли за нищо конкретно. После застана пред един от умивалниците и старателно изми ръцете си със сапун и вода. Среса се и се изсекна. Извади четка за зъби и набързо си изплакна зъбите без паста. За почистване с копринен конец между зъбите нямаше време. Нито пък значение. Не се подготвяше за среща с гадже. Цапна си леко червило пред огледалото и прекара молива за вежди. Свали сакото, намести сутиена с банелите, оглади бялата блузка и помириса подмишницата си. Не издаваше миризма. После затвори очи и изрецитира обичайната си молитва, чиито думи не значеха нищо. Смисълът им нямаше значение. Важно бе само да ги каже.

След молитвата пак отвори очи и се огледа. Чудесно. Олицетворение на способна делова жена. Изправена стойка. Твърдо сключени устни. Единствено обемистата чанта не пасваше. По-добре щеше да е, ако носеше тънко дипломатическо куфарче, но пък чантата бе по-практична. Провери отново съдържанието на чантата. Всичко необходимо си беше на място, където можеше лесно да го напипа.

Оставаше й единствено да изпълни заданието според уговорката. Прямо. С непоколебимо убеждение и безмилостно, Аомаме разкопча най-горното копче на блузката. Така, като се наведеше, щеше да поразкрие гърдите си. Само дето гърдите й трябваше да са малко по-едри!

* * *

Никой не я спря, докато взе асансьора до четвъртия етаж и забърза по коридора до стая 426. Извади от чантата си клипборд, притисна го към гърдите си и почука. Леко, отривисто почукване по вратата. Кратко изчакване. Повторно почукване, този път по-силно. Недоволно мърморене отвътре. Открехване на вратата. Мъжко лице. Към четиридесетте. Тъмносиня риза. Сив панталон от каша. Класически вид на свалил сакото и вратовръзката работещ бизнесмен. Зачервени очи, раздразнен поглед. Най-вероятно недоспал. И, изглежда, се изненада от деловия костюм на Аомаме; сигурно бе очаквал да види прислужница, дошла да зареди минибара.

— Извинете за безпокойството, господине. Казвам се Ито и съм от администрацията на хотела. Възникнал е проблем с климатика ви, затова идвам да направя оглед. Може ли да вляза? Няма да отнеме повече от пет минути — обяви отривисто Аомаме с мила усмивка.

Мъжът я изгледа с отявлено недоволство.

— Работя върху нещо важно и спешно. Ще освободя стаята след час. Не може ли тогава да дойдете? На климатика нищо му няма.

— Безкрайно съжалявам, господине, но става дума за авария, дължаща се на късо съединение. В името на безопасността сме длъжни да отстраним подобна повреда незабавно. Затова проверяваме стаите една по една. По-малко от пет минути ще ми трябват…

— О, по дяволите! — цъкна с език мъжът. — Та нали точно затова си взех стая, че да работя на спокойствие.

И посочи струпаните върху бюрото книжа — разпечатани схеми и графики, вероятно материали, нужни му за късно съвещание. Имаше компютър, калкулатор и разграфени листа за чернова с дълги колони цифри.

Аомаме знаеше, че мъжът работи в корпорация в областта на нефтодобива. Бил специалист по капиталовложенията в няколко страни на Близкия изток. Според сведенията, които й бяха дали, бил сред най-кадърните в своята област. Личеше му дори по стойката. Произхождал от добро семейство, имал значителни доходи и карал нов ягуар. След безгрижно детство го пратили да учи в чужбина, владеел английски и френски. Излъчвате самоувереност. Беше от хората, които не търпят да им даваш акъл или да ги критикуваш, особено пък ако критикуващата беше жена. Което не му пречеше нито да командва околните си, нито да спука няколко ребра на жена си със стик за голф. С други думи, светът се въртеше около него, а ако го нямаше него, светът щеше да спре да се върти. Побесняваше — до бой — ако някой му се намесеше в работата или му противоречеше.

— Съжалявам за безпокойството, господине — пусна му най-хубавата си делова усмивка Аомаме. И сякаш самата тя представляваше свършен факт, напъха се наполовина в стаята, опря гръб в рамката на вратата, вдигна клипборда и взе да си записва нещо с химикалка. — Вие бяхте… господин Мияма, ако не се лъжа…? — Беше гледала снимката безброй пъти, лицето му й бе съвсем познато, но все пак държеше да се убеди, че е попаднала на онзи, който й трябваше. Иначе щеше да стане непоправима грешка.

— Точно така. Мияма — отвърна онзи рязко и въздъхна отчаяно, един вид „Абе, правете, каквото ще правите, по дяволите!“. Върна се на стола до бюрото и с химикалка в ръка взе документа, чието четене Аомаме бе прекъснала. Сакото и раираната му вратовръзка бяха хвърлени върху все още оправената спалня. Имаха вид на много скъпи. С провесена през рамото чанта Аомаме се запъти към вградения гардероб, където, както я бяха уведомили, се намираше контролното табло на климатичната инсталация. В гардероба висеше шлифер от мека материя и дълъг сив шал от кашмир. Единственият багаж бе кожено дипломатическо куфарче. Никакви дрехи за преобличане, никаква чантичка с тоалетни принадлежности. Вероятно не възнамеряваше да прекара тук нощта. Върху бюрото имаше кана с кафе, явно доставена му от рум сървиса. В продължение на тридесет секунди се правеше, че оглежда таблото, после викна на Мияма:

— Много ви благодаря за съдействието, господин Мияма. Не виждам никаква повреда в стаята ви.

— Както ви казах от самото начало — прекъсна я недоволно той.

— Ъъъ… господин Мияма…? — понечи да каже нещо тя. — Извинете ме, но струва ми се, че имате нещо на тила си.

— На тила ми ли? — учуди се той. Потърка се отзад, после огледа длан. — Нищо няма.

— Нека все пак погледна — приближи се тя. — Нали не възразявате?

— Добре де, вижте какво е съгласи се той, силно озадачен.

— Капка боя, струва ми се. Светлозелена.

— Че откъде боя?

— Не съм съвсем сигурна. Ако се съди по цвета, трябва да е боя. Може ли да ви пипна? Току-виж се отлепила.

— Пипайте, пипайте — сведе глава Мияма и оголи тила си пред Аомаме. Имаше чист врат благодарение на сравнително скорошно подстригваме. Аомаме пое дълбоко въздух и го задържа, съсредоточила цялото си внимание във върховете на пръстите си, които ловко опипваха да намерят нужното й място. Като стигна до него, натисна го с пръст, сякаш да го отбележи, после затвори очи, да потвърди, че не се е излъгала. Това е. Ако имах повече време, щях да проверя и втори път, но вече е късно. Просто ще трябва да се справя максимално добре в създалата се ситуация.

— Извинявайте, господине, но ще можете ли да задържите така? Тук осветлението е доста слабо. Ще се наложи да си извадя фенерчето от чантата.

— Но от къде на къде имам боя точно пък там?

— Нямам представа, господине. Но сега ще видя.

Докато пръстът й продължаваше да натиска мястото на тила на мъжа, Аомаме извади от чантата си твърда пластмасова кутия, от която взе увит в тънък плат предмет. С няколко сръчни движения разви нещо като малък десетсантиметров ледокоп, който обаче не бе предназначен за разбиване на лед. Конструкцията и изработката му бяха дело на самата Аомаме. Върхът му имаше остротата на игла и за да не се пречупи, бе забит в парченце корк, специално обработено да придобие мекотата на памука. Нежно издърпа корка от връхчето и го пусна в джоба си. После доближи оголеното връхче до специалната точка на тила на Мияма. Спокойно сега, заповяда си Аомаме, това е моментът. Не бива да съм встрани от целта дори с милиметър. И при най-малкото трепване всичките ми усилим ще отидат нахалост. Съсредоточи се.

— Докога ще чакам? — заоплаква се Мияма.

— Само секунди още търпение, господине.

Не се притеснявай, каза му на ума си, няма и да усетиш края. Изчакай само още секунда-две. И след това за нищо няма повече да си мислиш. Нито за системи за рафиниране на нефт, нито за тенденциите в борсовата цена на нефта, нито за тримесечните отчети пред инвеститорите, нито за запазеното място в самолета за Бахрейн, нито за подкупите за държавни служители и подаръците за любовницата ти. Колко ли си се мъчил през всичките тези години да не объркваш всичко това в мислите си! Така че имай още мъничко търпение. Влагам всички усилия в работата си и не бива да ме разсейваш. Нищо друго не искам от теб.

Установила веднъж точката и съсредоточила се върху задачата си, Аомаме вдигна дясната си ръка, спря да диша и след кратка пауза я спусна право надолу — но не прекалено рязко — върху дървената дръжка. Ако я удареше по-силно, отколкото трябва, можеше да счупи връхчето на иглата и то да остане под кожата, а това в никакъв случай не биваше да се допуска. Особено важно бе да пусне ръката си леко, почти нежно и точно под необходимия ъгъл, с точно необходимата сила, право надолу, без да се съпротивлява на земното притегляне, така че връхчето на иглата да бъде всмукано по едва ли не естествен път в точката — надълбоко, гладко и със смъртоносен ефект. От ключово значение бяха ъгълът и силата — или по-скоро въздържането от прилагането на сила. Ако спазваше всички тези изисквания, работата щеше да е толкова проста, колкото да вкара иглата в бучка тофу[18]. Игличката прободе кожата, заби се в специалната точка в основата на мозъка и спря сърцето толкова естествено, колкото се духва свещ. Всичко свърши за десета от секундата, с почти обидна леснота. Само Аомаме бе способна да го направи. Никой друг не умееше да напипа въпросната скрита точка. Единствено нейните пръсти притежаваха необходимата за целта специална интуиция.

Чу го как хлъцна, след което всеки мускул на тялото му се вкочани. Издърпа мигновено иглата, извади със същата бързина приготвената в джоба й марличка и я притисна към убоденото място да предотврати кръвоизлива. Независимо че тънката игличка бе престояла в кожата само няколко секунди, така че кървенето щеше да е нищожно, бе длъжна да вземе нужните предпазни мерки. Не биваше да остане и най-малката следа от кръв. И най-миниатюрната капчица щеше да провали всичко. Аомаме бе специалист по предпазливост.

Силата взе да се изцежда от вдървилото се за миг тяло на Мияма така, както въздухът излиза от спукана баскетболна топка. Аомаме го остави да се свлече върху бюрото, без да сваля пръст от точката на тила му. Лицето му полегна странично върху възглавницата от книжа. Очите бяха облещени, явно от изненада, сякаш за последно бе съзрял нещо невероятно. В погледа му нямаше нито страх, нито болка, само чиста изненада. Случваше му се нещо абсолютно необичайно, но не можеше да си даде сметка какво: болка, сърбеж, удоволствие или божествено откровение? На този свят има най-различни начини на умиране, но надали някой по-лесен от този.

Изобщо не заслужаваше такава лесна смърт, помисли си намръщената Аомаме. Прекалено леко стана. Може би трябваше преди това да ти спукам няколко ребра със стик за голф номер пет, че да се поизмъчиш, преди да те отърва от болките ти. Такава смърт заслужава гад като теб. Нали и ти това направи на жена си. За съжаление, в случая нямах право на избор. Задачата ми бе да пратя човека на онзи свят с максимална бързина, безпогрешност и неуловимост. Само допреди миг бе жив, а вече е мъртъв. Без ни най-малко да се усети, прекрачи прага, разделящ живота от смъртта.

Аомаме държа марлята на мястото цели пет минути, без да бърза, но и без да натиска, та да не остане следа от пръстите й. Очите и не се отместваха от стрелката на часовника й, отмерваща секундите. Ужасно дълги пет минути се оказаха. Ако някой влезеше през това време и я завареше с притиснати към врата на мъжа пръсти и с финото смъртоносно оръжие в другата й ръка — край на всичко. Изключено бе да измисли някакво оправдание. Можеше да дойде някой от рум сървиса с нова каничка кафе. На вратата всеки миг можеше да се почука. Но петте минути бяха неизбежни. За да се успокои, Аомаме пое неколкократно въздух, бавно и дълбоко. Не се панирай тъкмо сега. Не губи самообладание. Бъди винаги спокойната, хладнокръвна Аомаме.

Усещаше биенето на сърцето си. А в ритъма на сърцето в главата й отекнаха началните фанфари на Яначековата „Симфониета“. По зелените поля на Бохемия пак заиграха меки, тихи ветрове. Даваше си сметка, че се е раздвоила. Едната й половина продължаваше най-хладнокръвно да притиска врата на мъртвеца. Но другата бе изпълнена със страх. Идеше й да зареже всичко и моментално да се махне от стаята. Тук съм, но и не съм. Намирам се едновременно на две места. Може и да противоречи на Айнщайновата теория, но майната му. Да го наречем „дзен на убиеца“.

Петте минути най-после изтекоха, но за всеки случай Аомаме добави и една минута от себе си. Мога да изчакам още една минута. Колкото повече бърза, толкова по-внимателен трябва да е човек в тази работа. Издържа и допълнителната минута, която й се стори безкрайна. После бавно махна пръста си и освети раната с фенерчето. Дупчицата бе по-малка, отколкото от ужилването на комар.

Пробождането на специалната точка в основата на мозъка с изключително тънка игличка причинява смърт, която е почти неразличима от естествената внезапна смърт. На обикновения лекар ще изглежда като сърдечен удар. Поразил го е, докато е работел на бюрото, и е предал богу дух. Преумора и стрес. Не се забелязват признаци за неестествени причинители. Няма нужда от аутопсия.

Покойникът е бил водеща сила в бизнеса, но е бил склонен и да се преработва. Голяма работа, като е получавал солидна заплата, като сега няма да може да я харчи. Обличал се е в костюми на „Армани“ и е карал ягуар, но в крайна сметка и той се е превърнал в поредната мравка, която блъскала, блъскала цял живот и накрая умряла най-безсмислено. След време ще се забрави и самият факт, че го е имало на този свят. „Жалко, толкова млад си е отишъл“, ще разправят хората. А може и да не разправят.

* * *

Аомаме извади от джоба си парченцето корк и го наниза на иглата. Уви финия инструмент в тънкия плат и го върна в твърдата кутия, която постави на дъното на чантата. После взе от банята кърпа за ръце и избърса всички места в стаята, по които вероятно бе оставила отпечатъци. Най-вече контролното табло на климатика и дръжката на вратата — старала се бе да не пипа нищо друго. Върна кърпата в банята. Сложи чашата и каничката за кафе върху таблата от рум сървиса и я остави в коридора. Така пиколото нямаше да чука, за да ги вземе отвътре, и по този начин щеше да отложи с доста време откриването на трупа. Ако всичко се движеше по план, тялото щеше да бъде открито едва на следващия ден след часа за освобождаване на стаите.

Довечера, като не се яви на съвещанието, може и да му позвънят в стаята, но никой няма да им се обади. Може и да им хрумне да накарат управителя да отключи стаята му, но може и да не се стигне дотам. Каквото и да стане, то ще е в естествения ред на нещата.

Аомаме се изправи пред огледалото в банята да се увери, че облеклото й изглежда нормално. Закопча горното копче на блузката. Не й се наложи да показва цици. Копелето изобщо не я бе погледнало като хората. Какво значение са имали околните за него? Изпробва една полунамръщена гримаса. После оправи косата си, помасажира с върховете на пръстите лицевите си мускули, та да се отпуснат, и хвърли на огледалото очарователна усмивка, която разкри наскоро измитите й бели зъби. Окей, хайде сега от стаята на мъртвеца обратно в действителността. Пренастрой атмосферното налягане. Вече не си хладнокръвен убиец, а усмихната, способна бизнес дама в страхотен костюм.

Открехна вратата, озърна се по коридора да се убеди, че е празен, и се измъкна. Предпочете стълбите пред асансьора. Докато прекосяваше фоайето, никой не й обърна внимание. Изправена стойка, устремен право напред поглед, бърза походка — но не толкова забързана, че да прави впечатление. Беше професионалистка, на практика безупречна. Ако и гърдите ми бяха само малко по-едри, помисли си със съжаление, щях да съм съвсем идеална. Леко смръщване. Майната му, човек работи с това, с което разполага.

Четвърта глава

(Тенго): Щом точно това желаете

Тенго се събуди от звъна на телефона. Фосфоресциращите стрелки на стенния часовник показваха един и нещо през нощта. В стаята, естествено, беше тъмно. И Тенго не се съмняваше, че го търси Комацу. Никой друг не би му звънял в един, и то толкова продължително, докато не вдигне слушалката. Комацу нямаше усещане за време. Обаждаше се по телефона в мига, в който го споходеше някоя мисъл, без да се интересува от часа — дали е посред нощ, или призори. Или дали търсеният не прекарва първата си брачна нощ, или е на смъртното си легло. През яйцевидната глава на Комацу никога не бе минавала прозаичната мисъл, че може да обезпокои някого с обаждането си.

Което не ще рече, че така се отнасяше с всички. Все пак Комацу работеше в една организация, от която получаваше заплата. Изключено бе да се държи така с всички, без изобщо да се съобразява със здравия разум. Можеше всъщност да си го позволи единствено спрямо Тенго. Понеже в представите на Комацу Тенго се явяваше продължение на собственото му аз — някакъв допълнителен крайник. Щом Комацу е станал, трябва да е станал и Тенго. Тенго поначало си лягаше в десет и ставаше в шест и поддържаше един, общо взето, редовен стил на живот. И спеше дълбоко. Но събудеше ли го нещо, после му беше трудно пак да заспи. В това отношение нервите му не издържаха. Сума ти пъти се беше опитал да обясни това на Комацу и го бе умолявал да не му звъни по нощите, така както фермерът се моли на Господ да не му праща ята скакалци, преди да е ожънал.

— Разбрано — обявяваше Комацу. — Край на среднощните търсения. — Но обещанието му никога не пускаше дълбоки корени в съзнанието му. Още първият дъжд ги отмиваше.

Тенго се измъкна от леглото и си проправи път до телефона в кухнята, блъскайки се в разни неща. А безмилостният звън не преставаше.

— Говорих с Фука-Ери — обяви Комацу. Никога не прибягваше до стандартните поздрави, до разните му там „Да не те събудих?“ или „Извинявай, че толкова късно се обаждам“. Адски внушително. Не беше по силите на Тенго да не се възхищава от него.

Сега Тенго се намръщи в мрака, но нищо не каза. Събудеха ли го нощем, мозъкът му се нуждаеше от известно време да заработи.

— Чу ли ме?

— Чух.

— Само по телефона. Но все пак говорихме. Или поне аз й говорих. Нашето не можеше да се нарече „разговор“. Тя едва говори. И изговаря думите някак си особено. Ще имаш възможност сам да се убедиш. Така или иначе, описах й най-общо намеренията ни — в смисъл как й се струва идеята да кандидатства за наградата „Нов писател“, след като някой преработи „Въздушната какавида“. По телефона успях единствено да й дам най-обща идея и да я попитам дали това би я заинтересувало, при условие, че ще се срещнем и обсъдим подробностите. Гледах да говоря в най-общи линии. Не мога да си позволя повече конкретност, тъй като можеше да изпадна в неудобно положение.

— Е, и?

— Никакъв отговор.

— Никакъв отговор?

Комацу направи пауза, за да подсили ефекта. Пъхна цигара в устата си и я запали с кибрит. Тенго чу шумовете в слушалката и си представи ясно сцената. Комацу никога не ползваше запалки.

— Фука-Ери иска първо да се срещне с теб — рече Комацу, докато изпускаше дима. — Не каза дали идеята я интересува, нито дали й се нрави. Предполагам, че най-важното сега е да се срещнете като начало и да я обсъдите на четири очи. Казва, че след това щяла да ми даде отговор. Така че цялата отговорност ляга върху теб, нали разбираш?

— Е, и?

— Свободен ли си утре вечер?

Часовете му започваха сутринта и щяха да свършат в четири. За щастие (или не), след това нямаше друг ангажимент.

— Свободен съм.

— Чудесно. Искам от теб да отидеш в шест в кафенето „Накамурая“ в Шинджуку. Ще ви запазя маса в дъното, на спокойствие. Резервацията ще е на мое име и за сметка на фирмата, така че яжте и пийте на корем. И хубаво си поприказвайте.

— Вие няма ли да дойдете?

— Няма. По настояване на Фука-Ери. Нямало още смисъл да се запознаваме.

Тенго продължи да мълчи.

— Толкова засега — заяви весело Комацу. — Надявам се да се справиш, Тенго. Едър човек си, но правиш добро впечатление на хората. Освен това преподаваш в школа за зубрене. Свикнал си да говориш на всякакви ранозрели ученички. Ти си далеч по-подходящ за целта от мен. Усмихвай й се, спечели я, спечели доверието й. Разчитам да чуя добри новини от теб.

— Чакайте, чакайте! Идеята поначало дойде от вас. Дори не съм ви казал все още, че съм съгласен. Както подчертах онзи ден, планът е ужасно рискован и не виждам как ще успее. Може да се превърне в истински скандал. Как искате да убедя това момиче, което така и не съм видял, след като и самият аз не съм решил дали ще участвам?

Отсреща Комацу мълчеше. После, след кратка пауза, рече:

— Виж какво, Тенго. Влакът ни вече излезе от гарата. Късно е за спиране и слизане. Аз съм стопроцентово в играта. Усещам, че и ти си над петдесет на сто готов. Очаква ни една и съща съдба.

Една и съща съдба ли?, поклати глава Тенго. Тази мелодрама пък кога започна?

— Но нали оня ден ми разправяхте да не бързам и да обмисля всичко?

— Да, но оттогава изминаха цели пет дни. Предостатъчно време за обмисляне имаше. Е, какво решаваш? — настоя Комацу.

Тенго не намираше думи.

— Нищо още — отговори откровено.

— Ами, в такъв случай защо не се срещнеш с тази Фука-Ери да обсъдите цялата работа? А пък решението си можеш да отложиш за след това.

Тенго притисна силно с пръсти слепоочието си. Мозъкът му отказваше да проработи.

— Хубаво. Ще поговоря с нея. В шест утре в „Накамурая“ в Шинджуку. Ще й опиша аз как виждам нещата. Но нищо повече не ви обещавам. Ще й разясня плана, но не знам дали ще успея да я убедя.

— Аз и не искам нищо повече от теб.

— Та какво знае Фука-Ери за мен?

— Описах й те в най-общи линии. Че си към тридесетте, неженен, и че преподаваш математика в школа за зубрене в Йойоги. Че си едър, но добър човек. Не ядеш млади момичета. Живееш семпло, имаш благ поглед. И че много харесвам как пишеш. Толкова, общо взето.

Тенго въздъхна. Опиташе ли се да мисли, действителността първо се приближаваше, но след това се отдалечаваше.

— Нали не възразявате, ако пак си легна? Наближава един и половина и имам нужда да поспя поне малко до изгрев-слънце. Рано сутринта имам три часа.

— Добре — каза Комацу. — Лека нощ. Приятни сънища. — И затвори.

Тенго се загледа в слушалката в ръката си, после я остави. Щеше му се моментално да заспи, ако може, и да сънува приятни сънища, ако може, но се съмняваше, че ще успее, след като така внезапно го бяха събудили и принудили да участва в такъв неприятен разговор. Можеше да се приспи с пиене, но не беше в настроение за алкохол. В крайна сметка изпи чаша вода, легна си, запали нощната лампа и се зачете в една книга. Надяваше се тя да го приспи, но сънят му дойде чак призори.

* * *

След края на третия час Тенго хвана надземната електричка до Щинджуку. Купи си няколко книги от книжарницата „Кинокуния“ и се запъти към „Накамурая“. На входа спомена името на Комацу и го заведоха до тиха масичка в дъното на кафенето. Фука-Ери още я нямаше. Тенго каза на сервитьора, че ще изчака да дойде събеседникът му. Няма ли да желае нещо за пиене, докато чака? Не, не желае. Сервитьорът му остави меню и чаша вода. Тенго отвори една от новите книги и се зачете. Темата й бе окултизмът и разглеждаше ролята на проклятията в японското общество през вековете. Проклятията играят важна роля в древните общества. Запълват празнотите и непостоянствата в социалната система. Май хубаво са си живели едно време.

Стана 6:15, а Фука-Ери още я нямаше. Тенго не се притесняваше, а продължаваше да чете. Закъснението й не го учудваше. Нищо чудно в шантавия план да бе възникнало някакво ново шантаво обстоятелство. Нямаше да се изненада, ако се окажеше, че е размислила и е решила изобщо да не идва. Лично той би се радвал на подобно развитие — щеше да опрости нещата. Просто ще доложи на Комацу, че я е чакал цял час, но тя не е дошла. Не го интересуваше какво ще стане по-нататък. Ще вечеря сам, после ще се прибере, изпълнил задължението си към Комацу.

Фука-Ери се появи в 6:22. Сервитьорът я настани срещу Тенго. А тя се втренчи в него, положила дребните си ръце на масата, без дори да си свали палтото. Никакви „Извинявайте за закъснението“ или „Надявам се, че не ме чакате отдавна“. Нито дори „Здравейте“ или „Приятно ми е“. Само седеше с вперен в Тенго поглед, докато устните и оформяха стисната права линия. По същия начин щеше да разглежда някой далечен пейзаж. Впечатляващо, помисли си Тенго.

Фука-Ери бе дребна, дребна във всяко отношение, и бе по-красива, отколкото изглеждаше на снимките. Най-привлекателното у нея бяха дълбоките и поразителни очи. Тенго се почувства неудобно от изучаващите го блеснали катраненочерни зеници. Почти не мигаше, а и като че изобщо не дишаше. Косите й бяха абсолютно прави, сякаш някой бе начертал всеки отделен кичур с линия, а формата на веждите й пасваше идеално на косата. Както при много други красиви тийнейджърки, изражението й не съдържаше ни най-малка следа от ежедневието. Но беше и необичайно неуравновесено — вероятно заради леката разлика в дълбочината на лявото и дясното око — та караше обекта на погледа й да се чувства неловко. Изключено бе човек да разчете мислите й. В този смисъл не беше от онези красавици, които стават манекенки или поп звезди. По-скоро у нея имаше нещо, което възбуждаше и привличаше хората.

Тенго затвори книгата и я остави настрана. Изправи гръбнака си и отпи от водата. Прав беше Комацу. Ако едно такова момиче спечелеше литературна награда, медиите нямаше да я оставят на мира. Щеше да е сензация. А след това?

Сервитьорът се върна и й донесе меню и чаша вода. Тя не се помръдна. Вместо да се загледа в менюто, продължи да приковава с поглед Тенго. Не му остана друг избор, освен да й каже нещо.

— Здравейте. — В нейно присъствие се чувстваше още по-едър.

Фука-Ери не отвърна на поздрава му, а продължи да го гледа вторачено.

— Познавам ви — каза тихо най-сетне.

— Мен ли? — изненада се Тенго.

— Преподавате математика.

Кимна й.

— Вярно.

— Слушала съм ви два пъти.

— В час ли?

— Да.

Начинът й на говорене имаше определени особености: крайно изчистени изречения, хронически недостиг на интонация, ограничен (поне на пръв поглед) речников запас. Прав беше Комацу: особен говор.

— Да не би да посещавате школата ми? — попита Тенго.

Фука-Ери завъртя глава.

— Посетих няколко часа.

— Как са ви пуснали без карта за самоличност?

Фука-Ери сви леко рамене, един вид „Не се очаква от възрастните да задават такива тъпи въпроси“.

— Какво ви е впечатлението от занятията? — зададе Тенго втори безсмислен въпрос.

Фука-Ери отпи от водата си, без да снема поглед от него. Но не отговори на въпроса. Явно не съм й направил много лошо впечатление, след като е дошла и втори път, рече си Тенго. Ако не бях възбудил интереса й, щеше да спре след първото си посещение.

— Учите в трети гимназиален клас, нали? — попита Тенго.

— Горе-долу.

— И се подготвяте за кандидатстудентските изпити?

Тя поклати глава.

Тенго се подвоуми дали това означава „Не ми се говори за кандидатстудентски изпити“, или „Аз и кандидатстудентски изпити? Когато цъфнат налъмите“. Сети се за изказването на Комацу, че Фука-Ери едва приказва.

Сервитьорът се върна да вземе поръчките им. Фука-Ери продължаваше да е с палто. Поръча си салата и хляб.

— Това ще е всичко — каза и върна менюто на сервитьора. После, сякаш изведнъж й хрумна, добави: — И чаша бяло вино.

Младият сервитьор май понечи да я попита на колко години е, но тя така се вторачи в него, че той се изчерви и преглътна думите. Впечатляващо, рече си Тенго за втори път. Поръча за себе си морски дарове с плоски спагети лингуини и реши да прави компания на Фука-Ери с чаша бяло вино.

— Вие сте учител и писател — каза Фука-Ери. Изглежда, задаваше на Тенго въпрос. Явно задаването на въпроси без въпросителна беше друга особеност на речта й.

— Засега — отвърна Тенго.

— Но нямате вид нито на едното, нито на другото.

— Може и да сте права. — Прищя му се да й се усмихне, но не успя да го докара. — Имам диплома за преподавател и наистина водя часове в школа за зубрене, но не съм точно учител. Пиша разкази, но досега нямам нито една публикация, така че не съм и писател.

— Значи нищо не сте.

Тенго кимна.

— Точно така. Засега съм едно нищо.

— Но обичате математиката.

Тенго добави наум въпросителна към забележката й и отговори на поредния въпрос:

— Наистина я обичам. Открай време, та и досега.

— Какво по-точно.

— В математиката ли? Хм. Цифрите ми действат успокояващо. Сякаш всяко нещо си идва на мястото.

— По математически анализ беше много интересно.

— В часовете ми ли имате предвид?

Фука-Ери кимна.

— Обичате ли математиката?

Тя рязко завъртя глава. Не обичала математиката.

Но ви беше интересно по математически анализ? — попита.

Фука-Ери пак сви леко рамене.

— Говорехте с голяма любов.

— Така ли? — Тенго за пръв път чуваше подобно нещо.

— Все едно ставаше дума за някого, който е много важен за вас.

— Вероятно се разпалвам още повече, когато преподавам за числовите редици — отвърна Тенго. — Бяха ми любим раздел от гимназиалния курс по математика.

— Обичате числовите редици — попита Фука-Ери с равна интонация.

— Напомнят ми за Баховото „Добре темперирано пиано“[19]. Никога не омръзват. Винаги откриваш по нещо ново.

Фука-Ери кимна.

— И Професора вечно го слуша.

— Кой професор? Някой ваш учител ли?

Фука-Ери не отговори. Изгледа Тенго с изражение „За това ще говорим по-късно“.

Съблече си палтото, сякаш чак сега й дойде на ум. Измъкна се от него като излизащо от черупката си насекомо и без да го сгъне, го остави на съседния стол. Отдолу носеше тънък бледозелен пуловер с кръгла яка по врата и бели джинси и въпреки пълната липса на накити и грим, пак правеше впечатление. Имаше грацилна конструкция, спрямо която едрите й гърди направо биеха на очи. Бяха и добре оформени. Тенго си каза наум, че не бива да гледа в тях, но не издържа. Очите му се насочиха към гръдта й, сякаш въвлечени в центъра на огромен водовъртеж.

Донесоха им двете чаши бяло вино. Фука-Ери отпи от своята и, загледана замислено в чашата, я остави на масата. Тенго отпи механично. Време бе да заговорят по същество.

Фука-Ери вдигна ръка към правите си черни коси и прокара няколко пъти пръстите си през тях. Очарователен бе и жестът й, и самите й пръсти, всеки един от които сякаш се движеше като по своя воля и цел, в унисон с нещо окултно.

— Какво обичам в математиката ли? — принуди се пак да повтори въпроса на глас Тенго, за да отклони вниманието си от пръстите и гърдите й. — Математиката е като водата. В нея има куп сложни теории, но основната й логика си остава много проста. Така както водата тече от горе на долу по най-краткия път, така и числата се движат само в една посока. И е достатъчно да не ги изпускате от очи, за да разкриете пътя им. Нищо повече. Стига да сте съсредоточена и да си отваряте очите, от вас не се иска каквото и да било — цифрите правят всичко пределно ясно. А в целия този широк свят единственото нещо, което се отнася толкова добре с мен, е математиката.

Фука-Ери поразмишлява известно време по въпроса.

— Защо пишете проза — попита по своя безизразен начин.

Тенго преобразува въпроса й в по-дълги изречения:

— Другояче казано, след като толкова харесвам математиката, защо хвърлям толкова много усилия да пиша литературни творби ли? Защо не си стоя при математиката? Това ли питате?

Тя кимна.

— Хм. Действителността се различава от математиката. В живота нещата невинаги следват най-краткия път. За мен математиката е… как да го кажа… прекалено естествена. Като красив пейзаж. Просто я има. И не се налага да се заменя с нищо друго. Затова, когато се занимавам с математика, от време на време имам чувството, че ставам прозрачен. А това понякога е страшно.

Фука-Ери не отместваше очите си от очите на Тенго, сякаш гледаше в празна къща с притиснат в прозореца нос.

— А докато пиша проза — продължи Тенго, — използвам думите, за да преобразувам онова, което ме заобикаля, в нещо, което е по-естествено за мен. С други думи, извършвам реконструкция. Това ми позволява да утвърдя отвъд всякакво съмнение, че личността, наречена „аз“, наистина съществува на този свят. Нещо коренно различно като процес от пълното потапяне в света на математиката.

— Утвърждавате съществуванието си.

— Не бих казал, че съм успял сто процента.

Обяснението му, изглежда, не убеди Фука-Ери, но тя не каза нищо повече. Само вдигна чашата вино към устните си и взе да отпива на малки глътчици, като през сламка.

— Доколкото усещам — рече Тенго, — и вие вършите същото на практика. Преобразувате онова, което виждате, със свои думи и го реконструирате. С което утвърждавате собственото си съществувание.

Хваналата чашата ръка на Фука-Ери замръзна. Тя поразмисли върху думите на Тенго, но пак не изказа мнение.

— Придали сте форма на този процес. Формата на повест — допълни Тенго. — И ако тази повест успее да спечели одобрението на много хора дотам, че те да се идентифицират с нея, ще се превърне в литературна творба с обективна стойност.

Фука-Ери решително завъртя глава.

— Формата не ме интересува.

— Формата не ви интересува — каза Тенго.

— Формата не носи значение.

— Защо тогава написахте тази повест и я представихте в конкурса за наградата „Нов писател“?

Тя остави чашата на масата.

— Не съм я представяла.

За да се успокои, Тенго вдигна своята чаша с вода и отпи.

— Казвате, че не сте я представяли?

Фука-Ери кимна.

— Е, кой я е представил в такъв случай?

Тя сви леко рамене, после се умълча в продължение на цели петнадесет секунди. Накрая каза:

— Няма значение.

— Няма значение — повтори Тенго и бавно, продължително издиша през свити устни. Какъв разкош! Нещата изобщо няма да се развият гладко. Знаех си.

* * *

На Тенго му се бе случвало неколкократно да има лични взаимоотношения с курсистки от школата за зубрене, но винаги след като напуснеха и ги приемеха да следват и винаги по инициатива на самите момичета. Обаждаха му се и казваха, че искат да се видят. Срещаха се и отиваха заедно някъде. Нямаше представа какво толкова ги привлича у него, но тъй като беше ерген, а те вече не бяха негови курсистки, не намираше оправдание да се измъкне от подобни среши.

На два пъти се беше стигнало и до секс, но взаимоотношенията постепенно се преустановяваха от само себе си. Тенго не успяваше да се отпусне докрай в компанията на някоя енергична млада студентка. Приличаше му на игра с коте: интересно и весело в началото, но бързо омръзва. Пък и момичетата, изглежда, се разочароваха, че той в крайна сметка не бе познатият им от школата пламенен млад преподавател по математика. Напълно ги разбираше.

Тенго обаче успяваше да се отпусне в присъствието на по-възрастни жени. Те, изглежда, стоварваха от плещите му бремето да води във всичко. А и много от тях го харесваха. По тази причина бе престанал да излиза с по-млади момичета, след като година по-рано бе завързал връзка с десет години по-възрастна омъжена жена. Срещите му с нея веднъж седмично в апартамента му като че ли задоволяваха в достатъчна степен всякакви негови желания и нужди. Останалата част от седмицата прекарваше усамотен в писане, четене и слушане на музика в квартирата; от време на време ходеше да плува в близкия басейн. Почти с никого не разговаряше, с изключение на колегите си от школата за зубрене. Не беше особено недоволен от този си стил на живот. Напротив: смяташе го за почти идеален.

Но това седемнадесетгодишно момиче Фука-Ери бе коренно различно. Само като я погледнеше, усещаше как нещо мощно го разтърсва. За пръв път бе изпитал това чувство, когато видя снимките й, но въздействието на живото момиче бе далеч по-силно. Не бяха пориви на любовта или сексуално привличане. Нещо друго според него бе успяло да се промъкне през някаква мъничка пролука и се мъчеше да запълни една вътрешна празнота. Самата празнота обаче не я бе създала Фука-Ери. Съществуваше си открай време в Тенго. Тя просто я бе осветила с някаква специална светлина.

* * *

— Литературното творчество, значи, не ви вълнува и не сте кандидатствали в конкурса за нов писател — каза Тенго, като да потвърди току-що казаното от нея.

Фука-Ери потвърди с кимване, впила очи в неговите. После сви леко рамене, сякаш се пазеше от студен есенен повей.

— И не желаете да станете писателка. — Тенго се шокира от факта, че сам зададе въпроса си с равна интонация.

Явно стилът и беше заразен.

— Ни най-малко — отвърна Фука-Ери.

В този момент поднесоха вечерята ни — голяма купа със салата и хлебче за Фука-Ери и морските дарове с лингуини за Тенго. Фука-Ери обърна с вилицата си няколко листа от маруля и ги заоглежда, сякаш по тях имаше вестникарски заглавия.

— Но някой все пак е изпратил „Въздушната какавида“ на издателството за участие в конкурса. Попадна ми, докато правех предварителното отсяване на ръкописите.

— „Въздушната какавида“ — присви очи Фука-Ери.

— Повестта ви.

Очите на Фука-Ери си останаха присвити, но тя нищо не каза.

— Не е ли това вашето заглавие? — попита Тенго с леко угризение.

Фука-Ери леко завъртя глава.

Той пак се обърка, но реши да изостави въпроса със заглавието. По-важно бе да постигне прогрес в разговора като цяло.

— Няма значение, да кажем. Пък и никак не е лошо като заглавие. Носи истинска атмосфера, привлича внимание и ще кара хората да се чудят за какво ли става дума. Който и да го е измислил, нямам нищо против това заглавие. Не съм много сигурен каква е разликата между какавида и пашкул, но и това не е страшно. Искам само да ви убедя, че творбата ви наистина ме плени и именно заради това я връчих на господин Комацу. Той също много я хареса, но е на мнение, че ако искаме да е сериозен претендент за наградата „Нов писател“, трябва да се преработи. Стилът й не може да се мери с фабулата, поради което държи да бъде преработена, но не от вас, а от мен. Аз лично тепърва ще решавам дали искам да го направя, така че не съм му дал отговор. Пък и не съм убеден, че това е правилна стъпка.

И Тенго млъкна, за да усети реакцията на Фука-Ери. Такава обаче липсваше.

— Но все пак очаквам да чуя сега от вас как гледате на идеята да преработя вместо вас „Въздушната какавида“. Дори да се съглася да го направя, не мога без вашето съгласие и помощ.

Фука-Ери взе с пръсти едно чери доматче от салатата си и го пъхна в уста. Тенго набоде с вилицата си една мида и я изяде.

— Направете го — каза просто Фука-Ери. И си взе второ доматче. — Оправете я както намерите за добре.

— Не смятате ли да пообмислите по-дълго решението си? Все пак не е маловажно.

Фука-Ери завъртя глава. Няма нужда.

— Добре, да предположим, че пренапиша повестта ви — продължи Тенго. — Аз, разбира се, ще се старая да не променям фабулата, а само да подсиля стила. Това вероятно ще доведе до някои значителни промени. Но в крайна сметка авторът си оставате вие — седемнадесетгодишната Фука-Ери. Това не подлежи на промяна. Ако повестта спечели награда, тя ще ви се връчи на вас. Единствено на вас. Ако излезе от печат, на заглавната страница ще пише само вашето име. Ние тримата — вие, аз и господин Комацу — ще работим в екип. Но върху книгата ще стои само вашето име. Ние двамата с него ще стоим отзад и няма дума да обелваме, като сценичните работници в театъра. Разбирате ли какво ви казвам?

Фука-Ери поднесе с вилица парче целина към устата си.

— Разбирам — кимна.

— „Въздушната какавида“ си остава изключителна ваша собственост. Тя е ваша рожба. Не мога да я превърна в моя. Аз ще съм просто ваш технически помощник и от вас се очаква да пазите този факт в пълна тайна. Ще участваме в конспирация, или, другояче казано, в лъжа за пред цял свят. Откъдето и да го погледнете, никак няма да ви е лесно да пазите подобна тайна заключена в душата си.

— Както кажете — рече Фука-Ери.

Тенго отмести към ръба на чинията мидените черупки и понечи да си бодне от лингуините, но нещо го възпря. Фука-Ери взе парченце краставица и внимателно впи зъби в нея, сякаш за пръв път й се случваше да опита подобно нещо.

С вилица в ръка, Тенго я запита:

— Още веднъж: сигурна ли сте, че не възразявате да пренапиша повестта ви?

— Правете каквото искате — отвърна Фука-Ери, след като приключи с краставицата.

— Тоест, както и да го направя, вие няма да възразите?

— Няма да възразя.

— А защо? Та вие изобщо не ме познавате.

Фука-Ери пак сви леко рамене, но нищо не каза.

Двамата продължиха да се хранят безмълвно. Фука-Ери се съсредоточи изцяло върху салатата си. От време на време мацваше по малко масло върху залъче хляб, изяждаше го и посягаше към чашата с вино. Тенго натъпкваше механично лингуините в устата си и изпълваше ума си с най-различни варианти.

Остави вилицата си:

— Право да ви кажа, когато господин Комацу ми подхвърли идеята, помислих си, че е полудял, че няма начин това да стане. И бях на път да му откажа. Но след като се прибрах и поразмислих, усетих как все повече ми се ще да опитам. Ако пренебрегнем етичната страна на нещата, взех да изпитвам все по-силно желание да оставя и свой отпечатък върху вашата повест. Едно… как да ви го опиша… напълно естествено, спонтанно желание.

Или още по-точно глад, а не желание, добави наум Тенго. И както бе предсказал Комацу, глад, който все по-трудно потискаше у себе си.

Фука-Ери нищо не каза, но изгледа Тенго някъде от дълбините на неутралните си красиви очи. Сякаш се мъчеше да проумее изречените от него думи.

— Желаете да преработите повестта — попита.

Тенго я изгледа право в очите.

— Мисля, че да.

В черните ириси на Фука-Ери се мерна слаба мълния, сякаш прожектираха нещо. Или поне така се стори на Тенго.

Той протегна напред ръце, като да държеше във въздуха въображаема кутия. Жестът му нямаше някакво конкретно значение, но се нуждаеше от някакво въображаемо средство, с което да предаде чувствата си.

— Не знам как най-точно да го формулирам, но докато четях и препрочитах „Въздушната какавида“, взе да ми се струва, че и аз виждам онова, което виждате вие. Особено при появата на „човечетата“. Въображението ви притежава някаква особена сила. Абсолютно оригинално е, а и силно заразително.

Фука-Ери постави безшумно вилицата върху чинията си и попи ъгълчетата на устните си със салфетката.

— Човечетата наистина съществуват — изрече тихо.

— Наистина съществуват?

Фука-Ери направи кратка пауза, преди да отговори:

— Като нас двамата.

— Като нас двамата — повтори Тенго.

— Ако се опитате, можете да ги видите.

Стегнатият й изказ беше необичайно убедителен. Всяка отронена от устата й дума се забиваше точно като клин в съзнанието му. Но все още му бе трудно да прецени доколко да я възприема на сериозно. У нея имаше нещо необикновено, сякаш леко й хлопаше дъската. Може би й беше вродено. Току-виж беше станал свидетел на автентичен талант в най-естествената му форма, но и всичко можеше да се окаже преструвка. Интелигентните тийнейджърки често театралничат умишлено ексцентрично и изричат подчертани двусмислия, с цел да объркат слушателя си. Познаваше няколко такива случая, при които бе невъзможно да различиш истинското от играта. Тенго реши да върне разговора им в руслото на реалността — или поне по-близо до действителното.

— Щом нямате нищо против, ще ми се да се захвана още от утре с пренаписването на „Въздушната какавида“.

— Щом точно това желаете.

— Желая го.

— Ще трябва да ви запозная с един човек — каза Фука-Ери.

— Да ме запознаете с някого?

Тя кимна.

— За кого ли може да става дума?

Не обърна внимание на въпроса му.

— Да си поговорите — допълни.

— Не възразявам — рече Тенго. — Щом се налага.

— Свободен ли сте в неделя сутринта — попита тя с равна интонация.

— Свободен съм — каза Тенго.

Все едно си сигнализираме със семафор, мина му през ум.

* * *

Доядоха си и се разделиха. На входа на ресторанта Тенго пусна няколко монети по десет йени в телефонния автомат и набра служебния номер на Комацу. Той все още беше на работа, но му трябваше известно време да вдигне телефона. Тенго чакаше с прилепена към ухото слушалка.

Как мина? — попита директно Комацу.

— Струва ми се, че по принцип Фука-Ери не възразява да пренапиша „Въздушната какавида“.

— Чудесно! — възкликна Комацу. — Прекрасно! Честно казано, доста ме беше притеснил. В смисъл, че не те бива особено по преговорите.

— Не ми се наложи да преговарям. Нито да я убеждавам. Просто изброих основните точки и тя, общо взето, сама взе решението.

— Не ме интересува как си го постигнал. За мен е важен резултатът. Значи, можем да приложим плана си в действие.

— Но първо ще трябва да се запозная с един човек.

— С един човек ли? С кого?

— Не знам. Тя настоява да съм се срещнел и разговарял с него.

Комацу помълча няколко секунди.

— И кога трябва да стане това?

— Тази неделя. Тя ще ме заведе.

— Когато става дума за тайна — заяви сериозно Комацу, — съществува едно основно правило: колкото по-малко хора я знаят, толкова по-добре. Дотук за замисъла знаем само ние тримата — ти, аз и Фука-Ери. И бих желал бройката да не нараства, ако е възможно. Нали ме разбираш?

— На теория — каза Тенго.

Комацу смекчи тона:

— Така или иначе, Фука-Ери е готова да преработиш ръкописа й. А това е най-важното. С останалото все някак си ще се оправим.

Тенго прехвърли слушалката в лявата си ръка и бавно притисна слепоочието си с десния показалец.

— Откровено казано — рече на Комацу, — това ме изнервя. Нямам конкретен повод да говоря по този начин, но имам силното усещане, че се въвличам в нещо далеч не обичайно. Не го чувствах, докато бях с Фука-Ери, но взе да се усилва все повече, откакто тя си тръгна. Може да е предчувствие, може да е странно усещане, но тук става нещо странно. Нещо, което не е обичайно. И го долавям не толкова с ума, колкото с цялото си тяло.

— От срещата ти с Фука-Ери ли възникна?

— Може би. Тя вероятно е истинска. Но това си е мое вътрешно чувство, разбира се.

— В смисъл, че талантът й е истински ли?

— За таланта й не мога да кажа. Току-що се запознах с нея все пак. Но нищо чудно тя наистина да е в състояние да вижда неща, които ние с вас не можем да видим. Може да притежава нещо специално. И тъкмо това ме притеснява.

— Искаш да кажеш, че може да има умствени проблеми?

— Че е ексцентрична — ексцентрична е. Но не смятам, че е откачена. Повече или по-малко, в думите й може да се проследи определена логика. Но все пак… не знам… нещо ме мъчи.

— А към теб прояви ли някакъв интерес? — попита Комацу.

Тенго затърси подходящи думи, с които да отговори, но не успя да ги намери.

— Нищо не мога да кажа по въпроса.

— Добре. Срещнахте се и тя явно е решила, че си достатъчно квалифициран да преработиш „Въздушната какавида“. Което ще рече, че те е харесала. Браво, Тенго! И аз не знам оттук нататък какво ще стане. Рискът си остава, разбира се. Но рискът е солта на живота. Започвай веднага работа. Няма време за губене. Трябва да върна преработения ръкопис при останалите кандидатстващи колкото се може по-скоро и да извадя оригинала. Десет дни ще ти стигнат ли?

— Ама че експлоататор сте! — въздъхна Тенго.

— Не се притеснявай, не се иска да го лъснеш докрай. И на следващия етап ще можем да въведем известни поправки. Просто гледай да го докараш до едно сравнително приемливо състояние.

Тенго прецени грубо наум естеството на предстоящата работа.

— В такъв случай може и да успея за десет дни. Но и така ще е яка работа.

— Не жали усилия — насърчаваше го весело Комацу. — Гледай света през нейните очи. Ти ще си нещо като посредник — между света на Фука-Ери и нашия реален свят. Сигурен съм, че ще успееш, Тенго, само…

Изразходвал бе и последната монета от десет пени.

Пета глава

(Аомаме): Професия, изискваща специализирани методи и подготовка

След като си свърши работата и напусна хотела, Аомаме повървя известно време, после хвана такси до друг хотел, в района Акасака[20]. Имаше нужда да успокои нервите си с алкохол, преди да се прибере и да си легне. Все пак току-що бе пратила човек в отвъдното. Вярно, беше отвратителен гад, комуто не се полагаше да се оплаква, че са го пречукали, но, така или иначе, и той бе човешко същество. Ръцете й още пазеха спомена как животът му се оттичаше. С последното му издихание и духът бе напуснал тялото. Аомаме бе идвала безброй пъти в това заведение в Акасака. Намираше се на последния етаж на многоетажна сграда и предлагаше страхотна гледка и удобен бар.

Влезе в заведението малко след седем. Дуо — пианистка и китарист, свиреха Sweet Lorraine — интерпретация на стар запис на Нат Кинг Коул, но, общо взето, приемлива. Както винаги, седна на бара и си поръча джин с тоник и паничка шамфъстък. Заведението все още бе сравнително празно: двойка влюбени се черпеха с коктейли, наслаждавайки се на гледката, четирима в костюми май обсъждаха някаква сделка, възрастно семейство чужденци държаха чаши с мартини. Бавно изпи джина с тоник. Не искаше алкохолът да й повлияе прекалено бързо. Чакаше я дълга нощ.

Извади от чантата си книга и се зачете. Беше история на южноманджурската железница през 30-те години на XX век. След като губи Руско-японската война от 1904–1905 г., Русия преотстъпва на Япония линията и земята, върху която е построена, дейността на компанията се разраства и тя става основен фактор в японското нашествие в Китай до момента, в който съветската армия я разрушава през 1945 г. Благодарение на тази линия и транссибирската железница до избухването на войната между Германия и Русия през 1941 г. било възможно да се стигне от Шимоносеки[21] до Париж за тринадесет дни.

Аомаме се надяваше, че щом е в делови костюм, с поставена до нея на бара голяма чанта и чете задълбочено книга за южноманджурската железница (с твърди корици при това), никой не би сбъркал една пиеща сама в хотелски бар млада жена с търсеща клиентела висококласна проститутка. В интерес на истината Аомаме си нямаше никаква представа как всъщност би трябвало да изглежда облеклото на една истинска висококласна проститутка. Ако самата тя беше проститутка и си търсеше някой заможен бизнесмен, сигурно щеше да положи максимални усилия да не изглежда като проститутка — хем да не притеснява потенциалните си клиенти, хем да не я изгонят от бара. Един от възможните начини да постигне подобен ефект би бил да си облече делови костюм на „Джунко Шимада“ и бяла блуза, да използва колкото се може по-малко грим, да носи голяма практична чанта през рамо и да държи разтворена пред себе си книга за южноманджурската железница. Като се замислеше, май не се различаваше кой знае колко от търсеща клиенти проститутка.

С напредването на времето заведението взе да се поизпълва. Докато се усети, Аомаме се озова заобиколена от гъмжило на чужди разговори. Но нито един клиент не притежаваше онова, което й трябваше. Изпи още един джип с тоник, поръча си сурови зеленчуци (все още не беше вечеряла) и продължи да чете. По едно време все пак се появи някакъв мъж и седна през няколко столчета от нея. Беше сам. С приятен тен, в скъп синьо-сив костюм. И по отношение на вратовръзките явно имаше добър вкус — неговата не бе нито крещяща, нито обикновена. Бе на около петдесет и косата му бе доста оредяла. Не носеше очила. Явно беше в Токио по работа и сега, в края на работния ден, искаше да пийне едно преди лягане. Същото, което искаше и Аомаме. Идеята е да успокоиш нервите, като вкараш в тялото умерено количество алкохол.

Малцина от командированите в Токио отсядат в такива хотели. Повечето си избират някой евтин хотел за бизнесмени в близост до влакова гара, където леглото заема почти цялата стая, от прозореца се вижда единствено стената на съседната сграда и не можеш да си вземеш душ, без да си удариш лакътя поне двадесет пъти. В коридора на всеки етаж има автомати за продажба на напитки и тоалетни артикули. Или компанията отказва да плаша за нещо по-скъпо, или командированите прибират икономисаните средства. Купуват си бира от местния магазин и сутрин изгълтват купичка ориз с телешко в съседната закусвалня.

В хотели като този отсядат друга класа хора. Командировани в Токио, те не признават друго превозно средство, освен луксозните „зелени вагони“ на влака стрела и отсядат единствено в определени елитни хотели. След като си свършат работата, отиват да се разтоварят в хотелския бар и пият скъпо уиски. Предимно са мениджъри във водещи корпорации, независими бизнесмени или членове на свободните професии — доктори и юристи. Навлезли са в средната възраст и парите не представляват проблем за тях. И повече или по-малко умеят да се веселят. Точно такъв тип търсеше Аомаме.

И тя не знаеше защо, но още от двадесетгодишна възраст Аомаме си падаше по мъже с оредели коси. Не напълно плешиви, а с все нещо, останало по темето. Да не говорим, че и оредялата коса не й стигаше. Трябваше и главите им да са добре оформени. Идеалът и беше Шон Конъри. Красиво оформената му глава беше страшно сексапилна. Стигаше й да погледне снимката му и сърцето й се разлудуваше. Седналият през две столчета от нея на бара също имаше добре оформена глава — е, не толкова идеална, колкото главата на Шон Конъри, разбира се, но бе достатъчно привлекателен и сам по себе си. Челото му бе оголяло и останалите му редки косми по темето приличаха на покрита със слана поляна в късна есен. Аомаме вдигна едва забележимо поглед от страниците на книгата и си позволи да се наслаждава за известно време на формата на главата му. Иначе чертите на лицето му не бяха нищо особено. Макар да не беше пълен, долната част на лицето му бе взела да провисва, а под очите му имаше наченки на торбички. Такива мъже на средна възраст се срещат навсякъде. Но пък формата на главата му много и харесваше.

Мъжът изобщо не погледна поднесеното му заедно с горещата хавлиена кърпичка меню и направо поръча на бармана скоч със сода.

— Някоя конкретна марка уиски? — поинтересува се барманът.

— Без значение — отвърна онзи. — По ваша преценка. — Говореше спокойно и тихо, с лек кансайски[22] акцент. После сякаш му хрумна нещо, та попита имат ли „Къти Сарк“[23]. Барманът отговори утвърдително. Добре, каза си Аомаме. Зарадва се, че онзи не си поръча „Чивас Регал“ или някоя от скъпите марки от специален малц. Според личното й мнение мъжете, които обръщат прекалено внимание какво си поръчват в бара, обикновено не се представят убедително в леглото. Макар да нямаше обяснение за тази взаимозависимост.

Аомаме си падаше много и по кансайските акценти. Особено удоволствие изпитваше от несъответствието между думите и интонацията, когато дошлите в Токио, родени и израсли в Кансай хора се напъваха да използват токийски думи с кансайско произношение. Така полученият специфичен звук й действаше необичайно успокоително. Това окончателно заформи решението й: на тоя няма да му се размине. Умираше от желание да прокара пръсти през малкото му останали кичури. И когато барманът му донесе уискито със сода, тя си поръча на висок глас, та да е сигурна, че мъжът ще я чуе:

— Едно „Къти Сарк“ с лед, ако обичате.

— Веднага, госпожо — отвърна безизразно барманът.

Мъжът разкопча най-горното копче на ризата си и разхлаби вратовръзката — тъмносиня, с фини релефни шарки. И костюмът му беше тъмносин. Ризата му бе бледосиня, със стандартна яка. Аомаме продължи да чете книгата си, докато чакаше да й донесат уискито. И дискретно разкопча горното копче на блузката си. Джаз дуетът изпълняваше поредното популярно парче, „It’s Only a Paper Moon“. Пианистката изпя първия припев. Сервираха й напитката, отпи от чашата. Усети как мъжът й хвърли бегъл поглед. Вдигна глава и го погледна. Небрежно, като по случайност. Когато очите им се срещнаха, пусна му лека, почти несъществуваща усмивка, но веднага се извърна напред и се престори, че наблюдава нощната гледка.

Моментът беше идеален да я заговори и тя му го беше създала. Но онзи не обелваше и дума. Какво чака, по дяволите! Взе да се чуди. Не е хлапак. Би трябвало да усети, че му се пускам. Да не е пък някой страхливец? Или да се притеснява от разликата в годините ни? Или го е страх да не го отрежа или да му се присмея: къде си тръгнал бе, плеши, да се задяваш с двайсетгодишни моми! Дявол да го вземе, тоя просто не се усеща.

Затвори книгата и я върна в чантата. И пое сама инициативата:

— Май и вие обичате „Къти Сарк“?

Изгледа я шокиран, сякаш не схващаше смисъла на въпроса й. После изражението му се отпусна.

— О, да! „Къти Сарк“ — рече, сякаш изведнъж го осени. — Винаги съм харесвал етикета с платнохода.

— Обичате ветроходството, значи.

— Най-вече платноходите.

Аомаме вдигна чашата. Мъжът повдигна леко високата си чаша. Получи се почти наздравица.

Аомаме преметна чантата през рамо и с уиски в ръка се приплъзна през двете столчета до онова, което бе до неговото. Той май се поизненада, но се постара да не му личи.

— Имам среща с бивша моя съученичка, но май ми е вързала тенекия — каза Аомаме и погледна часовника си. — Да беше се обадила поне.

— Може да е сбъркала датата.

— Може. Тя открай време си е завеяна. Ще я изчакам още малко. Нали нямате нищо против да си правим компания през това време? Или предпочитате да сте сам?

— О, не, ни най-малко — каза мъжът, при все че звучеше колебливо. Смръщи вежди и внимателно я огледа, сякаш оценяваше вещ, предложена му като обезпечение срещу заем. Изглежда, имаше съмнения, че е проститутка. Аомаме обаче очевидно не беше проститутка. Онзи се поотпусна и свали леко гарда.

— Тук в хотела ли сте отседнали?

— Не. От Токио съм — завъртя глава тя. — Просто тук си направихме среща с приятелката ми. А вие?

— В командировка съм. От Осака. На съвещание. Тъпо съвещание, но понеже управлението на фирмата е в Осака, нямаше как да не пратят някого.

Аомаме му се усмихна механично. Хич не ми дреме за работата ти, мистър, рече си наум, просто харесах формата на главата ти.

— И ми се прищя да му пийна едно след работа. Имам още една задача за утре сутрин и после — обратно за Осака.

— И аз току-що свърших една важна задача.

— Така ли? И с какво се занимавате?

— Не обичам да говоря за работата си. Става дума за силно специализирана професия.

— Специализирана професия — реагира мъжът, като повтори думите й. — Професия, изискваща специализирани методи и подготовка.

Абе, ти да не си някакъв подвижен речник?, заяде се тя наум, но не спря да му се усмихва:

— Хмм, може и…

Той отпи от уискито със сода и грабна шепа ядки от купичката.

— Много ми е любопитно с какво се занимавате, но вие явно не желаете да говорите за работата си.

— Поне засега не — кимна тя.

— Случайно да е свързана с думи? Да сте например редактор или университетски учен?

— Кое ви кара да мислите така?

Той оправи възела на вратовръзката си и закопча горното копче на ризата.

— Не знам. Но като гледах как сте се забили в оная дебела книга…

Аомаме чукна с нокът ръба на чашата си.

— Обичам да чета. Но то няма никаква връзка с работата ми.

— Предавам се. Не мога да позная.

— Сигурна съм, че няма да познаете — каза тя, а наум добави: Никога.

Огледа я пак за секунда. А тя се престори, че е изпуснала нещо, наведе се и му даде да се запознае подробно с цепката между гърдите й и евентуално с мярналия се бял сутиен с дантела. После се изправи и пак отпи от своето „Къти Сарк“ с лед. Едрите заоблени бучки звъннаха по стените на чашата.

— Ще пиете ли още едно? — попита той. — Щото и аз ще си взема.

— Ако обичате — отвърна Аомаме.

— Гледам, че носите на пиене.

Аомаме му се усмихна неопределено, но бързо възвърна сериозния си вид.

— О, да, щях да ви питам нещо.

— А именно?

— Променяли ли са напоследък униформата на полицията? И оръжието, което носят полицаите?

— В какъв смисъл „напоследък“?

— От седмица насам, да кажем.

Той я изгледа недоумяващо.

— И полицейските униформи, и оръжието бяха променени, но това стана преди няколко години. Премахнаха твърдите, почти парадни куртки и ги замениха с по-свободни, по-скоро якета. И почнаха да носят нови, автоматични пистолети. Оттогава не знам да са променяли нещо.

— Аз пък съм убедена, че поне до миналата седмица всички японски полицаи бяха въоръжени със старомодни револвери.

— Много бъркате — завъртя глава мъжът. — От доста време са с автоматични пистолети.

Абсолютни сигурен ли сте?

Тонът й го накара да се замисли. Сбърчи вежди и взе да рови из спомените си.

— Е, на така формулиран въпрос не мога да отговоря със стопроцентова сигурност, но си спомням, че вестниците писаха нещо за преминаването към новото въоръжение. И че се вдигна доста шум. Дежурните групи в защита на гражданските права се заоплакваха пред правителството, че пистолетите били прекалено мощни.

— И това е станало преди време? — не вярваше Аомаме.

Мъжът привика бармана на средна възраст и го попита кога според него полицията е сменила униформите и въоръжението си.

— През пролетта преди две години — отвърна без всякакво колебание барманът.

— Какво ви казах? — разсмя се мъжът. — Барманите в първокласните хотели знаят всичко!

Барманът също се засмя.

— Е, чак пък. Просто братлето ми е полицай, затова съм го запомнил. Той не можеше да понася новите униформи и вечно се оплакваше. И че новите пистолети били прекалено тежки. По този въпрос и досега мрънка. Дали им деветмилиметрови берети. Само с едно щракане минават на полуавтоматична стрелба. И съм почти сигурен, че нашата корпорация „Мицубиши“ вече ги произвежда тук по лиценз. Но пък в Япония почти никога не стават масови престрелки, така че подобни мощни пистолети надали са чак толкова оправдани. Най-голямата грижа на полицаите е всъщност някой да не им ги открадне. Но тогавашното правителство бе поело курс към модернизиране на полицията.

— И какво стана със старите револвери? — попита Аомаме, като се мъчеше да не издаде вълнението си.

— Сигурен съм, че са ги иззели и разглобили — каза барманът. — Гледах нещо такова по телевизията. Голям зор са видели да разглобят толкова оръжия и да бракуват цялата амуниция.

— Трябвало е да ги продадат в чужбина — рече олисяващият фирмен служител.

— Износът на оръжие е забранен от конституцията — изтъкна скромно барманът.

— Нали ви казах? Барманите в първокласните хотели…

Но Аомаме го прекъсна:

— И твърдите, че от две години японската полиция не използва револвери?

— Да, доколкото знам.

Аомаме леко се намръщи. Да не би да полудявам? Та нали днес сутринта видях полицай в старата униформа със стар револвер. И съм сигурна, че никога не съм чувала да са прибрали револверите до един, но пък и не ми се вярва тези двама мъже на средна възраст да грешат или да ме лъжат. Което ще рече, че бъркам.

— Много благодаря. Но вече чух всичко, което ме интересува — каза на бармана, който й пусна професионална усмивка и се захвана отново на работа.

— Имате специални интереси към полицията, изглежда — полюбопитства мъжът на средна възраст.

— А, не — отвърна Аомаме и добави неопределено: — Нещо ми се е позамъглила паметта.

Отпиха от новите „Къти Сарк“ — мъжът от своето със сода, Аомаме — от своето с леда. Мъжът подхвана морската тематика. Малката му платноходка била базирана в яхтеното пристанище Нишиномия. Излизал с нея в океана по празниците и през уикендите. Разправяше пламенно колко прекрасно било да усещаш вятъра, докато се носиш по вълните. На Аомаме хич не й се слушаше за проклетите му яхти. По-добре да се беше впуснал в историята на сачмените лагери или за залежите от полезни изкопаеми в Украйна. Погледна часовника си и каза:

— Вижте какво, става вече късно. Може ли да ви задам един съвсем прям въпрос?

— Питайте.

— Малко е… ъъъ… личен.

— Ще се постарая да ви отговоря.

— Хуят ви прилично голям ли е? Бихте ли казали, че спада към едрите?

Мъжът зяпна леко, присви очи и я изгледа. Не можеше да повярва на ушите си. Но изражението й бе съвсем сериозно. Не се занасяше. По погледа й личеше.

— Ами… как да кажа — подхвана най-искрено. — Не съм много сигурен. Бих казал, че е, общо взето, нормален. Обърквате ме, нали разбирате, когато така директно ме питате.

— На колко години сте? — попита Аомаме.

— Миналия месец станах на 51, но…

— Живели сте над петдесет години с нормален мозък, заемате прилична длъжност, притежавате дори платноходка и въпреки всичко не можете да кажете дали хуят ви е по-голям, или по-малък от нормалното?

— Е, предполагам, че е малко по-голям — отвърна онзи измъчено, след като поразмисли.

— Това го знаете със сигурност?

— Защо толкова ви вълнува?

— Да ме вълнува? Кой казва, че ме вълнува?

— Никой, но… — заекна онзи и се поотдръпна върху столчето си — струва ми се, че точно този проблем обсъждахме в момента.

— Проблем ли? Изобщо не е проблем. Никакъв проблем не е — заяви Аомаме. — Просто си падам по едрите хуйове. От визуална гледна точка. Не че иначе ми е притрябвало да е голям, че да усещам нещо. Ни най-малко. Или че държа най-вече на големината му. Казвам само, че донякъде си падам по по-големите. Нещо лошо да има в това? Всеки има право на собствен вкус, нали? Да не говорим, че безобразно големите пък изобщо не струват. Само ти причиняват болка. Разбирате ли какво искам да кажа?

— В такъв случай моят би трябвало да ви задоволи. Малко по-едър е от стандартните, но не е и безобразно голям. Просто си е… как да кажа… таман…

— Да не ме мамите, а?

— За какво ще ми е да ви лъжа по такъв въпрос?

— В такъв случай нали няма да имате нищо против да го зърна за миг?

— Тука?

Аомаме се намръщи, докато се мъчеше да се овладее.

— Тука?! Да не сте полудели? Що за мисъл на вашите години? При този хубав костюм, че и вратовръзка, къде ви е общественото благоприличие? Как си въобразявате, че ще си го развеете тук? Какво ще си помислят хората! Не, ще отидем в стаята ви и чак там ще си свалите гащите и ще ми го покажете. Насаме, само ние двамата. Това поне би трябвало да се досетите.

— Добре, ще ви го покажа и после какво? — попита разтревожен той.

— Какво ще стане, след като ми го покажете ли? — попита почти спрялата да диша Аомаме и неволно силно се намръщи. Ще правим секс очевидно. Какво друго? Да не си представяте, че отиваме в стаята ви, вие ми показвате хуя си, при което аз казвам: „Много ви благодаря, че ми показахте колко е хубав. Лека нощ“, и си отивам у дома? Да не ви хлопа някоя дъска случайно?

Дъхът му секна при драматичните промени, настъпили пред очите му във физиономията на Аомаме. Намръщеше ли се тя, всеки мъж би се свил от страх. Толкова силен бе ефектът, като се намръщеше, че малки деца се напикаваха. Май попрекалих, мина й през ум. Не бива толкова чак да го плаша. Поне докато не съм си свършила работата. Възвърна си бързо нормалното изражение на лицето и се насили да му се усмихне. После, сякаш обясняваше на малоумен, изрече:

— Ето какво ще направим. Отиваме в стаята ви. Лягаме си. Правим секс. Да не сте случайно гей или импотентен?

— Не. Поне не мисля така. Имам две деца…

— Вижте, никой не ви пита какви деца имате. Да не ви приличам на преброител на населението? Запазете подробностите за себе си. Интересува ме единствено дали ви става, когато сте в леглото с жена. Нищо повече.

— Нямам спомени някога да съм се излагал, когато се е налагало — каза той. — Но я ми кажете: вие професионалистка ли сте? Това ли ви е професията?

— Не, не ми е това професията, така че млъквайте. Не съм нито професионалистка, нито съм перверзна, а съм най-обикновена гражданка. Обикновена гражданка, която не желае нищо повече от това да се сноши с представител на противоположния пол. Не съм извратена в нито едно отношение. Съвсем нормална съм си. Да не би да има нещо лошо в това? Изпълнила съм една тежка задача, слънцето вече залезе, пийнала съм си леко и ми се ще да се отпусна, като направя секс с непознат. За успокоение на нервите. Само това ми се ще. Вие, като мъж, сигурно ме разбирате.

— Разбирам ви, но…

— Не ви ща пари. По-скоро аз бих ви платила, ако успеете да ме задоволите. Освен това нося си и презервативи, така че няма за какво да се притеснявате. Ясно ли ви е?

— Съвсем ясно ми е, но…

— Какво „но“? Не ви се ще нещо, като ви гледам. Не отговарям ли на високите ви изисквания?

— Не става дума за това. Крайно съм объркан. Млада сте, хубава сте, а аз съм достатъчно стар, за да ви бъда баща…

— Моля ви, веднага престанете. Вярно е, че сте по-стар от мен, но не съм проклетата ви дъщеря, нито вие сте проклетият ми баща. Това поне е очебийно. Безсмислените обобщения от този род буквално ми изпилват ума. Харесвам плешивата ви глава. Формата й. Не разбирате ли?

— Не бих казал, че съм съвсем плешив. Знам, че поолисявам леко…

— О, я млъквайте! — сряза го Аомаме. Полагаше сетни усилия да не се намръщи. Полека, да не го подплаша, рече си и посмекчи тона. — Това всъщност няма никакво значение.

Виж какво, мистър, не ми пука ти какво си мислиш — плешив си си и точка. Ако в преброяването има категория „плешиви“, от раз влизаш в нея. И ако те вземат в рая, то ще е в рая за плешивите. Загряваш ли? Престани да отричаш истината. Дигай се да вървим. Ще те отнеса право в рая на плешивите, без междинна спирка.

* * *

Мъжът плати сметката и отидоха в стаята му.

Пенисът му наистина се оказа — според предварителната обява — по-голям от нормалното, но не и прекалено голям. Изпипаните действия на Аомаме го направиха едър и твърд. Тя свали блузката и полата.

— Усещам, че намирате гърдите ми малки — каза със студен глас, докато го гледаше отгоре, както беше по бельо. — Вадите голям хуй, както сте обещали, а в замяна получавате някакви дреболии. И сто на сто смятате, че сте се минали.

— Ни най-малко — зауспокоява я той. — Хич не са малки, а са и много красиви.

— Съмнявам се — отвърна тя. — Но едно държа да ви кажа. Поначало не нося дантелени сутиени. Този днес го сложих единствено със служебна цел, да покажа малко цици.

— Каква е тая тайнствена работа, която вършите?

— Вижте какво, предупредих ви, че не желая да говоря за работа точно сега. Само едно ще ви кажа: не е лесно да си жена.

— Че да не би да си мъж да е по-лесно?

— Може и да не е, но поне не ви се налага да носите дантелени сутиени, когато не искате.

— Вярно е…

— Тогава не се правете, че знаете за какво става дума. Да си жена е много по-трудно, отколкото да си мъж. Случвало ли ви се е изобщо да слизате на високи токчета по стръмна стълба, или да преодолявате преграда по минипола?

Моля ви да ме извините — каза кротко мъжът.

Тя се пресегна с ръка зад гърба си, разкопча сутиена и го хвърли на пода. Нави надолу чорапите и също ги заряза на пода. Легна до него и се зае пак с пениса му.

— Внушителен е — рече. — Добре оформен, с почти идеален размер и твърд като ствола на дърво.

— Радвам се, че го одобрявате — каза той с очевидно облекчение.

— Сега оставете кака да си върши работата. А тя ще накара това малко ваше мъжле да пулсира от щастие.

— Дали да не вземем първо един душ? Доста съм потен.

— О, я млъквайте! — сряза го Аомаме и леко, само предупредително, стисна десния му тестикул. — Дойдох за секс, не за баня. Ясно ли е? И с това почваме. Ще се ебем като луди. Голяма работа, че ще се поизпотим. Да не съм някаква свенлива ученичка?

— Добре — съгласи се мъжът.

Когато приключиха и взе да гали по открития врат легналия по корем изтощен мъж, Аомаме изпита силно желание да забие острата си игла в онова му специално място. Защо пък не, мина й през ум. Ледокопчето е все още в чантата й, увито в плата. Иглата, чието заостряне й бе отнело толкова време, се пази от специално омекотения корк. Колко му е да чукне за миг дървената му дръжка с ръба на дясната длан… Той няма и да усети какво го е умъртвило. И никаква болка. Медицинското заключение ще гласи „естествена смърт“. Естествено, успя да се озапти. Никаква причина нямаше да премахне този човек от обществото, освен тази, че вече и бе ненужен. Аомаме тръсна глава и прогони опасната мисъл от ума си.

Пък и той не е съвсем лош човек, рече си. И в леглото си го биваше. Притежаваше достатъчно контрол да я изчака тя да свърши, преди да се изпразни. Формата на главата му и степента на оплешивяване й бяха съвсем по вкуса. И пенисът му й беше по мярка. Държеше се възпитано, обличаше се с вкус и никак не беше нахален. Е, беше ужасно скучен, което я подразни, но това не бе престъпление, изискващо смъртно наказание. Вероятно.

— Може ли да пусна телевизора? — попита.

— Може — отвърна той, все още по корем.

Изгледа, излежаваща се гола, новините в единадесет часа от начало до край. В Близкия изток Иран и Ирак продължаваха да водя кръвопролитната си война — забатачена, без всякакви изгледи за край. В Ирак бесеха по стълбовете млади дезертьори за назидание на останалите. Иранското правителство обвиняваше Саддам Хюсеин, че използва нервнопаралитични газове и биологическо оръжие. В Америка Уолтър Мондейл и Гари Харт се борят кой да е кандидат-президентът от Демократическата партия. Нито единият, нито другият има вид на кандидат за титлата „най-умният човек на света“. Умните президенти обикновено стават мишена на наемни убийци, поради което по-интелигентните хора, изглежда, правят всичко възможно да не бъдат избрани.

На Луната продължава строителството на постоянна обсерватория. И този път сме свидетели на необичайно сътрудничество между Съединените щати и Съветския съюз, както стана и с проекта за обсерватория в Антарктика. Обсерватория на Луната ли, наостри слух Аомаме? И за това не съм чувала. Какво ми става напоследък? Реши, че не си заслужава да се замисля кой знае колко. Мъчеха я много по-спешни проблеми. Голям брой жертви при пожар в мина в Киото; случаят се разследва от властите. Аомаме не можеше да си обясни защо продължава копаенето на въглища в ера, в която на Луната се строят бази. Америка притиска Япония да либерализира финансовия си пазар. „Морган Стаили“ и „Мерил Линч“, изглежда, са притиснали правителството да им намери нови източници на печалба. Следващият репортаж бе от префектура Шимане, където умна котка се научила сама да си отваря прозореца, че да излиза навън. А след като излезела, затваряла след себе си прозореца. Дресирана била от собственика си. Аомаме наблюдаваше с възторг как грациозното черно коте се извръща, протяга лапа и с хитър поглед затваря плъзгащия се прозорец.

Последваха куп други репортажи, но нито един не споменаваше да е открит труп в хотел в Шибуя. Когато новините свършиха, Аомаме изключи телевизора с дистанционното. В стаята цареше тишина, нарушавана единствено от тихото ритмично дишане на спящия до нея мъж.

Другият, в хотелската стая, сигурно още лежи свлечен върху бюрото, и той с вид на заспал като тукашния. Но без да диша. Онзи гад поне няма повече да се събуди и да стане. Аомаме впери поглед в тавана и се помъчи да си представи трупа. Тръсна леко глава и си позволи да се намръщи насаме. После се изсули от леглото и си събра дрехите от пода една по една.

Шеста глава

(Тенго): Означава ли това, че ще се отдалечим доста от града?

Следващото обаждане на Комацу бе рано в петък, малко след пет. Тенго тъкмо сънуваше как минава по дълъг каменен мост над река. Тръгнал бе да прибере някакъв документ, който бе забравил на отсрещния бряг. Беше сам. Реката бе пълноводна и красива, тук-таме с по някой пясъчен нанос. Течеше си кротко, а по наносите растяха върби. Елегантни пъстърви щъкаха из бистрите води. Яркозелените листа на върбите докосваха едва-едва повърхността на реката. Пейзажът беше като от китайска гравюра. Тенго се събуди и погледна в тъмното будилника до възглавницата си. И, разбира се, не му бе никак трудно да познае кой се е раззвънял по никое време.

— Имаш ли текстообработваща машина, Тенго? — попита Комацу.

Никакви „добрутро“ или „станал ли си вече?“. За да е буден в този час, Комацу явно бе будувал цяла нощ. Не беше от хората, които стават рано, за да посрещнат изгрева. И вероятно се беше сетил да попита Тенго нещо, преди да си легне.

— Не, разбира се. Откъде да я имам? — отвърна Тенго. Все още бе заобиколен от пълен мрак по средата на дългия мост. Рядко сънуваше толкова ярки сънища. — Не че искам да се оплаквам, но не мога да си позволя подобен лукс.

— А можеш ли да ползваш такава машина?

— Мога. И текстообработваща, и истински компютър. В школата ги има. И постоянно работя на тях.

— Прекрасно. Искам още днес да си купиш една. Нищо не разбирам от техника, затова оставям на теб да си избереш марката и модела. И да ми изпратиш сметката. Държа да се заловиш незабавно с преработката на „Въздушната какавида“.

— Нали разбирате, че става дума за най-малко двеста и петдесет хиляди йени, и то ако е от най-евтините?

— Няма проблем.

Тенго изви учудено шия:

— Да не искате да кажете, че ми подарявате текстообработваща машина?

— Точно така — от тайното ми лично фондче. Проект като нашия заслужава поне толкова инвестиция. С икономии доникъде няма да стигнем. Както знаеш, „Въздушната какавида“ пристигна под формата на ръкопис на текстообработваща машина, а това ще рече, че и ние ще трябва да ползваме такава за пренаписването й. Искам новият ръкопис да прилича на стария. Можеш ли да почнеш от днес преработката?

Тенго поразмисли за миг:

— Мога да започна, когато реша, но Фука-Ери иска да ме запознае тази неделя с някого, преди да ми даде разрешение, а аз, естествено, още не съм се срещнал с човека. Ако преговорите се окажат неуспешни, времето и парите ни ще отидат нахалост.

— Не се притеснявай. Всичко ще се уреди. Не се тревожи за подробностите. Залавяй се веднага за работа. Работим срещу времето.

— Убеден ли сте, че срещата ще мине успешно?

— Имам такова вътрешно усещане — каза Комацу. — Винаги се водя по вътрешните си усещания. Може и да нямам никакъв талант, но имам силни инстинкти, независимо че самият аз го казвам. Благодарение точно на тях съм оцелял толкова години. Между другото, ти, Тенго, знаеш ли коя е най-голямата разлика между таланта и вътрешното усещане?

— Никаква представа нямам.

— Може да си страшно талантлив и пак да гладуваш. Но ако имаш изострени инстинкти, никога няма да те мъчи глад.

— Ще го запомня — рече Тенго.

— Нали ти казвам: за нищо не се притеснявай. Може да почнеш от днес.

— Щом казвате. Така или иначе, само исках да не ми се налага да се ритам по задника за това, че съм почнал преждевременно.

— Остави подобни грижи на мен. Поемам цялата отговорност.

— Хубаво. Днес следобед имам една среща, но след това съм свободен да работя. Още тази сутрин ще потърся текстообработваща машина.

— Това е прекрасно, Тенго. Разчитам на теб. С обединени усилия ще преобърнем света.

* * *

Омъжената приятелка на Тенго му се обади малко след девет, след като бе откарала съпруга и децата си до гарата за всекидневното им пътуване. Днес й беше денят да посети апартамента на Тенго след обяд. Срещите им винаги ставаха в петък.

— Нещо не съм добре — оплака му се. — Няма да мога да дойда днес. Ще се видим следващата седмица.

„Не съм добре“ беше евфемизъм, че й е дошъл мензисът. Възпитана бе да предпочита деликатните, евфемистични изражения. В леглото обаче не се отличаваше нито с деликатност, нито с евфемистичност, но това си беше отделен въпрос. Тенго отвърна, че ще му липсва този ден, но щом като нямало начин…

Истината беше, че точно този петък никак нямаше да му липсва. Сексът с нея му доставяше удоволствие, но чувствата му бяха вече ориентирани към пренаписването на „Въздушната какавида“. Идеите се надигаха у него като форми на живот в някакво първично море. В това отношение не се различавам никак от Комацу, мина му през ум. Нищо още не е официално решено, но чувствата ми сами се движат вече в тази посока.

В десет отиде в Шибуя и с кредитната си карта плати за една текстообработваща машина „Фуджицу“ — последен модел, много по-лек от предходните. Към покупката си добави и касети за принтиране и хартия. Отнесе всичко у дома, настани машината върху бюрото и включи щепсела. В школата ползваше десктоп вариант на текстообработваща машина „Фуджицу“, така че между нея и новия му портативен модел нямаше сериозна разлика в основните функции. И за да се убеди, че знае как да я ползва, се впусна в пренаписването на „Въздушната какавида“.

Нямаше ясен план как ще я пренапише, нито установен метод или предварително изготвен конспект, а само някоя и друга конкретна идея за отделни раздели. Не беше дори убеден, че изобщо е възможно да се пренапише логически една творба, основана върху фантазията и чувствата. Комацу бе прав в едно — стилът търпи значително подобрение, но ще се справи ли, без да разруши фундаментално естеството и атмосферата на повестта? Няма ли да е равносилно това на опит да вкара скелет в една пеперуда? Подобни мисли успяваха единствено да го объркат и тревожат. Но събитията вече бяха поели своя ход и той разполагаше с ограничено време. Не можеше да си позволи да си седи така, със скръстени ръце, и да умува. Можеше единствено да решава един малък, конкретен проблем след друг. И да се надява, че докато преработва детайлите поотделно, цялостният образ ще се изгради от само себе си.

„Сигурен съм, че ще се справиш, Тенго“, бе обявил убедено Комацу и по някаква необяснима причина Тенго бе приел думите му безрезервно — засега поне. Комацу може и да беше съмнителна личност както на думи, така и на дела, но по принцип се грижеше единствено за себе си. Ако се наложеше, щеше да изостави Тенго да се пече на огъня, без да му мигне окото. Но както обичаше сам да се хвали, притежаваше специален редакторски инстинкт. Вземаше решенията си на мига и ги изпълняваше категорично, без да го вълнува чуждото мнение — незаменимо качество за един прекрасен фронтови командир, но у Тенго то отсъстваше напълно.

Докато се организира да започне преработката на „Въздушната какавида“, стана дванадесет и тридесет. Набра без поправки първите няколко страници от ръкописа в текстообработващата машина и спря на подходящо място в повествованието. Първо ще пренапише този блок от текста; ще преработи стила, без да променя нищо в съдържанието. Все едно преустройваш апартамент. Оставяш ненарушена основната конструкция, запазваш мястото на кухнята и банята, но изкъртваш и подменяш подовата настилка, тавана, носещите и разделителните стени. Аз съм просто един кадърен майстор, комуто е поверена цялата работа, убеждаваше се Тенго. И понеже не са ми дали чертежи, мога да разчитам единствено на интуицията и опита си и да се справям с проблемите един по един, в реда на възникването им.

След като го набра, препрочете текста на Фука-Ери и взе да добавя пояснения там, където му се струваше мъгляв, да изглажда изказа, да премахва излишните изрази и пасажи, да размества по някое изречение или абзац. Фука-Ери избягваше максимално прилагателните и наречията, затова и Тенго гледаше да се придържа към тази й особеност, но тук-там му се струваше, че все пак има нужда от повече описателност, та добавяше каквото смяташе за необходимо. Като цяло стилът й бе младежки, непревзет, и хубавите места така се открояваха спрямо слабите, че да ги разграничава се оказа по-лесно, отколкото бе очаквал. Спонтанността придаваше на отделни пасажи неяснота и тромавост, но в същото време внасяше в други изненадваща свежест. Не му оставаше нищо, освен да изхвърли и подмени първите и да остави вторите.

Пренаписването на повестта засили усещането на Тенго, че Фука-Ери я е писала без никакви намерения да остави след себе си литературна творба. Просто бе регистрирала събития или, както тя се бе изразила — неща, на които е била в действителност свидетел, които е таяла в себе си и просто по случайност е ползвала за тази цел думи. Можела е спокойно да прибегне до друго изразно средство, но не е успяла да открие такова. Чисто и просто. Никакви творчески страдания, никаква идея да превърне завършената повест в продаваем продукт, а оттам — и липсата на интерес към стиловите подробности; стремяла се е сякаш да изгради за себе си някакво помещение и е имала нужда единствено от стени и от покрив над главата си. И по тази причина не я интересуваше до каква степен ще преработи Тенго творбата й. За нея целта й е била осъществена. Когато му каза: „Оправете я както намерите за добре“, сигурно е говорела най-чистосърдечно.

И въпреки всичко „Въздушната какавида“ не можеше в никакъв случай да се нарече работа на момиче, което е писало само заради себе си. Ако единствената й цел е била да регистрира неща, на които е била свидетел или си ги е въобразявала, можела е да постигне същото, като им направи списък. Не е било нужно да ги включва във фабула. По всичко личеше, че творбата й все пак е била предназначена за четене от други хора. И тъкмо затова, макар и писана без стремеж към създаване на литературна творба, на недодялан и непревзет език, „Въздушната какавида“ бе придобила силата да стига до читателските сърца. И колкото повече четеше, толкова повече Тенго се убеждаваше, че под тези, „други хора“ не биваше да разбира „обществото като цяло“, което поначало е в прицела на съвременната литература.

Добре де, но какъв читател е имала предвид в такъв случай?

Тенго, разбира се, нямаше и най-малка представа.

Сигурен бе само, че „Въздушната какавида“ е изключителна, уникална белетристична творба, съчетаваща огромни качества с огромни недостатъци, и че е създадена с някаква особена, специална цел.

* * *

Тенго установи, че пренаписването всъщност удвоява обема на текста, че и отгоре. Оригиналът поначало бе по-скоро недоизказан, отколкото многословен, така че преработката му в името на разбираемостта и гладкостта неминуемо удължаваше текста. А онзи на Фука-Ери бе толкова рехав! Вярно, благодарение на по-логичния и по-свързан стил новият вариант се получаваше по-четивен, но пък повествованието като цяло ставаше необичайно мудно. Логичността му биеше прекалено на очи и в същото време притъпяваше целеустремеността на оригинала.

Оформил веднъж първия блок от текста, Тенго си постави за задача да елиминира от раздутия ръкопис всичко, без което би могъл да мине, всяка ненужна „тлъстинка“. Изваждането се оказа далеч по-лесно от събирането, та успя да ореже собствения си текст с трийсетина процента. Получаваше се нещо като главоблъсканица. Първо си даваше лимит за максимално раздуване на текста, после друг — за свеждането му до минимум. И упорито редуваше двата процеса, докато колебанията между двете крайности ставаха все по-малки и накрая обемът на текста стигнеше до някакъв естествен оптимум, до момент, в който не можеше повече нито да се разширява, нито да се свива. Изключи докрай собственото си его, отърси се от всякакви ненужни украшения и прогони всеки намек за привнесена логичност. В това отношение Тенго притежаваше истинска дарба. Беше роден техник, способен да се съсредоточи като рееща се във въздуха птица, търсеща поредната плячка, но и търпелив колкото товарно магаре. Освен дето винаги държеше да играе според правилата.

* * *

Тенго така се залиса в работата, че когато се сети да погледне часовника, вече наближаваше три. Което му напомни, че бе забравил и да обядва. Отиде до кухнята, сложи чайника да кипне и смля кафе. Изяде няколко солени бисквити със сирене, добави към тях и една ябълка, а когато водата завря, си направи и кафе. Докато го пиеше от голямата чаша, се забавляваше с мисли за секса с по-възрастната му приятелка. При нормални обстоятелства точно това щяха да правят двамата горе-долу по същото време. Представи си какво точно щеше да върши той и какво — тя. Затвори очи, вдигна лице към тавана и изпусна тежка въздишка, изпълнена с двусмисленост и замечтаност.

После се върна при бюрото, превключи мисловните вериги в съзнанието си и препрочете пренаписаното начало на „Въздушната какавида“ на екрана на текстообработваща машина — по същия начин, по който в началната сцена на филма на Стенли Кубрик „Пътеки на славата“ генералът инспектираше бойците в окопите. Прочетеното му хареса. Не е зле. Стилът е значително по-добър. Бележи напредък. Но не е достатъчно. Много още му предстои. Тук-там стените на окопите се рушат. Патроните за картечниците са на свършване. В телените заграждения има забележими пролуки.

Разпечата черновата, запази документа, изключи текстообработващата машина и я отмести към края на бюрото. С молив в ръка захвана нов внимателен прочит на текста, този път на хартия. И пак задраска излишните пасажи, допълни онези, които бяха недоизказани, и ревизира отделните части, докато взеха да прилягат по-плътно към останалото повествование. Подбираше думите със старанието на майстор, които търси най-подходящото парче плочка да запълни малката пролука в пода на банята и го оглежда отвсякъде как ще пасне. Там, където не пасваше плътно, донагаждаше формата. И най-малката промяна в нюанса бе в състояние да съживи даден пасаж или да го убие.

Един и същ текст му звучеше леко различно, когато го препрочиташе от хартията, а не от екрана на текстообработващата машина. Самото усещане за подбраните думи се променяше в зависимост от това дали ги изписваше върху хартията с молива, или ги вкарваше с помощта на клавиатурата. Задължително бе да го направи и по двата начина. Пак включи машината и нанесе всяка поправка с молив в текстообработения документ. И отново препрочете променения текст на екрана. Никак не е зле, рече си. Всяко изречение бе придобило необходимата тежест, за да придаде естествен ритъм на цялата творба.

Опъна гръбнак по облегалката на стола, протегна мускулите на гърба си, извърна лице към тавана и изпусна насъбрания в гърдите му въздух. Много още работа го чака. Като препрочете пак текста след няколко дни, ще намери още неща за оправяне. Но засега нещата потръгнаха. Силите му да се съсредоточава се бяха изцедили. Имаше нужда от период за охлаждане. Малката стрелка на часовника наближаваше пет и дневната светлина отслабваше. Утре ще направи следващия блок. Първите няколко страници му отнеха почти цял ден. Работата бе много по-трудоемка, отколкото бе подозирал. Но след като веднъж установи правилата и влезе в ритъм, процесът ще се ускори. Пък и нямаше как началото да не е най-трудната част. Сега, след като го е свършил, останалото…

Тенго си представи Фука-Ери и се запита как ли ще реагира тя, като прочете пренаписания ръкопис. При което си даде сметка, че няма никаква представа как би реагирала Фука-Ери на каквото и да било. На практика не знаеше нищо за нея, освен че е на седемнадесет, предпоследна година в гимназията, без никакви интереси към явяването на кандидатстудентски изпити, говори по много странен начин, обича бяло вино и има обезпокоително красиво лице.

Но пък, от друга страна, Тенго бе взел да заформя доста силното чувство, че, общо взето, е наясно със света, който Фука-Ери се мъчеше да опише (или да регистрира). Създадените с особения ограничен речников запас на Фука-Ери сцени придобиваха нова яснота и яркост чрез преработката на Тенго, който се отнасяше така грижовно към подробностите. Вече течаха гладко. Резултатът бе видим. Беше привнесъл само известно техническо подсилване, а резултатите бяха съвсем естествени, сякаш той сам бе създал творбата от самото начало. Фабулата на „Въздушната какавида“ започваше да се проявява с огромна мощ.

И това бе голям източник на щастие за Тенго. Дългите часове на умствено съсредоточаване го бяха изцедили физически, но издигнали духовно. Дотам, че дори доста време след като бе изключил текстообработващата машина, Тенго не успяваше да потуши у себе си желанието да продължи с пренаписването. Работата му доставяше безкрайно удоволствие. Ако продължава така, може и да успее да не разочарова Фука-Ери — макар да му беше всъщност невъзможно да си я представи както разочарована, така и доволна. Ни най-малко. Не успяваше дори да си я представи поне усмихната или проявяваща и най-малката отсенка на неудоволствие. На лицето й не се изписваше никакво изражение. Тенго не можеше да прецени дали липсата на изражение се дължи на липсата на чувства, или пък чувствата й нямат никаква връзка с изражението й. Така или иначе, Фука-Ери си оставаше едно загадъчно момиче.

* * *

Главната героиня на „Въздушната какавида“, изглежда, бе самата Фука-Ери някога в миналото. Десетгодишното момиче живее в някаква планинска комуна (или наподобяващо на комуна място), където й е поверено да се грижи за една сляпа коза. Всички деца в комуната си имат свои задължения. Макар че козата е сляпа, тя е от особено значение за общността и грижата на момиченцето е да я пази да не й се случи нищо лошо. Не бива и за миг да я изпуска от очи. Но по невнимание един ден детето допуска точно това и козата умира. За наказание затварят момиченцето в пълна изолация в продължение на десет дни в стар склад с трупа на козата.

Козата служи за пропуск на човечетата до този свят. Но момиченцето няма представа дали човечетата са добри, или лоши (и Тенго не знаеше). Нощем човечетата излизат на този свят през трупа, а когато се зазори, през него се връщат до отвъдната страна. Момичето не може да разговаря с тях. Но те я учат как се прави въздушна какавида.

* * *

Онова, което впечатли най-силно Тенго, бе конкретното и подробно описание на характера и действията на сляпата коза. Тъкмо тези подробности придаваха яркост на творбата като цяло. Възможно ли бе Фука-Ери наистина да се е грижила за сляпа коза? И действително да е живяла в планинска комуна като описаната? Подозираше, че и в двата случая отговорът е „да“. В противен случай излизаше, че Фука-Ери е разказвач с рядко срещан вроден талант.

Тенго реши да разпита Фука-Ери за козата и комуната при следващата им среща (в идната неделя). Не изключваше, разбира се, възможността тя да не отговори на въпросите му. Ако се съдеше от миналия им разговор, Фука-Ери сама си избираше на кои въпроси да отговаря. Когато не желаеше да отговори или очевидно не възнамеряваше да реагира, тя просто не обръщаше внимание на въпросите, все едно изобщо не ги е чула. Като Комацу. В това отношение двамата страшно си приличаха. И с което силно се различаваха от Тенго. Ако него някой нещо го попиташе, каквото и да било, той правеше всичко възможно да отговори. Сигурно такъв се беше родил.

* * *

В 5:30 му се обади по-възрастната му приятелка.

— Какво прави днес?

— Цял ден пиша една история — съобщи й той половината истина. Не беше писал свое произведение. Но нямаше как да й го обясни подробно.

— Е, върви ли?

— Горе-долу.

— Съжалявам, че в последния момент провалих срещата ни. Ще се видим ли другата седмица?

— С най-огромно удоволствие.

— И за мен.

И взе да му говори за децата си. Често разправяше на Тенго за тях. Имаше си две момиченца. Тенго си нямаше нито брат, нито сестра; нямаше, естествено, и деца, така че не разбираше много от малки деца. Което не й пречеше да му разправя за нейните си. Тенго рядко започваше разговори, но обичаше да слуша други хора. Затова я слушаше с интерес. По-голямата й дъщеря, разправяше тя, изглежда, си имала неприятности с някакви лоши деца от училището. Вкъщи нищо не споменавала, но майката на една от съученичките й намекнала, че май има такова нещо. Тенго, разбира се, изобщо не познаваше детето, но веднъж го бе видял на снимка. Не приличаше много на майка си.

— Защо я закачат тия хулигани? — попита Тенго.

— Има чести пристъпи на астма, та не може да участва във всички дейности с другите деца. Предполагам, че на това се дължи. Иначе е много мило дете, а и бележките й не са никак лоши.

— Недоумявам — рече Тенго. — Би трябвало да полагат специални грижи за астматично дете, а не да го тероризират.

— В детския свят нещата не са толкова прости — въздъхна тя. — Децата биват изолирани само затова, че са различни с нещо от останалите. Същото става и в света на възрастните, но по-прикрито, отколкото при децата.

— Дай ми конкретен пример.

Тя му изброи няколко, нито един страшен сам по себе си, но като ежедневно явление — в състояние да съсипят детското здраве: крият й вещи, не й говорят, имитират я и й се подиграват.

— Теб не са ли те тероризирали като малък?

Тенго си спомни детството.

— Не се сещам. Или не съм обръщал внимание.

— Щом не си го забелязал, значи не го е имало. Понеже цялата идея на тероризирането е да накарат жертвата да го забележи. Невъзможно е да тероризираш някого, без той да забележи.

Тенго и като дете беше едър и силен, та хората се отнасяха с уважение към него и вероятно затова никога не бяха го тероризирали. Но пък тогава имаше и много по-сериозни проблеми, с които да се справя, в сравнение с някакви си хулигани.

— Теб тероризирали ли са те? — попита Тенго.

— Никога — отвърна тя, но сякаш се позамисли. — Аз обаче участвах в тероризиране.

— Била си в група от хулигани ли?

— Да, в пети клас. Надумахме се да не говорим с едно момче. Вече не помня защо. Трябва да е имало причина, но след като не я помня, явно не е била важна. Но и досега ми е кофти. Срам ме е, като се сетя. И се чудя от какъв зор съм го правила. Не мога да си обясня какво ме е подтиквало.

Това напомни на Тенго за едно конкретно събитие — нещо от далечното му минало, за което сегиз-тогиз се сещаше. Нещо, което нямаше никога да забрави. Но реши да не отваря дума за него. Прекалено дълго обяснение щеше да се получи. А беше и от ония неща, чиито най-важни нюанси се изгубват, щом ги сведеш до думи. Никому не беше казвал досега и надали щеше да го направи някога.

— В крайна сметка — каза приятелката му — човек се чувства по-добре не като част от изключеното малцинство, а като участник в изключващото мнозинство. И си вика: „Ох, добре, че не съм аз“. Винаги е било така — във всички периоди и във всички общества. Принадлежиш ли към мнозинството, спестяваш си мисленето за куп неприятности.

— А щом си в малцинството, все за тези неприятности си мислиш, така ли?

— Горе-долу — съгласи се мрачно тя. — Но пък, ако си в подобна ситуация, може би се научаваш да мислиш за себе си.

— И това е вярно, стига, като мислиш за себе си, да не вземеш само за тези неприятности да си мислиш.

— Да, и такъв проблем съществува.

— Най-добре е да не го възприемаш на сериозно — каза Тенго. — Надали ще се окаже чак пък толкова ужасно. Сигурен съм, че в класа й има и деца, които умеят да мислят с главите си.

— Надявам се — отвърна тя, после прекара известно време насаме с грижите си. Притиснал слушалката към ухото си, Тенго търпеливо я изчака да си събере мислите.

— Благодаря ти — рече му тя накрая. — Малко ми поолекна, след като споделих с теб. — Изглежда, бе стигнала до някакви изводи.

— И на мен ми олекна — каза Тенго.

— В какъв смисъл?

— От това, че си поприказвах с теб.

— До другия петък — каза тя.

* * *

След разговора Тенго отскочи до кварталния супермаркет. Върна се с голяма торба покупки, уви зеленчуците и рибата в опаковъчно фолио и ги прибра в хладилника. Докато готвеше вечерята под звуците на музиката от някаква УКВ станция, телефонът пак иззвъня. Рядко му се случваше на Тенго да провежда четири разговора за един ден — през годината такива случаи се брояха на пръсти. Този път го търсеше Фука-Ери.

— Обаждам се по повод неделята — каза, без дори да го поздрави.

Говореше му на фона на автомобилни клаксони. Куп шофьори май се ядосваха за нещо. Сигурно звънеше от телефонен автомат на оживена улица.

— Да — отвърна й, добавяйки материя към скелета на безплътното й обаждане. — Неделя сутринта… вдругиден… ще се видим и ще ме запознаете с някого.

— В девет. Гара Шинджуку. Първият вагон на влака за Тачикава — изложи тя три последователни факта.

— С други думи, искате да се срещнем на перона за заминаващи по линията Чуо — там, където спира челният вагон, така ли?

— Така.

— Докъде трябва да е билетът ми?

— Няма значение.

— Тоест — да си купя какъвто и да било билет и ще доплатим при слизането — добави отново материал към думите й Тенго, както постъпваше и с „Въздушната какавида“. — Означава ли това, че ще се отдалечим от града?

— Какво правехте, като ви се обадих? — попита тя, без да обърне внимание на въпроса му.

— Готвех вечеря.

— И по-точно?

— Нищо особено, само за себе си. Сушена скумрия на скара и настъргана дайкон[24]. Супа мисо с миди и пресен лук, която ще ям с тофу. Краставица и водорасло вакаме с оцет. Плюс ориз с китайско зеле напа. Това е всичко.

— Звучи привлекателно.

— Съмнявам се. Нищо особено. Повечето време това ям — каза Тенго.

Фука-Ери се умълча. На нея, за разлика от Тенго, дългите паузи, изглежда, не й правеха впечатление.

— А, щях да забравя. Днес почнах да преработвам вашата „Въздушната какавида“. Знам, че още не сте си дали окончателното съгласие, но реших да избързам, че да успеем да се вместим в срока.

— Господин Комацу ли ви каза — попита го с равна интонация.

— Да, той ме помоли.

— Вие двамата близки ли сте си — попита тя.

— Ами, донякъде… — отвърна Тенго. Надали имаше човек на този свят, който да е „близък“ с Комацу, но Тенго не желаеше да се впуска в подробности.

— И как върви преработката.

— Дотук добре.

— Радвам се.

Стори му се, че Фука-Ери го каза най-искрено. Изглежда, по някакъв свой си начин тя наистина се радваше, че пренаписването е потръгнало, но предвид ограниченото изразяване на чувствата си не можеше да се очаква да го заяви открито.

— Надявам се да харесате онова, което съм направил.

— Не се притеснявам.

— А защо не?

Фука-Ери не му отговори, а изпадна в ново мълчание. На Тенго му се стори, че го прави умишлено, да го накара да се замисли, но колкото и да се напъваше, не намираше обяснение за доверието й в него.

Проговори, за да наруши тишината:

— Всъщност много ми се ще да ви попитам нещо. Наистина ли сте живели в подобна комуна и сте се грижили за коза? Описанията ви са толкова реалистични, че не мога да се стърпя да не попитам тези неща действително ли са се случили.

Фука-Ери се прокашля.

— Не желая да говоря за козата.

— Добре. Не говорете, щом не искате. Просто исках да ви задам този въпрос. Но не се притеснявайте. За един автор от значение е единствено творбата му. Няма нужда от обяснения. Ще се видим в неделя. Някакви специални изисквания към мен във връзка с предстоящата ми среща?

— В какъв смисъл.

— Ами… официално ли да съм облечен, да нося ли някакъв подарък или нещо такова? Не ми споменахте изобщо що за човек е той.

Фука-Ери пак млъкна, само че този път май не беше умишлено. Изглежда, не проумяваше какво цели той с въпроса си и какво го е накарало да го зададе. Въпросът му не бе установил контакт с нито една област в съзнанието й. Сякаш бе отвъд границите на смисъла, всмукан в едно постоянно празно пространство, като самотна космическа сонда, излязла извън Слънчевата система отвъд Плутон.

— Няма значение — предаде се Тенго. — Не е важно. — Направи грешка, като зададе такъв въпрос на Фука-Ери. Пък и колко му е да купи пътьом кошничка с плодове или нещо подобно.

— Окей, до девет в неделя сутринта — каза Тенго.

Фука-Ери се поколеба няколко секунди, после прекъсна разговора, без нищо да каже — нито „довиждане“, нито „до неделя“, нито нищо. Чу се само звук от окачването на слушалката. Нищо чудно да беше кимнала на Тенго преди това. За съжаление, езикът на тялото в повечето случаи не може да се предаде по телефонната жица. Тенго затвори телефона, вдиша два пъти дълбоко, превключи мисловните си вериги на нещо по-реално и продължи да готви скромната си вечеря.

Седма глава

(Аомаме): Тихо, да не събудим пеперудата

В събота следобед, малко след един часа, Аомаме посети къщата с върбите. Най-видният елемент от двора й бяха няколкото стари върби, които се издигаха над каменния й зид и се полюшваха безшумно на вятъра като изгубени души. И хората от махалата съвсем естествено бяха кръстили старата сграда в западен стил „Къщата с върбите“. Издигаше се на върха на стръмен склон в модерния квартал Адзабу. Когато стигна до върха на хълма, Аомаме забеляза, че накацалото по върбите ято птички дори не огъва горните им клони. На окъпания от слънцето покрив дремеше с полупритворени очи едър котарак. Околните улици бяха стръмни и извити, та малко коли се качваха дотам. Високите дървета придаваха мрачен вид на местността и новодошлият имаше чувството, че и ходът на времето се забавя. В квартала имаше няколко посолства, но и те рядко приемаха посетители. Атмосферата се променяше драматично само през лятото, когато писваха оглушителните цикади.

Аомаме натисна бутона на портала и обяви името си по домофона. После пусна лека усмивка към монтираната нависоко камера. Желязната порта се отвори бавно, а след като влезе, се затвори зад гърба й. Както винаги, Аомаме прекоси градината и се упъти към главния вход. Убедена, че охранителните камери я следят, тя вървеше право по пътеката с изправен като на манекенка гръб и прибрана брадичка. За случая си бе облякла тъмносиньо яке върху син суичър и сини джинси и бели кецове. През рамо носеше обичайната си чанта, но без ледокопчето, което, когато не й трябваше, си почиваше в чекмеджето на тоалетката й.

Пред главния вход имаше няколко градински стола от тиково дърво, в единия от които се бе напъхал едро скроен мъж. Не беше особено висок, но горната част на торса му се отличаваше с необичайната си мускулатура. Главата на към четиридесетгодишния мъж бе бръсната, а над устните си имаше старателно подстриган мустак. Върху широките си рамене носеше сив костюм. Искрящата бяла риза контрастираше с тъмносивата копринена вратовръзка и лъснатите черни кожени обувки. Такъв човек не можеше да бъде сбъркан с общински или застрахователен чиновник. От пръв поглед си личеше, че човекът е професионален бодигард, което наистина бе основната му дейност, макар понякога да служеше и за шофьор. Специалист по карате с висок ранг, умеещ при нужда да ползва ефикасно и различни оръжия. Можеше да заголи зъби и да изглежда по-страшен от всякого, но обикновено бе спокоен, хладнокръвен, дори интелектуален. Ако човек го погледнеше дълбоко в очите — стига онзи да му позволеше, естествено, — щеше да открие и някакво топло излъчване.

В извънслужебния си живот мъжът обичаше да човърка всякакви машинарии и устройства. Колекционираше плочи с прогресив рок от шестдесетте и седемдесетте години и живееше в друга част на Адзабу със своя красив любовник козметик. Казваше се Тамару. Аомаме не знаеше това малкото му име ли е, или фамилното и с кои йероглифи се изписва. Всички така му викаха — Тамару.

Без да става от градинския си стол от тик, Тамару кимна на Аомаме, която седна на насрещния стол и го поздрави скромно:

— Здрасти.

— Имало някакъв умрял в хотел в Шибуя — каза Тамару, докато оглеждаше блясъка на кожените си обувки.

— Нищо не съм чула — каза Аомаме.

— Е, не вярвам да е стигнало до вестниците. Най-обикновен инфаркт, предполагам. Жалко за човека: бил само на четиридесет и нещо.

— Трябва да се грижим за сърцата си.

— Най-важен е начинът на живот — кимна Тамару. — Извънредният труд, стресът, нередовният сън — всичко това те довършва.

— Рано или късно все ще умреш от нещо.

— Неминуемо.

— Смяташ ли, че ще му правят аутопсия?

Тамару се наведе да махне едва видимата прашинка от бомбето на обувката си.

— Както всички останали, и полицаите си имат милион задачи, а пък бюджетът им е ограничен. Не могат да си позволят да правят аутопсия на всеки изпаднал им труп без белези за насилие по него. А и семейството на починалия няма да иска да го отварят безпричинно, след като кротко е предал богу дух.

— И най-вече вдовицата му.

След кратка пауза Тамару протегна мощната си, наподобяваща ръкавица дясна ръка към Аомаме. Тя я пое и двамата се здрависаха силно.

— Предполагам, че си уморена. Имаш нужда от почивка.

Аомаме лекичко разшири ъгълчетата на устните си, както правят нормалните хора, когато се усмихват, но нейното всъщност бе само слаб намек за усмивка.

— Какво прави Бун?

— Добре е — отвърна Тамару.

Бун беше немската овчарка, която живееше в къщата — дружелюбна, умна кучка, въпреки няколкото й странни навика.

— Продължава ли да яде спанак?

— Както винаги. Но при сегашните цени на спанака разходите й не са никак малки!

— За пръв път виждам немска овчарка да обича спанак.

— Тя не подозира, че е куче.

— А за какво се има?

— Ами май си въобразява, че е някакво особено същество, което не се поддава на класификация.

— Супер куче?

— Вероятно.

— И затова обича спанак?

— Не. Това е друг случай. Просто й харесва. Яде си спанак от малка.

— Да не би оттам да идват всичките й опасни мисли?

— Възможно е. — Тамару погледна часовника си. — Ти не трябваше ли да се явиш днес в 1:30?

— Точно така — кимна Аомаме. — Подраних.

Тамару се измъкна от стола си.

— Изчакай за минутка, ако обичаш. Ще се опитам да те вредя по-рано. — И изчезна през главния вход.

Докато чакаше, Аомаме разходи погледа си по прекрасните върби в градината. Необезпокоявани от никакъв полъх на вятъра, клоните им висяха право надолу, все едно бяха някакви замислени хора.

Тамару се върна след малко.

— Ще трябва да те преведа отзад. Днес иска да те види в оранжерията.

Двамата заобиколиха градината покрай върбите по посока на оранжерията, която се намираше зад къщата на една незалесена и огряна от слънцето поляна. Тамару открехна вратата толкова, колкото Аомаме да се вмъкне, без да излети нито една от пеперудите. Той се шмугна подире й и бързо затвори. Колкото и необичайно да бе това движение за едър като него човек, стори го крайно ефикасно. Но изобщо не го причисляваше към специалните си постижения.

В просторната остъклена оранжерия пролетта бе пристигнала напълно, без задръжки. Цъфтяха буйно какви ли не цветя, макар повечето да бяха обикновени сортове, каквито се срещат почти навсякъде. По стелажите се виждаха гладиоли, анемони и маргарити в саксии. Между тях имаше и растения, които според Аомаме си бяха чисти бурени. Но нямаше май нито едно скъпоценно цвете от рода на скъпите орхидеи, редките рози или полинезийски сортове с първични цветове. Аомаме не проявяваше никакъв особен интерес към цветята, затова непревзетостта на оранжерията донякъде й се нравеше.

Затова пък цялото й пространство бе изпълнено с пеперуди. Очевидно отглеждането на необикновени пеперуди вълнуваше собственика на остъкленото просторно помещение много повече от редките растителни екземпляри. Повечето от отглежданите цветя даваха обилно нектара, който пеперудите обичат. Доколкото бе чула, развъждането на пеперуди в парник изисквало огромно старание, знания и усилия, но никъде не виждаше признаци на подобно внимание.

Богатата вдовица — собственичката на къщата — канеше понякога Аомаме в оранжерията за частни разговори, но никога посред лято. Остъкляването беше идеална преграда пред всеки, желаещ да ги подслушва. А разговорите им не бяха от онези, които може да се водят на висок глас навсякъде; освен това собственичката твърдеше, че цветята и пеперудите и действали успокояващо. Че това е така, Аомаме разчиташе и по лицето й. Вътре й беше възтопло, но не непоносимо.

Вдовицата беше на около седемдесет и пет и имаше крехко тяло. Носеше прекрасните си бели коси късо подстригани. Днес беше по работна риза от дънков плат с дълъг ръкав, кремав памучен панталон и мръсни маратонки. Облечените й в бели памучни работни ръкавици ръце държаха голяма лейка, с която поливаше саксиите. Всичко по нея сякаш бе с една мярка по-голямо от необходимото, но стоеше с привично удобство по тялото й. Винаги когато я погледнеше, Аомаме изпитваше някакво благоговение пред естественото й, непревзето достойнство.

Произхождаща от едно от баснословно богатите семейства, доминирали финансите и индустрията до Втората световна война, вдовицата се бе оженила навремето за аристократ, но и досега си оставаше чужда на показността и глезотиите. След като загуби съпруга си малко след края на войната, се хвана да помага на свой роднина, който имаше малка инвестиционна фирма, и се прояви като изключителен борсов спекулант. Всеобщото мнение бе, че е родена за подобна дейност. Благодарение на усилията й фирмата бързо се разрасна и наследственото й състояние стана огромно. С парите закупи няколко първокласни имота в града, притежавани някога от аристократи и членове на императорското семейство. И след като бе увеличила повторно богатството си посредством навременни продажби на имотите, се бе оттеглила от активна дейност преди десет години. Понеже открай време избягваше да се появява публично, името й не се ползваше с голяма известност, макар да бе добре познато във финансовите кръгове. Говореше се, че имала и силни политически връзки. На личностно ниво си бе останала просто умна, дружелюбна жена, която от нищо не се боеше, доверяваше се на инстинктите си и се придържаше към решенията, които вземаше.

Видя, че Аомаме влиза, остави лейката и й посочи желязното градинско столче до входа на оранжерията. Аомаме седна, а жената се настани насреща й. Движенията й бяха абсолютно безшумни, като на промъкваща се през гората лисица.

— Да донеса ли нещо за пиене? — попита Тамару.

— Билков чай за мен — отвърна вдовицата. — А за теб…? — И погледна към Аомаме.

— И за мен.

Тамару кимна и излезе: първо се огледа — да се увери, че наблизо няма пеперуди, после открехна вратата, шмугна се през нея и я затвори с прецизността на танцьор.

Вдовицата сне работните си ръкавици и внимателно ги положи една върху друга на близката маса, сякаш сваляше копринени ръкавици след някое соаре. После впери бляскавите си черни очи право в Аомаме. Много бяха видели тези очи през годините. Аомаме задържа погледа й толкова дълго, колкото позволяваше благоприличието.

— Изглежда, загубихме ценен член на обществото — каза вдовицата. — Особено известен в нефтодобивните кръгове, явно. Все още млад човек, но с голяма власт, доколкото дочувам.

Никога не повишаваше глас. И най-тихият полъх на вятъра би заглушил думите й. Човек трябваше да се напъва, за да я чуе. На Аомаме редовно й идеше да се пресегне и да усили звука — само че нямаше копче! Не й оставаше друго, освен да слуша внимателно.

— Внезапната му смърт обаче, изглежда, никого не е обезпокоила — рече Аомаме. — Светът продължава да се върти.

— Няма незаменими хора на този свят — усмихна се вдовицата. — Колкото знания и умения да имаш, почти винаги ще ти се намери заместник. Представяш ли си колко ужасен би бил светът за нас, ако беше пълен с незаменими хора. Разбира се — вдигна тя предупредително показалец, — не си и представям как на теб бих намерила заместник.

— Може и да не е лесно да намерите друг човек, но съм сигурна, че няма да ви е проблем да намерите друг начин — отвърна Аомаме.

Вдовицата я изгледа невъзмутимо, а устните й оформиха доволна усмивка.

— Вероятно си права, но се съмнявам, че ще намеря нещо, което да замени онова, което двете споделяме сега на това място. Ти си си ти и си единствена. За което съм безкрайно благодарна. Толкова благодарна, че не намирам думи да го изкажа.

Приведе се, протегна ръка и я положи върху тази на Аомаме. И я задържа там цели десет секунди. После с изключително доволен вид отдръпна ръката си и се извърна на обратната страна. Долетя пеперуда и кацна на рамото на дънковата й работна риза — малка бяла пеперудка с червени пръсчици по крилете, която, изглежда, не знаеше що е страх и заспа на рамото й.

— Сигурна съм, че не си виждала друг път такава пеперуда — каза вдовицата и погледна към рамото си. Гласът и излъчваше лека гордост. — Дори в Окинава се срещат много рядко. Храни се само от едно цвете — специално цвете, което се среща само по планините на Окинава. Ако искаш да отгледаш такава пеперуда в Токио, първо трябва да отгледаш тук самото цвете. Което е много трудно. Да не говорим колко скъпо е.

— Имам чувството, че й е приятно, когато сте наоколо.

— Това малко същество ме смята за своя приятелка.

— Нима е възможно човек да се сприятели с пеперуда?

— Да, стига човекът първо да се слее с природата. Потискаш човешкото си присъствие, стоиш неподвижно и си внушаваш, че самата ти си дърво, тревичка или цветенце. Иска се доста време, но отпусне ли се веднъж пеперудата, сприятеляването ви идва съвсем естествено.

— Имат ли си имена? — полюбопитства Аомаме. — Като кучетата и котките?

Вдовицата леко завъртя глава.

— Не ги кръщавам с имена, но ги различавам по формата и краските им. Пък и няма за кога човек да им дава имена: толкова бързо умират. Тези същества са ти безименни приятели за съвсем кратко. Тук идвам всеки ден, поздравявам ги и си бъбря с тях за разни неща. Но щом им дойде времето, те просто изчезват някъде. Убедена съм, че умират, макар никога да не съм намирала труп. Изчезват безследно. Сякаш са се разтворили във въздуха. Изобщо са едни фини същества, които почти не съществуват: появяват се отнякъде, търсят малко на брой определени неща и пак изчезват в нищото — може би в някакъв друг свят.

Въздухът в оранжерията бе топъл, влажен и наситен с уханието на растенията. Стотиците пеперуди пърхаха и изчезваха от зрението като кратковременни удивителни в един поток на съзнанието без начало и без край. Колчем влезеше тук, Аомаме чувстваше как губи усещането за време.

Тамару се върна със сребърен поднос с красива сиво-зелена глазирана каничка за чай в комплект с две чашки, с платнени салфетки и чинийка със сладки. Ароматът на чая се сля с уханието на околните цветя.

— Благодаря ти, Тамару. Аз ще се оправя по-нататък — каза вдовицата.

Тамару остави подноса върху близката маса, поклони се на вдовицата и тихо се отдалечи. Отвори и затвори вратата на оранжерията с предишните си леки стъпки. Жената вдигна капачето на каничката, пое излизащия аромат и провери доколко са се разтворили листенцата. После бавно напълни двете им чаши, като полагаше особено старание чаят им да е еднакво силен.

— Знам, че не ми влиза в работата, но защо не монтирате на входа врата с мрежа? — попита Аомаме.

Вдовицата вдигна глава и я изгледа:

— Врата с мрежа ли каза?

— Да. Ако сложите отвътре на стъклената врата и врата с мрежа, няма да ви се налага толкова да внимавате да не избяга някоя пеперуда.

Вдовицата пое чинийката с лявата си ръка, а с дясната поднесе чашката към устните си и беззвучно сръбна от билковия чай. Усети аромата му и доволно кимна глава. Остави чашката в чинийката и ги сложи върху подноса. И след като попи устни със салфетката си, я върна в скута си. Извърши всичко това за поне три пъти повече време, отколкото би го сторил обикновен човек. Аомаме си представи, че наблюдава вдън гората как фея отпива от живителната утринна роса.

Жената тихичко се прокашля.

— Не обичам мрежите.

Аомаме я изчака да продължи, но вдовицата млъкна. Така и не разбра дали вдовицата не обича мрежите, понеже поначало е против онези неща, които ограничават свободата, или от естетични съображения, или просто от някакви вътрешни усещания, без конкретна причина. Не че й беше толкова важно да го узнае. Въпросът за мрежите й беше щукнал ей така.

И тя като вдовицата вдигна чинийката заедно с чашката и беззвучно отпи от чая си. Не си падаше особено по билковия чай. Предпочиташе кафето, и то горещо и силно като дявол посред нощ, но, изглежда, кафето не се смяташе за подходяща следобедна напитка в една оранжерия. Затова, срещнеха ли се в оранжерията, винаги пиеше същото, каквото си избереше домакинята й. Предложеха ли й курабийка, изяждаше една. Днешните, с джинджифил, ухаеха на прясно, току-що изпечени. Аомаме се сети, че след войната вдовицата бе живяла известно време в Англия. Възрастната жена също си взе курабийка и заотхапва ситни късчета — бавно и безшумно, да не събуди заспалата на рамото й рядка пеперуда.

— На тръгване Тамару ще ти даде ключа — каза домакинята. — Прати го обратно по пощата, като свършиш. Както винаги.

— Разбира се.

Последва миг необезпокоявана тишина. В оранжерията не долиташе нито един звук от външния свят. Пеперудата продължаваше да спи.

— Нищо лошо не сме направили — каза жената, вперила поглед в Аомаме.

Аомаме положи леко зъби върху долната си устна и кимна:

— Знам.

— Виж какво има тук — посочи жената плика върху масата.

Аомаме извади отвътре седем направени с полароид снимки и ги нареди една до друга до каничката от фин сиво-зелен порцелан, като предвещаващи лош късмет карти за гледане таро. На тях се виждаше тялото на млада жена, заснето в едър план: гръб, гърди, задник, бедра, дори ходила. Липсваше само лицето. И всяка част от тялото носеше белези на насилие под формата на зловещи синини, нанесени почти сигурно с кожен колан. Срамните й косми бяха обръснати, по кожата имаше изгаряния като от цигара. Аомаме усети как се смръщи. И друг път бе виждала подобни фотографии, но никога толкова жестоки.

— Тези не си ги виждала досега, нали?

Аомаме завъртя безмълвно глава.

— Чувала съм за тях, но не ги бях виждала.

— Дело са на нашия човек — каза вдовицата. — Погрижихме се за трите й фрактури, но, изглежда, е оглушала непоправимо с едното ухо и никога няма да се оправи. — Говореше, както винаги, тихо, но гласът й бе придобил студена, твърда острота, която като че стресна пеперудата на рамото й, която разпери криле и отлетя.

— Подобни деяния не бива да останат ненаказани — продължи вдовицата. — Няма начин.

Аомаме събра снимките и ги пъхна обратно в плика.

— Съгласна си, нали?

— Абсолютно — каза Аомаме.

— Правилно постъпихме — обяви вдовицата.

Стана от стола си и, вероятно за да се успокои, грабна оставената до нея лейка, сякаш бе някакво усъвършенствано оръжие. Беше побледняла, а очите й бяха фокусирани върху един от ъглите на оранжерията. Аомаме проследи погледа й, но не видя нищо по-необичайно от една хвойна в саксия.

— Благодаря ти, че дойде да ме видиш — каза вдовицата, все още с лейка в ръката. — Високо ценя усилията ти. — И с това сякаш обяви край на срещата.

Аомаме се изправи и си взе чантата.

— Благодаря ви за чая.

— Позволи ми и аз още веднъж да ти благодаря — рече вдовицата.

Аомаме й пусна едва забележима усмивка.

— Не се притеснявай за нищо — каза вдовицата. Сърдечността се бе възвърнала в гласа й. От очите й струеше топлота. Докосна Аомаме по ръката: — Запомни: постъпила си както трябва.

Аомаме кимна. Вдовицата винаги така приключваше разговорите им. Сигурно си повтаряше до безкрай същото и на себе си, като някаква молитва или мантра: „Не се притеснявай за нищо. Постъпихме както трябва. Запомни го.“

След като се убеди, че наблизо няма пеперуди, Аомаме открехна вратата толкова, колкото да се измъкне, после я затвори след себе си. Вдовицата остана вътре с лейката в ръка. Навън въздухът бе мразовит и свеж и ухаеше на дървета и трева. Беше истинският свят. Тук времето течеше нормално. Аомаме пое дълбоко в дробовете си въздуха на реалния свят.

* * *

Завари Тамару да я чака седнал на същия стол от тик до главния вход. Задачата му бе да й предаде ключа от една пощенска кутия.

— Свърши ли работа? — попита я.

— Май да — отвърна Аомаме.

Седна до него, взе ключа и го пусна в едно от вътрешните джобчета на чантата си. Поседяха известно време, без да разговарят, а вместо това наблюдаваха гостуващите в градината птици. Още нямаше вятър и клоните на върбите висяха неподвижно. Няколко клона почти стигаха до земята.

— Оправя ли се жената? — попита Аомаме.

— Коя жена?

— Жената на получилия инфаркт в хотела в Шибуя.

— Да се оправя ли? Ни най-малко. Поне засега — отвърна намръщено Тамару. — Все още е в шок. Едва говори. Ще й е нужно доста време.

— Как изглежда?

— Към тридесет и нещо. Няма деца. Хубавка. Има вид на свестен човек. Стилна. За жалост, това лято ще мине без бански костюми. Може би и следващото. Видя ли полароидните снимки?

— Току-що.

— Ужас, нали?

— Страшен.

— Често срещана схема — каза Тамару. — Талантлив мъж, уважаван, с добро семейство, впечатляваща кариера, високо обществено положение.

— Но в дома си се превръща в съвсем друга личност — продължи мисълта му Аомаме. — Особено ако се напие. Тогава го избива на насилие. Но само спрямо жените. И може да пребие единствено жена си. Пред всички останали демонстрира само добрата си страна. Всички го мислят за нежен, любещ съпруг. Жена му се опитва да разгласи какви ужасни неща й причинява, но никой не й вярва. Съпругът е наясно с това и когато я бие, избира места по тялото, които ще й е трудно да покаже пред хората, така че внимава да не й нанесе видими синини. Това ли е „схемата“?

— В общи линии — кимна Тамару. — Само дето този не е пиел. Бил абсолютен трезвеник и нищо не криел. Отвратителен случай. Тя искала да се разведат, но той дума не давал да се отвори. Кой знае? Може и да я е обичал. Или пък не е искал да се лиши от толкова удобна жертва. Или пък му е доставяло удоволствие да изнасилва жена си.

Тамару вдигна първо единия си крак, после другия, да провери блясъка на обувките си. След това продължи:

— Развод, естествено, може да се получи лесно при доказано битово насилие, но става с много време и пари. И ако съпругът си намери добър адвокат, може сума ти неприятности да ти причини. Брачните съдилища са претоварени, съдиите не достигат. Дори да успееш да се разведеш и съдията да присъди в твоя полза еднократно обезщетение или издръжка, броят на мъжете, които наистина плащат, е малък. Има сума ти начини да се измъкнеш. В Япония почти няма случаи бивш съпруг да е бил осъден на затвор затова, че не е плащал. Достатъчно е да демонстрира желание да плати и да преведе някоя малка сума, и съдът обръща глава настрани. Все още мъжете заемат водещата позиция в японското общество.

— Може и така да е — каза Аомаме, — но по щастливо стечение на обстоятелствата един от тези побойници съпрузи изкара смъртоносен инфаркт в хотелска стая в Шибуя само преди дни.

— „Щастливо стечение на обстоятелствата“ ми звучи прекалено директно — цъкна с език Тамару. — По-добре би било „Поради намеса свише“. Така или иначе, никой не е изразил съмнения относно причината за смъртта, нито застрахователната сума е толкова висока, че да привлече внимание, така че и застрахователят няма да се усъмни. Ще я изплатят безпроблемно. И все пак става дума за една прилична сума, която ще й позволи да започне нов живот. Да не говорим колко време и пари икономисва от разминалото й се бракоразводно дело. Когато всичко приключи, ще са й били спестени куп сложни и безсмислени юридически процедури и произтичащите от тях психически терзания.

— А пък и онова гадно копеле няма да може да се прехвърли на следващата си жертва.

— Поради намеса свише — добави Тамару. — Накрая всичко си идва на мястото благодарение на навременния инфаркт. Добрият край оправя всичко.

— Стига все някъде да му се вижда краят — каза Аомаме.

Тамару оформи няколко бръчици около устата си, които бегло напомняха на усмивка:

— Край някъде трябва да има. Само дето липсва табела с надпис „Това е краят.“ Да не би на най-горното стъпало на стълбата да пише „Това е последното стъпало. Моля, не се качвайте по-нагоре“?

Аомаме завъртя глава.

— Това имам предвид — каза Тамару.

— Стига да запазиш здравия си разум и да държиш очите си отворени, ще разбереш къде е краят — заключи Аомаме.

Тамару кимна:

— А и да не разбереш, краят неизменно е там — и посочи с палец надолу.

Двамата помълчаха още известно време, заслушани в песента на птиците. Беше тих априлски следобед, без намек за зъл умисъл или насилие.

— Колко жени живеят сега тук? — попита Аомаме.

— Четири — отвърна Тамару без колебание.

— И всичките са в едно и също състояние?

— В общи линии — сви устни Тамару. — Но другите три не са толкова тежки случаи като нейния. И техните мъже са мръсни копелета, както винаги, но не могат изобщо да се мерят с оня, за когото ставаше дума. От лека категория са и само се мъчат да се правят на силни. Не заслужават вниманието ти. И сами ще се оправим с тях.

— В рамките на закона.

— Общо взето. Дори ако се наложи малко да ги понатиснем. Един инфаркт, разбира се, е напълно „законна“ причина за смърт.

— Разбира се — повтори Аомаме.

Тамару се умълча с ръце върху коленете си, загледан в тихите клони на върбите.

След известно колебание Аомаме се реши да го попита:

— Искам друго да ми кажеш.

— Какво?

— От колко години полицията има нови униформи и въоръжение?

Тамару сбръчка почти незабележимо челото си:

— Това пък откъде ти хрумна?

— Отникъде. Просто ми дойде на ум.

Тамару впери поглед в нея. Очите му останаха абсолютно неутрални, безизразни. Искаше да е наясно за всичко.

— След голямата пукотевица в района на езерото Мотосу[25] между полицаите от префектура Яманаши и оная група радикали в средата на октомври 1981-ва; полицията бе подложена на пълна реорганизация през следващата година. Преди две години.

Аомаме кимна, без да промени изражението си. Нямаше абсолютно никакъв спомен за подобно събитие, но сега не й оставаше друго, освен да се води по думите му.

— Голяма касапница. Шест старомодни револвера срещу пет автомата „Калашников“ АК-47. Нещастните полицаи направо са били пометени — трима били надупчени като от шевна машина. Силите за самоотбрана[26] веднага изпратиха десантчици. Полицаите се изложиха тотално. Министър-председателят Накасоне се зае незабавно да подсили полицията. Проведе се цялостна реконструкция, създаде се подразделение със специално въоръжение, а редовите полицаи получиха мощни автоматични пистолети „Берета“, модел 92. Стреляла ли си някога с такъв?

Аомаме завъртя глава. Хич никога. Та тя и с въздушна пушка не бе стреляла.

— Аз съм стрелял — каза Тамару. — Автоматичен, с петнадесет деветмилиметрови патрони парабелум. Един от най-добрите пистолети. На въоръжение е в американската армия. Не е евтин, но по цена бие и „Зиг Зауер“, и „Глок“. Не е лесен за ползване и категорично не е за любители. Старите револвери тежаха само 490 грама, а този е 850. И в ръцете на един необучен японски полицай е напълно безполезен. Ха си гръмнал с такъв пистолет в гъстонаселена страна като Япония, ха си уцелил някой невинен минувач.

— Къде си имал възможност да стреляш с такова оръжие?

— Ами, нали знаеш как стават тия работи. Както си свирех веднъж с арфата край едно изворче, яви ми се изневиделица една фея, сложи в ръката ми една „Берета“, модел 92, и ми каза да съм застрелял с тренировъчна цел ей оня там бял заек.

— Стига си ме будалкал.

Бръчиците покрай устата на Тамару леко се вдълбочиха.

— Никога не се будалкам. Така или иначе, и официалното въоръжение, и униформите на полицията бяха сменени преди две години. През пролетта. Горе-долу по сегашното време. Това задоволява ли те като отговор?

— Преди две години — каза Аомаме.

Тамару пак я изгледа косо:

— Виж какво, ако те мъчи нещо, най-добре е да ми кажеш. Да са ти се пресекли някъде пътищата с полицията?

— Не става дума за това — размаха двете си ръце Аомаме да разсее съмненията му. — Просто ми беше интересно това с униформата. Кога са я сменили.

Последвалото мълчание доведе разговора им до естествен край. Тамару пак протегна дясната си ръка.

— Та много се радвам, че всичко мина така гладко.

Аомаме пое десницата му. Ясно му е, рече си. Че след трудна задача, при чието изпълнение си рискувал живота си, имаш нужда от топлата, тиха подкрепа, която придружава допира с човешка плът.

— Вземи си почивка — каза Тамару. — Понякога се налага да поспреш, да поемеш въздух и да изпразниш мозъка си. Хвани някоя гадже и го заведи на остров Гуам например.

Аомаме стана, метна чантата през рамо и оправи качулката на суичъра. И Тамару се изправи. Изобщо не можеше да се каже, че е висок, но застанеше ли прав, все едно от земята се вдигаше каменен зид. Могъществото му винаги я изненадваше.

Той не отместваше очи от отдалечаващия й се гръб. А и тя през цялото време усещаше, че я гледа. Затова и държеше брадичката си прибрана, гърба изправен и пристъпваше стегнато по една невидима права линия. Но вътре в себе си, където очите му не стигаха, беше объркана. Едно след друго ставаха напълно неизвестни й събития в напълно непознати й места. До съвсем скоро светът беше в ръцете й, без сътресения и катаклизми. Но вече бе почнал да се разпада.

Престрелка край езерото Мотосу? „Берета“, модел 92?

Какво й става? Изключено бе Аомаме да е пропуснала толкова важни новини. Но явно световната система съвсем се е объркала. Докато крачеше, мозъкът й вреше и кипеше. Каквото и да е станало, длъжна бе да предприеме мерки, че светът й да се нормализира, да си възвърне логичността. И то незабавно. Иначе току-виж се случили някакви чудати работи.

Нищо чудно Тамару да виждаше вътрешната й обърканост. Бе предпазлив човек с превъзходна интуиция. Но и много опасен. Тамару изпитваше най-дълбоко уважение и преданост към своята работодателка. Готов бе на всичко, за да я защити. Аомаме и Тамару отчитаха взаимно способностите на другия и се харесваха — или поне така изглеждаше. Но решеше ли той, че по една или друга причина работодателката му няма повече изгода от съществуването на Аомаме, не би се поколебал да я очисти. Не че Аомаме не би го оправдала. Та нали това му е работата.

Щом стигна до отсрещната страна на градината, портата се отвори. Аомаме хвърли възможно най-сърдечната си усмивка на охранителната камера, та дори и махна леко с ръка, все едно от нищо не е притеснена. В мига, в който излезе, вратата бавно се затвори зад гърба й. Докато слизаше по стръмния склон на Адзабу, се напъна да подреди мислите си и да си състави подробен, пълен списък на бъдещите си действия.

Осма глава

(Тенго): Срещи с нови хора на нови места

За повечето хора неделя сутрин е време за почивка. През цялото си детство обаче Тенго нито веднъж не си бе представял неделните сутрини като време за удоволствия. Напротив — потискаха го. Дойдеше ли уикендът, цялото му тяло се отпускаше и започваше да го боли и апетитът му секваше. На Тенго неделята му приличаше на някаква деформирана луна, от която се вижда само обратната страна. Не можем ли да минем без недели, чудеше се често като малък. Колко хубаво би било да ходиш на училище всеки ден, без прекъсване! Дори се молеше да не дойде неделята, макар молитвите му така и да не се сбъдваха. И сега, на зряла възраст, в неделя сутрин се събуждаше, обзет от необясними мрачни чувства. Чуваше как скърцат ставите му и му се повръщаше. Тази реакция спрямо неделите отдавна се бе просмукала в сърцето му, може би в някоя дълбока, несъзнавана област.

Бащата на Тенго бе инкасатор; събираше абонаментната такса за Ен Ейч Кей — квазидържавната японска радио- и телевизионна мрежа — и водеше Тенго със себе си, докато обикаляше от врата на врата. Обиколките им започнаха още преди Тенго да беше тръгнал на детска градина и продължиха до края на пети клас, без нито един уикенд почивка освен в онези недели, когато в училището имаше някакво мероприятие. Баща му го вдигаше в седем, караше го да измие хубаво лицето си със сапун, преглеждаше му ушите и ноктите, обличаше му най-чистите (но и най-скромните) дрехи, които имаше, и му обещаваше за награда да го почерпи с нещо страшно вкусно.

Тенго нямаше никаква представа дали и другите инкасатори на Ен Ейч Кей работят през уикендите и по празници, но поне за своя баща бе сигурен, че го прави. И че го вършеше с повече от обичайния си ентусиазъм, понеже в неделя улавяше хора, които през седмицата обикновено ходеха на работа.

Баща му го водеше със себе си по няколко причини. Първо, нямаше как да остави детето само у дома. През делниците и в събота можеше да го остави в забавачката или в училището, но в неделя те не работеха. Второ, смяташе, че е важно един баща да запознае сина си със своята работа, та детето отрано да е наясно как точно биват задоволявани ежедневните му нужди и да се научи да цени труда. Щом станал достатъчно голям да разбира каквото и да било, бащата на Тенго тръгнал да работи на полето, независимо дали било неделя, или не, та дори го и изкарвали от училище през най-усиления период за полска работа. Така че за него този стил на живот беше даденост.

Третата и последна причина бе и най-меркантилната и именно тя остави най-дълбоките рани в сърцето на Тенго. Баща му прекрасно си даваше сметка, че присъствието на детето улесняваше работата му. Много по-трудно се отговаряше на човек, повел за ръчичка невръстно дете: „Не желая да плащам. Махайте се“. Пред вперения нагоре в тях поглед на детенцето и най-неотзивчивите скланяха да си платят; по тази причина оставяше най-трудните адреси за в неделя. Тенго усети от самото начало каква роля му се възлага и я мразеше от вдън душа. Но в същото време бе наясно, че трябва да влага всичките си усилия, за да е доволен баща му. Със същия успех можеше да е и дресирано маймунче. Задоволството на бащата се проявяваше в по-доброто му отношение към Тенго през този ден.

Единственото му спасение бе във факта, че районът на баща му бе доста отдалечен от дома им: живееха в жилищно предградие на Ичикава, а бащините маршрути бяха в центъра на града, в друг училищен район. Та не им се налагаше поне да посещават домовете на другарчетата му от детската градина и основното училище. Е, случваше се, докато вървяха из централния търговски район, да мярнат някой негов съученик. Тогава Тенго се скриваше зад гърба на баща си, да не го видят.

Бащите на повечето му съученици пътуваха всеки ден до службите си в центъра на Токио. За тях Ичикава си оставаше част от Токио, която само по някаква случайност принадлежи към префектурата Чиба. В понеделник сутрин съучениците му разправяха въодушевено къде са ходили и какво са правили в неделния ден. А тях ги водеха по увеселителни паркове, зоологически градини и бейзболни мачове. Лятос ходеха да плуват, а през зимата — да карат ски. Бащите им ги разхождаха с колите си или ги извеждаха на излети. И те с огромно вълнение споделяха изживяното и си обменяха информация за непознати места. Тенго нямаше какво да каже. Не го водеха по туристически обекти или увеселителни паркове. В неделите от сутрин до вечер с баща му звъняха на вратите на непознати хора, свеждаха смирено глави и събираха парите на онези, които им отваряха. Ако някой откажеше да плати, баща му го удряше на заплахи или молби. Продължаваше ли да се опъва някой, отпочваше кавга и сегиз-тогиз ги кълнеше като крастави псета. Изобщо — изживявания, каквито Тенго не желаете да споделя със съучениците си.

Но когато стана третокласник, това, че баща му е инкасатор на Ен Ейч Кей, се разчу. Сигурно някой ги бе видял да обикалят по къщите. Така както по цял ден вървеше подир баща си из целия град, нямаше начин някой да не ги съзре (особено откакто бе наедрял и вече не можеше да се крие зад бащиния си гръб). Даже се учудваше, че това не бе станало и по-рано.

И оттогава лепнаха на Тенго прякора Ен Ейч Кей. Без да ще, стана нещо като чужденец в обществото от деца от средната класа с родители чиновници. Много от нещата, които те приемаха за даденост, му бяха непознати. Живееше по друг, различен начин, в друг, различен свят. Бележките му бяха отлични, спортните му качества — също. Бе голям и силен и учителите обичаха да работят с него. Така че, макар и „чужденец“, никога не бе изхвърлен от класа. Напротив, в повечето случаи се отнасяха към него с уважение. Но случеше ли се някое момче да го покани да отидат някъде или да им отиде на гости в неделя, налагаше му се да отказва. Нямаше смисъл да съобщава на баща си: „Ще се съберем няколко момчета в неделя в къщата на еди-кого си“. И постепенно спряха изобщо да го канят. А той осъзна по някое време, че не принадлежи към нито една група. Винаги беше сам.

Неделните инкасаторски обиколки бяха желязно правило: никакви изключения, никакви промени. Баща му не приемаше никакви извинения като настинка, силна кашлица, висока температура или разстроен стомах. В такива дни, докато се тътреше подир баща си, направо му идеше да се строполи някъде и да умре. Да види тогава баща му докъде го е докарал и да се замисли дали не е прекалено строг. Но за хубаво или за лошо, Тенго имаше здрава физика по рождение. Независимо от температурата, стомашните болки или повдигането извървяваше дългия маршрут с баща си, без нито веднъж да падне, да припадне или да се оплаче.

* * *

Бащата на Тенго се бе върнал, напълно обеднял, от Манджурия след края на войната, през 1945 г. Трети син в семейството на земеделец в отрудената област Тохоку, беше се включил в група изполичари, които се преселиха в Манджурия през 30-те години с приятели от родната им префектура. Нито един от тях не вярваше изцяло на твърденията на управниците, че Манджурия била земен рай с безкрайни плодородни земи, готов да осигури охолен живот на всеки новодошъл. Достатъчно акъл имаха да осъзнаят, че „рай“ няма никъде. Но бяха бедни и гладни. Останеха ли си у дома, не можеха да разчитат на нищо освен на мизерно съществувание на границата на глада. Времената бяха ужасно тежки, а безработицата — огромна. В градовете шансовете да си намериш прилична работа бяха нулеви. На практика единственият начин да оцелееш бе да прекосиш морето до Манджурия. Като усвояващи нови земи фермери ги обучиха да боравят елементарно с огнестрелно оръжие в случай на нужда, дадоха им минимални сведения за условията за земеделие в Манджурия, изпратиха ги с три вика „ура“ от село, а после от пристанището Далиен ги прекараха с влак до едно място в близост до границата между Манджурия и Монголия. Там им дадоха по един участък, сечива и леко оръжие и се заеха заедно да обработват земята. Почвата бе слаба и камениста, а през зимата всичко замръзваше. Понякога им се налагаше да се прехранват с бездомни кучета. И все пак, с подкрепа от правителството през първите няколко години, успяха все някак си да преживеят.

Животът им тъкмо бе започнал да се стабилизира, когато през 1945 г. Съветският съюз наруши договора за неутралитет с Япония и предприе масирано нашествие в Манджурия. Приключила с бойните действия на европейския фронт, съветската армия използва транссибирската жп магистрала да прехвърли в Далечния изток огромна военна сила, готова да премине границата. Бащата на Тенго очакваше това да стане; получил бе тайно сведения за назряващата ситуация от един правителствен чиновник, с когото се беше сприятелил покрай някаква далечна роднинска връзка. Човекът му подшушна, че отслабналата японска армия в Гуандун не е способна да отблъсне подобно нашествие, та да има готовност да се спасява с дрехите на гърба си при първа възможност — и колкото по-скоро, толкова по-добре. В мига, в който чу, че съветската армия е нарушила границата, яхна коня, отпраши в галоп до най-близката жп гара и успя да се метне на предпредпоследния влак за Далиен. Единствен той от всичките му другари фермери се добра до Япония преди края на годината.

След войната отиде в Токио и се опита да се прехранва с черноборсаджийство и като дърводелски чирак, но нищо не се получи. Едва устиска жив. Работеше като носач в магазин за алкохолни напитки в квартала с увеселителни заведения Асакуса, когато случайно срещна стар познат от манджурската авантюра — чиновника, който го бе предупредил за надвисналото съветско нашествие. Човекът първоначално се прехвърлил на работа в пощенската служба на японската марионетна държава Манчукуо, а след като се прибрал в Япония, заел предишната си длъжност в министерството на съобщенията. Изглежда, бащата на Тенго му бе симпатичен, понеже му беше селски, а и не се плашеше от работа. Покани го да похапнат.

И когато разбра, че бащата на Тенго не успява да си намери прилична работа, го попита дали не би станал инкасатор на абонаментните такси за Ен Ейч Кей. Можел да го препоръча на свой приятел в съответния отдел. Бащата на Тенго прие с радост. Нямаше никаква представа какво е това Ен Ейч Кей, но бе готов на всичко, стига да му гарантираше постоянен доход. Човекът му написа препоръчително писмо и дори му стана поръчител, с което улесни назначаването му за инкасатор. Обучиха го и му дадоха униформа и норма. По онова време хората едва почваха да се свестяват от шока на военното поражение и да търсят поне малко развлечения в трудното битие. Радиото бе най-достъпната и най-евтина форма на забавление; а следвоенното радио, което предлагаше музика, комедии и спортни предавания, бе несравнимо по-популярно от предвоенния си предшественик, когато в ефира звучаха единствено ентусиазирани призиви за патриотична саможертва. И Ен Ейч Кей се нуждаеше от много хора, които да ходят от врата на врата да събират абонаментната такса.

Бащата на Тенго се залови въодушевено за работа. Основните му предимства бяха яката фигура и упоритостта в борбата с неуспехите. Та нали, откакто се помнеше, не се бе наяждал като хората. Човек като него най-малко щеше да се уплаши от събирането на такси за Ен Ейч Кей. Окото му не трепваше и пред най-злите ругатни. А в същото време изпитваше удоволствие, че принадлежи към една гигантска организация, нищо че бе сред най-нисшите й труженици. Цяла година изкара на комисиона, без никакви социални осигуровки; получаваше единствено процент от събраните средства, но ефективността и отношението му към работата така изпъкваха, че го включиха без пробен срок в редовете на редовните служители — почти безпрецедентен случай в Ен Ейч Кей. Голяма роля в това отношение изиграха превъзходните му успехи в един особено тежък инкасаторски район, но от значение бе и влиянието на поръчителя му — служителя в министерството на съобщенията. Скоро след това го назначиха на основна заплата плюс режийни. Уреди се със служебно жилище и се включи в медицинската каса. Разликата в обслужването бе не по-малка от разликата между деня и нощта. По-голям късмет не бе вадил през целия си живот. Другояче казано, успял бе най-сетне да се добере до най-ниското стъпало в служебната стълбица.

На Тенго му беше писнало да слуша до безкрай тази история. Баща му никога не му беше пял приспивна песничка, нито му беше чел детска книжка преди лягане. Вместо това разправяше за кой ли път на сина си собствените си преживявания — от израстването му в една сиромашка ферма в Тохоку до крайния (и неизбежен) щастлив край, в който станал щатен инкасатор на абонаментни такси за Ен Ейч Кей.

Баща му умееше да разказва. Тенго нямаше как да отсее фактите от измислиците, но разказите поне бяха свързани и непроменящи си. Не преливаха от дълбокомислия, но затова пък подробностите бяха живи и ярко оцветяваха бащините приказки. Имаше и смешни истории, и трогателни истории, и изпълнени с насилие истории. Случваха се и невероятни, пресилени истории, както и такива, на които Тенго не успяваше да улови нишката въпреки многократните повторения. Ако трябваше един живот да се оцени по колоритността и разнообразието на епизодите му, сигурно можеше да се заключи, че баща му е имал една изключително богата посвоему биография.

Но щом стигнеха до периода след назначаването му за щатен служител в Ен Ейч Кей, бащините разкази изведнъж губеха всякакъв колорит и реалност. Липсваха им както подробности, така и цялостност, все едно за бащата те бяха допълнителни епизоди, незаслужаващи да бъдат описвани. Запознал се с една жена, оженили се и им се родило дете — сиреч Тенго. Няколко месеца след като родила Тенго, майка му се поболяла и споминала. Оттогава баща му го бил отгледал сам, без да се ожени повторно, само се трудел за Ен Ейч Кей. Край.

И нито дума за това как се е запознал с майка му и как са се оженили, що за жена е била, от какво е умряла (дали не е било свързано със самото му раждане?), лесно ли е умряла, или се е мъчила — баща му не споменаваше почти нищо по тези въпроси. А ако Тенго се опиташе да го разпитва, баща му просто отбягваше въпроса му и в крайна сметка никога не му отговаряше. В повечето случаи тези въпроси му разваляха настроението и той млъкваше. От майката на Тенго не бе останала нито една снимка, дори от сватбата им.

— Нямахме пари за истинска сватба — беше казал баща му, — а и аз си нямах фотоапарат.

Но по принцип Тенго не вярваше на бащиното минало. Явно баща му криеше фактите и досъчиняваше биографията си. Майка му изобщо не беше умряла само няколко месеца след раждането на Тенго. В единствения спомен, който му бе останал от нея, тя беше все още жива, когато той бе на годинка и половина. И бе съвсем близо до кошчето, в което той спеше, в обятията на мъж, който не бе баща му.

Майка му си сваляше блузата, смъкваше презрамките на комбинезона си и даваше на онзи, който не бе баща му, да смуче зърната на гърдите й. Тенго спеше току до тях и те чуваха дишането му. Но в същото време Тенго и не спеше. А наблюдаваше майка си.

Такава беше снимката на майка му в неговите спомени. Сцената с времетраене от десет секунди се бе врязала с кристална яснота в паметта му. И беше единствената конкретна информация, която притежаваше за майка си — единствената оскъдна връзка между нея и съзнанието му. Свързваше ги като някаква хипотетична пъпна връв. Мозъкът му плаваше в околоплодната течност на паметта и се ослушваше да долови някое ехо от миналото. А пък баща му изобщо не знаеше, че такава ярка сцена се е запечатала в съзнанието на Тенго, нито че като крава на полето Тенго постоянно повръща фрагменти от тази сцена, преживя ги и черпи от тях основни хранителни вещества. Всеки един — баща и син — бе сграбил в дълбока тъмна прегръдка своите си тайни.

* * *

Бе ведро, приятно неделно утро в средата на април. Мразовитият ветрец обаче напомняше колко е лесно ходът на сезоните да се обърне наопаки. Върху тънкото черно поло Тенго бе облякъл вълнено сако, останало му от студентските години. Под него бе обул бежов памучен панталон и кафяви велурени обувки хъш пъпис. Обувките му бяха сравнително нови. Повече от това не можеше да се изтупа.

Когато стигна до предния край на перона за влаковете, заминаващи от гара Шинджуку по линията Чуо, завари чакащата го вече Фука-Ери, седнала сама, абсолютно неподвижно на една пейка, вперила нанякъде присвитите си очи. Облечена бе в басмена рокличка, предназначена за средата на лятото. Върху роклята носеше дебела тревистозелена зимна жилетка, а босите й крака бяха обути в избелели сиви гуменки — необичайна комбинация за сезона. Роклята бе прекалено тънка, а жилетката — прекалено дебела. На нея обаче тоалетът не изглеждаше съвсем неуместен. Може пък с това несъответствие да даваше израз на особения си мироглед. Не бе изключено. Но по-вероятно бе да си е подбрала облеклото наслуки, без много да му мисли.

Не четеше вестник или книга, нито слушаше уокмен; просто седеше с устремени нанякъде големи черни очи. Може би гледаше нещо конкретно, а можеше и нищо да не вижда. Може би си мислеше за нещо, или пък не си мислеше за нищо. Отдалече приличаше на реалистична скулптура от някакъв специален материал.

— Отдавна ли ме чакате? — попита Тенго.

Фука-Ери го погледна и завъртя глава съвсем леко, само на сантиметър-два. Очите й имаха свеж, копринен блясък, но както винаги без забележимо изражение. Видът й бе на човек, нежелаещ да разговаря в момента с когото и да било, затова Тенго се отказа от всякакви опити да начене разговор и седна на пейката до нея, без да каже нито дума.

Когато влакът дойде, Фука-Ери се изправи и двамата се качиха. В почивния ден нямаше много пътници в бързия влак, който отиваше чак до планините Такао. Тенго и Фука-Ери седяха един до друг и безмълвно гледаха прелитащия през отсрещното стъкло градски пейзаж. Както винаги, Фука-Ери нищо не казваше и Тенго продължи да мълчи. От време на време тя придърпваше яката на жилетката, сякаш се подготвяше за нахлуване на леден въздух, и гледаше право пред себе си с оформени в идеално права линия устни.

Тенго извади книжката джобен формат, която си бе взел, и се зачете, но след известно колебание скоро я затвори. Прибра я в джоба си, опря лакти в коленете си и също се втренчи пред себе си. Възприе и позата на Фука-Ери, като да й прави компания. Понечи да използва времето за размисъл, но не се сещаше за какво да размишлява. Понеже се бе съсредоточил върху пренаписването на „Въздушната какавида“, мозъкът му, изглежда, не допускаше никакви свързани мисли. В дъното на съзнанието му имаше само топка оплетени нишки.

Гледаше летящия покрай прозорците пейзаж и слушаше монотонното тракане на колелетата. Линията Чуо вървеше право на запад, сякаш следваше нарисувана върху картата черта. А пък и май бе излишно да се каже „сякаш“ — сигурно точно така са постъпили, когато са я трасирали преди стотина години. В тази част на равнинната област Канто нямаше нито едно заслужаващо вниманието топографско препятствие, поради което бяха построили железопътна линия без нито една видима крива, изкачване, спускане, мост или тунел. И тогава не им бе потрябвало нищо повече от една чертожна линия, та сега влаковете просто се движеха по една идеална права към планините на запад.

По някое време Тенго се унесе. Събуди го полюшкването на влака, който намаляваше ход, за да спре на гара Огикубо — на не повече от десет минути път от Шинджуку — съвсем кратка дрямка. Фука-Ери си седеше в същата поза, загледана право пред себе си. Тенго нямаше ни най-малка представа в какво всъщност се е загледала. Но ако се съдеше по съсредоточения й вид, нямаше намерение скоро да слиза.

— Какви книги обичаш да четеш? — попита я Тенго след нови десет минути, когато вече минаваха през Митака. Зададе й въпроса не само от скука, но и понеже поначало му се искаше да разбере какви са читателските й предпочитания.

Фука-Ери се извърна за миг към него, после пак се загледа напред.

— Не чета книги — отговори му съвсем просто.

— Изобщо?

Бързо му кимна.

— Книгите никак не те интересуват, така ли?

— Много време отнемат.

— И не четеш, понеже нямаш време? — Не беше сигурен, че я е разбрал правилно.

Фука-Ери гледаше право напред и не пожела да отговори. Позата й обаче му подсказваше, че не възнамерява да отрича догадката му.

Че за четенето е нужно време, е поначало вярно. Не е като да гледаш телевизия или, да кажем, да прелистваш манга. Четенето на книга е дейност, която има определена продължителност и която заема сравнително дълъг отрязък от време. В изказването на Фука-Ери обаче „отнемането на време“, изглежда, включваше някакъв нюанс, съществено различен от горните баналности.

— Под „отнемане на време“ имаш предвид, че ти отнема много време, така ли?

— Много — обяви Фука-Ери.

— Повече, отколкото на останалите хора?

Фука-Ери кимна рязко.

— Но това сигурно ти създава проблеми в училище. Нали ви карат да четете сума ти книги.

— Правя се, че съм ги чела — отвърна студено Фука-Ери.

Нещо почука злокобно в главата на Тенго. Искаше му се да не му обърне внимание, но нямаше как: длъжен бе да узнае истината.

— Да не би да имаш предвид, че страдаш от дислексия?

— Дислексия ли?

— Затруднения при четене и писане. Трудност при разчитане на написаното на страницата.

— Споменаваха за такава дис…

— Кой спомена?

Тя леко сви рамене.

— Да разбирам ли — продължи Тенго, като се мъчеше да намери правилните думи, — че това нещо го имаш от малка?

Фука-Ери кимна.

— Което обяснява, че почти никакви романи не си прочела.

— Сама.

И което обяснява защо в творчеството й не се долавя влиянието на установени майстори на перото. Абсолютно логично.

— „Сама“, казваш, не си ги чела.

— Друг ми ги е чел.

— Чели са ти ги на глас баща ти или майка ти?

Фука-Ери не му отговори.

— Може и да не можеш да четеш, но с писането се оправяш доста добре, мен ако ме питаш — каза Тенго с нарастващо предчувствие.

Фука-Ери пак завъртя глава.

— И писането отнема време.

— Много време ли?

Фука-Ери пак вдигна леко рамене. Сиреч „да“.

Тенго се намести на седалката.

— Което вероятно означава, че не си написала сама текста на „Въздушната какавида“.

— Не аз.

Тенго изчака няколко секунди. Няколко трудни секунди.

— А кой я написа?

— Адзами — отвърна му.

— Коя Адзами?

— С две години по-малка.

Нова кратка пауза.

— Значи другото момиче е написало „Въздушната какавида“ от твое име.

Фука-Ери кимна, сякаш ставаше дума за абсолютно нормално нещо.

Зъбчатите колела забръмчаха в главата на Тенго.

— С други думи, ти диктуваше, а Адзами записваше. Така ли?

— На клавиатурата, после го разпечатваше — поясни Фука-Ери.

Тенго прехапа устна и се помъчи да подреди малкото добити с труд факти. И след като ги подреди, я попита:

— Иначе казано, Адзами е тази, която е разпечатала ръкописа и го е изпратила в списанието за конкурса „Нов писател“, вероятно без твое знание. И тя му е измислила заглавието „Въздушната какавида“.

Фука-Ери килна глава по начин, който не му казваше ясно нито „да“, нито „не“. Но не го опроверга. Което трябваше да рече, че, общо взето, е на прав път.

— Тази Адзами твоя приятелка ли е?

— Живее с мен.

— Твоя сестричка ли е?

Фука-Ери завъртя глава.

— Дъщеря на Професора.

— На Професора — каза Тенго. — Да не искаш да кажеш, че и този Професор живее у вас?

Фука-Ери кимна. Един вид „Защо питаш за нещо, което е очевидно?“.

— Значи, човекът, с когото ми предстои да се срещна, е въпросният Професор, така ли?

Фука-Ери се обърна към Тенго и го изгледа за миг така, както се гледа придвижването на далечен облак или се мисли как да се постъпи с трудно поддаващо се на дресировка куче. След което кимна.

— Отиваме на среща с Професора — каза с безизразен тон.

Разговорът им стигна по този начин до условен край. Пак спряха да си приказват и само наблюдаваха, седнали един до друг, прелитащия през отсрещния прозорец градски пейзаж. По плоската, неотличаваща се с нищо земя се редяха до безкрай неотличаващи се с нищо къщи, насочили като безбройни насекоми към небето пипалата на безбройните си телевизионни антени. Дали всички тези хора са си платили абонаментната такса на Ен Ейч Кей? Тенго често се сещаше в неделите за радиотелевизионните такси. Не го правеше умишлено; просто нямаше избор.

* * *

Днес, в прекрасното ясно априлско утро, наяве бяха излезли няколко не съвсем приятни факта. Първо, че самата Фука-Ери не е написала „Въздушната какавида“. Ако приемеше за чиста монета думите й (а дотук нямаше причина да се усъмни в тях), Фука-Ери само е диктувала разказа, а писането е извършило друго момиче. Като производствен процес нямаше никаква разлика в сравнение с някои от най-великите творби в японската литературна история, като „Коджики“[27], да речем — легендарната хроника за управляващата династия, или колоритните разкази за войнствените самурайски кланове от дванадесети век — „Сказание за Хейке“[28]. Макар да облекчаваше донякъде чувството му за вина, свързано с презаписването на „Въздушната какавида“, в същото време този факт правеше поначало сложното положение далеч по-безизходно.

На всичко отгоре Фука-Ери страдаше от тежка дислексия и не бе способна да прочете дори една книга по нормален начин. Тенго си преговори наум онова, което знаеше за дислексията. Слушал бе лекции на тази тема в университетските часове по педагогика. По принцип страдащият от дислексия може и да чете, и да пише. Проблемът няма нищо общо с интелигентността. Просто се нуждае от повече време за четене. Един кратък пасаж не би затруднил четящия, но колкото по-дълго е четивото, толкова повече се затрудняват способностите на читателя да смила информацията, докато накрая съвсем губи нишката. Престава да прави връзка между буквата или йероглифа и значението им. Това са най-общите симптоми на дислексията. Причините и досега не са напълно известни, но никой не се изненадва, ако в една класна стая има едно или две страдащи от дислексия деца. Айнщайн е имал дислексия, Томас Едисън и Чарли Мингъс — също.

Тенго нямаше представа дали на всички страдащи от дислексия им е еднакво трудно да четат и да пишат, но явно при Фука-Ери случаят бе точно такъв. Изпитваше еднакво затруднение и в двата случая.

Какво ли ще каже Комацу, като научи? Тенго неволно въздъхна. Това седемнадесетгодишно момиче имаше дислексия по рождение и не бе в състояние нито да чете книга, нито да напише по-дълъг пасаж. Дори в разговорите си изказваше само по едно изречение (ако приемеше, че не го прави нарочно). Невъзможно е да превърнеш такъв човек в професионален писател (дори само за пред хората). Дори да успее Тенго да пренапише „Въздушната какавида“, да вземе тя наградата „Нов писател“, да излезе като книга и да заслужи хвалебствията на критиката, няма начин да успеят вечно да заблуждават читателската публика. В началото номерът може и да мине, но много скоро народът ще започне да усеща, че „нещо не е като света“. И ако на този етап истината се разчуе, с всички участници ще е свършено. Писателската кариера на Тенго на практика ще е приключила, преди да е започнала.

Няма начин да пробутат подобен дефектен заговор. От самото начало усещаше, че стъпват върху съвсем тънък лед, но вече си даваше сметка, че това е меко казано. Още не са стъпили като хората върху леда, а той започна да се пука. Не му оставаше друго, освен да се обади на Комацу и да го уведоми: „Оттеглям се от този план. Прекалено опасен е за мен“. Така би постъпил и всеки друг разумен човек.

Но щом се замисли за „Въздушната какавида“, Тенго изпадна в раздвоение. Колкото и опасен да бе планът на Комацу, на този етап бе изключено да спре с преработката на повестта. Трябвало е да се откаже, преди да започне работата си върху нея, но сега и дума не можеше да става. Затънал бе до шия в нея. Дишаше въздуха на нейния свят и привикваше с притеглянето й. Същността на повествованието го бе пронизала до мозъка на костите му, до дълбините на вътрешностите му. Повестта вече го умоляваше да я преработи: усещаше как го зове да й помогне. А това само Тенго можеше да стори. Тази работа си заслужаваше усилията му и просто не можеше да не я свърши.

Седнал във влака, Тенго притвори очи и затърси отговор как да се справи със ситуацията. Но отговор не му се явяваше. Изключено бе раздвоен и объркан човек да стигне до някакъв разумен извод.

— Адзами буквално ли записва всичко, което й кажеш? — попита Тенго.

— Точно каквото й кажа.

— Ти говориш, тя пише.

Но се налага да й говоря тихо.

— Защо трябва да й говориш тихо?

Фука-Ери се огледа. Вагонът бе почти празен. Наблизо, на седалка от другата страна на пътеката, седеше майка с две малки деца. Всичките явно предвкусваха някакво удоволствие, което ги очакваше. Имаше и щастливи хора на този свят.

— За да не ме чуят те — промълви тихо Фука-Ери.

— Кои „те“? — попита Тенго. От разфокусирания поглед на Фука-Ери му беше ясно, че тя няма предвид майката с децата. А му говори за определени хора, които познава много добре, за разлика от Тенго.

— Кои „те“? — попита отново, снишил и той глас.

Фука-Ери не му отговори, но между веждите й се появи тънка бръчица. Устните й бяха стиснати.

— Като казваш „те“, за човечетата ли става дума?

Пак никакъв отговор.

— „Те“ могат ли да ти се разсърдят, ако повестта ти бъде отпечатана, пусната в продажба и хората вземат да говорят за тях?

Фука-Ери не отговори и на този въпрос. Погледът й си остана нефокусиран. Той я изчака, за да се убеди, че отговор няма да последва, после й зададе друг въпрос:

— Защо не ми разкажеш за тоя твой „професор“? Що за човек е?

Фука-Ери го изгледа озадачено, един вид „Какви ги приказва пък този?“. После каза:

— Професора ще го видиш.

— Вярно — рече Тенго. — Абсолютно си права. Така или иначе, предстои ми да се запознаем. Ще го видя и сам ще направя преценка.

На гарата в Кокубунджи се качиха група възрастни в планинарски екипи. Бяха десетима на брой — пет мъже и пет жени, на около седемдесет години. Носеха раници и шапки и бъбреха като ученичета. Всеки си носеше манерка с вола, едни — окачени на колана, други — пъхнати в джоб на раницата. Тенго се зачуди дали и той някой ден ще доживее до тази възраст с подобна радост. После завъртя глава. Няма начин. Представи си как старците стоят гордо на някой планински връх и отпиват вода от манерките.

* * *

Въпреки малкия си ръст човечетата изпиваха изумителни количества вода. Предпочитаха дъждовната и изворната пред чешмяната. Поради което момиченцето денем черпеше вода от близкото поточе и им я даваше да я пият. Когато валеше, събираше дъжда в кофа, понеже човечетата предпочитаха дъждовната вода пред онази от поточето. А те й бяха благодарни за добротата й.

Тенго усети колко трудно му е да се съсредоточи върху една определена мисъл. Това не беше хубав признак. Усещаше наченките на някакво вътрешно объркване. Някъде на емоционално ниво у него се зараждаше злокобна пясъчна буря. Често му се случваше в неделите.

— Някакъв проблем ли има — попита Фука-Ери с равна интонация. Изглежда, усещаше напрежението у Тенго.

— Съмнявам се, че ще успея.

— В кое?

— Да кажа онова, което искам.

— Да кажеш онова, което искаш да кажеш — попита Фука-Ери.

Май се затрудняваше да разбере смисъла на думите му.

— На Професора.

— Да кажеш онова, което искаш да кажеш на Професора — повтори тя.

След известно колебание Тенго си призна.

— Боя се, че нещата няма да се развият гладко. Че всичко ще се разпадне.

Фука-Ери се извърна на седалката и впери поглед право в Тенго.

— Боиш се — попита.

— От какво се боя ли? — парафразира Тенго въпроса й.

Тя кимна безмълвно.

— Вероятно се боя от нови запознанства. Особено в неделя сутрин.

— Защо в неделя — попита Фука-Ери.

Тенго взе да се изпотява под мишниците. Усети някакво задушаващо стягане в гърдите. Да се запознава с нови хора и да му натрапват нови неща. А те да заплашват сегашното му съществувание.

— Защо в неделя — попита пак Фука-Ери.

Тенго си спомни неделите от детството му. След като обикаляха по цял ден, баща му го отвеждаше в ресторанта срещу гарата и му казваше да си поръча каквото иска. Това му беше нещо като награда и на практика представляваха единствените случаи, в които пестеливото семейство се хранеше навън. Баща му си поръчаше една бира (макар поначало да не пиеше). Въпреки щедростта му в такива случаи Тенго не изпитваше никакъв глад. Иначе постоянно гладуваше, но яденето в неделя никога не му се услаждаше. Да изяде всичко, което си е поръчал — а това му беше абсолютно задължение, — си беше жива мъка. Понякога насмалко не повръщаше. Такъв бе смисълът на неделята в детството на Тенго.

Фука-Ери затърси нещо в очите на Тенго. После се пресегна и го хвана за ръка. Той се постара изненадата да не се изпише по лицето му.

Фука-Ери продължи да държи нежно ръката му, докато влакът спря на гара Кунитачи малко преди края на линията. Ръката й бе неочаквано твърда и гладка, нито топла, нито студена. И бе наполовина на неговата.

— Не се бой. Тази неделя няма да е като другите — каза, сякаш произнасяше добре известен факт.

На Тенго му мина мисълта, че май за пръв път я чува да произнася две изречения едно след друго.

Девета глава

(Аомаме): Нова обстановка, нови правила

Аомаме се заби в най-близката квартална библиотека. Поиска периодичното течение на някой вестник за септември-ноември 1981 г. Библиотекарката каза, че имали такова на четири вестника — „Асахи“, „Йомиури“, „Майничи“ и „Никей“, — и я попита кой от тях предпочита. Очилатата жена на средна възраст й приличаше повече на наета почасово домакиня, отколкото на редовна библиотекарка. Не беше много пълна, но китките й бяха подути почти колкото свински бутове.

Аомаме каза, че й е все едно, понеже пишат едно и също.

— Може, но все пак вие трябва да решите кой искате — заяви жената с равен глас, целящ да предотврати всякакви по-нататъшни спорове.

И понеже и на Аомаме не й беше до разправии, напосоки спомена „Майничи“. После седна в едно сепаре, отвори тетрадката си, хвана химикалката и взе да преглежда статиите една подир друга.

В ранната есен на 1981 година не се бе случило никакво особено важно събитие. През юли бе минала сватбата на Чарлс и Даяна и остатъчните ефекти продължаваха да са налице: репортажи къде ходили, какво правили, тя как била облечена, какви накити носела. Аомаме, естествено, знаеше за сватбата, но тя никак не я интересуваше и не можеше да проумее защо хората толкова се вълнуват за съдбата на един английски принц и принцесата му. А и Чарлс не й изглеждаше толкова като принц, колкото като гимназиален учител по физика със стомашно разстройство.

В Полша движението „Солидарност“ на Лех Валенса задълбочаваше конфликта си с правителството и Съветският съюз изразяваше своята „загриженост“. По-конкретно, Съветите заплашваха, че ако полското правителство не успее да постави нещата под свой контрол, ще пратят танковете, както бяха постъпили по време на Пражката пролет през 1968 г. И тези събития си ги спомняше Аомаме, макар само в най-общи линии. И понеже знаеше, че съветското правителство се бе отказало в крайна сметка от каквато и да било намеса в тази ситуация, реши, че не й е нужно да се задълбочава в тези материали. Едно нещо обаче й направи впечатление. В направената с цел да възпре Съветите да не се намесват във вътрешните работи на Полша декларация президентът Рейгън бе цитиран да казва: „Надяваме се, че напрегнатото положение в Полша няма да обърка съвместните американо-съветски планове за създаване на база на Луната“. Създаване на база на Луната ли? За пръв път чуваше за подобен план. Макар че, като се замислеше, май бяха споменали нещо в този смисъл по новините през оная вечер — когато прави секс с оплешивяващия мъж на средна възраст от Кансай в хотела му в Акасака.

На 20 септември над 10 000 души бяха участвали в най-голямото състезание по пускане на хвърчила в света, състояло се в Джакарта. Точно тази новина й беше убягнала навремето, но и в нея нямаше нищо необичайно. Кой ще ти помни новина за гигантска надпревара с хвърчила, провела се в Джакарта преди цели три години?

На 6 октомври радикални ислямски терористи бяха извършили покушение срещу египетския президент Ануар Садат. Аомаме си спомни тази вест с нов изблик на прискърбие по адрес на Садат. Плешивата му глава открай време й харесваше, а освен това се отвращаваше от религиозните фундаменталисти. Побесняваше само като се сетеше за нетолерантния им мироглед, надутото им чувство за превъзходство и наглото налагане на възгледите им върху останалия свят. Гневът й ставаше почти неконтролируем. Но това нямаше нищо общо с проблема, пред който бе изправена в момента. Пое няколко пъти дълбоко въздух, за да се успокои, после обърна страницата.

На 12 октомври в жилищната част на район Итабаши в Токио инкасатор на абонаментни такси за Ен Ейч Кей (56-годишен) тръгнал да се надвиква с отказващ да си плати таксата студент. Извадил касапския нож, който винаги носел в куфарчето си, и наръгал студента в коремната област, като го наранил сериозно. Незабавно дошла полиция и го арестувала. Инкасаторът стоял замаян, с кървав нож в ръка. Не оказал никаква съпротива. Според един от колегите му инкасатори бил на щатна длъжност от шест години и бил изключително старателен служител с прекрасна служебна характеристика.

И за този случай Аомаме нямаше никакъв спомен. А си купуваше редовно „Йомиури“ и го изчиташе от край до край, като обръщаше особено внимание на репортажите, свързани с престъпления (а това бяха поне половината от дописките със социална тематика във вечерното издание). Нямаше начин да е пропуснала голям материал като този. Възможно бе, разбира се, нещо да й е отклонило вниманието точно в този момент, но й се струваше малко вероятно — малко вероятно, но не и абсолютно невъзможно.

Сключи вежди и се замисли върху възможността да е пропуснала новината. После си записа в тетрадката датата и най-важното от произшествието.

Инкасаторът се казваше Шиносуке Акутагава. Внушително име. Близко до това на литературния великан Рюносуке Акутагава. Но снимка на инкасатора нямаше, имаше само на намушкания от него двадесет и една годишен Акира Тагава. Тагава учел трети курс право в университета „Нихон“ и бил втора категория практикуващ фехтовка с японска сабя. Ако по време на разправията е имал в ръката си някоя бамбукова тренировъчна сабя, инкасаторът нямало да го наръга толкова лесно, но нормалните хора обикновено не държат бамбукови саби в ръце, докато разговарят с инкасатори на Ен Ейч Кей. Не по-малко вярно е и това, че нормалните инкасатори на Ен Ейч Кей не се разкарват с касапски ножове в куфарчетата си. Аомаме проследи репортажите по случая от следващите няколко дати, но никъде не прочете студентът да е умрял. Вероятно бе прескочил трапа.

На 16 октомври бе станал сериозен инцидент в каменовъглена мина в Юбари, на остров Хокайдо. В забоя на дълбочина хиляда метра избухнал пожар и над 50 миньори загинали от задушаване. Докато пламъците се качвали нагоре към повърхността, умрели още десет души. За да предотврати разпространението на огъня, компанията напълнила мината с вода, без да се осведоми предварително къде са останалите миньори. Броят на смъртните случаи стигнал до 93. Новината бе потресаваща. Каменните въглища се смятаха за „мръсен“ енергиен източник и добивът им беше опасна работа. Миннодобивните компании не бързаха да инвестират в обезопасяващи средства и условията за работа бяха ужасни. Често ставаха нещастия и белите миньорски дробове се рушаха, но в същото време въглища се търсеха от много хора и бизнеси, понеже бяха евтини. Аомаме ясно си спомняше този нещастен случай.

Последствията от минната злополука в Юбари все още занимаваха вестниците, когато Аомаме най-после намери събитието, което търсеше. Станало бе на 19 октомври 1981 г. Но Аомаме бе чула за него едва преди няколко часа, когато Тамару бе отворил дума. Просто не можеше да го повярва. Заглавието бе на първа страница на сутрешното издание, с едри букви:

ПРЕСТРЕЛКА В ЯМАНАШИ С РАДИКАЛИ:

3-МА ПОЛИЦАИ УБИТИ

Репортажът се придружаваше от голяма снимка — направен от въздуха кадър на мястото, където се бе водила битката, близо до езерото Мотосу, в планината на префектура Яманаши. Имаше и проста карта на района, намиращ се в планината, далече от застроените вилни зони около езерото. Освен това имаше портрети на тримата загинали полицаи от префектурната полиция в Яманаши. Изпратено било с хеликоптер подразделение от специалните десантни сили. Камуфлажни униформи, снайперски карабини с оптически мерници, автоматични пистолети с тъпи муцуни.

Аомаме се намръщи до краен предел. За да изрази напълно чувствата си, разтегна докрай всеки мускул на лицето си. Благодарение на това, че се намираше в сепаре, никой от останалите хора в читалнята не успя да види внезапното й преображение. После пое дълбоко въздух: всмука максимално от околния въздух, после го издуха до последната частица, като излязъл на повърхността кит, с цел да подмени всичкия въздух в белите си дробове. Звукът стресна седналия на масата зад нея гимназист; така както седеше с гръб към Аомаме, той се извърна да я види, но не каза нищо. Само се уплаши.

След като задържа разкривено лицето си за известно време, Аомаме се напъна да отпусне всеки свой лицев мускул поотделно, докато възвърне нормалното си изражение. После се помъчи да подреди мислите си, като през цялото време потракваше с горния край на химикалката по зъбите си.

Причина трябва да има. Няма начин да няма причина. Не може току-така да съм пробляла събитие от такъв мащаб, разтърсило цяла Япония. А и не е само този случай. И за наръгания от инкасатора на Ен Ейч Кей студент нищо не бях чула. Абсолютно загадъчна работа. Как съм могла да пропусна две поредни важни събития? Като се знам колко съм наблюдателна, колко съм педантична. Нещо да е накриво само с един милиметър, моментално го забелязвам. И паметта ми е силна. Благодарение на всичко това досега и една грешчица не съм допуснала, докато изпращах неколцина мъже „в отвъдното“. Благодарение на това оцелявам — на внимателното всекидневно изчитане на вестника, а като казвам „внимателно изчитане на вестника“, имам предвид, че никога не пропускам нищо, което да има макар и минимално значение.

А вестникът продължаваше още сума ти дни да отразява с подробности „инцидента на езерото Мотосу“. Силите за самоотбрана и полицията на префектура Яманаши организирали масово претърсване на околните хълмове, блокирали десет избягали екстремисти, убили трима, ранили тежко други двама и задържали четирима (сред тях се оказала и една жена). Само един останал в неизвестност. Вестникът бе пълен с репортажи от събитието, покрай което бе зарязал отразяването на случая с инкасатора на Ен Ейч Кей, пробол с нож студента от район Итабаши.

И макар никой от Ен Ейч Кей да не беше го признал, радиотелевизионната мрежа си бе отдъхнала с облекчение. Ако не се беше случило нещо като инцидента край езерото Мотосу, медиите щяха да продължат да истерясват по повод системата за събиране на такси на Ен Ейч Кей и да хвърлят съмнения върху самото естество на квазидържавния статут на корпорацията. В началото на годината в печата бе изтекла информация, че Ен Ейч Кей се поддала на натиск от управляващата либерално-демократична партия и променила съдържанието на едно специално свое предаване, посветено на аферата „Локхийд“[29]. Вследствие на тези разкрития голяма част от нацията бе взела — съвсем оправдано — да се съмнява в автономността на позициите на Ен Ейч Кей и да поставя под въпрос политическото й безпристрастие. А това на свой ред бе подсилило гражданската кампания срещу плащането на абонаментни такси за предаванията й.

Иначе Аомаме си спомняше съвсем ясно другите събития, инциденти и нещастия, които бяха станали по онова време, и знаеше, че е чела навремето във вестника за тях. Паметта й й изневеряваше единствено по отношение на инцидента край езерото Мотосу и случая с инкасатора на такси на Ен Ейч Кей. Но защо? Как може в паметта й да не е останала и трошица спомен само от тези две събития? Дори да приемем, че става дума за някаква неизправност в ума ми, нима е възможно да съм заличила идеално само тези две неща, а да съм оставила непокътнато всичко друго?

Аомаме затвори очи и притисна слепоочията си с пръсти с всичка сила. Ами ако подобно нещо е всъщност възможно? Да не би в мозъка ми да се заражда някаква функция за пресъздаване на реалността, която избира конкретни новинарски събития и ги покрива с черен плащ, та да не мога да си ги представя или спомня? Такъв ли е случаят с въвеждането на новите полицейски униформи и пистолети, създаването на американо-съветската лунна база, намушкването на студента от инкасатора на Ен Ейч Кей, бурната престрелка край езерото Мотосу между групата екстремисти и специалните подразделения на силите за самоотбрана? Добре де, но кое свързва всички тези неща?

Нищо.

Или поне аз не го виждам.

Докато мозъкът й работеше като бесен, Аомаме не спираше да почуква по зъбите си с върха на химикалката.

Доста време мина, преди да й хрумне мисълта: А как биха изглеждали нещата от друга гледна точка? Ако проблемът не е у мен, а в света около мен? Ако аномалията се причинява не от моето съзнание или мисъл, а от някаква необяснима сила, която е накарала околния свят да се промени?

Колкото повече я обмисляше, толкова по-естествена и се струваше тази втора нейна хипотеза, тъй като и при най-старателното търсене, не намираше някаква празнота или изкривяване в ума си.

При което тя взе, че доразви своята хипотеза:

Сбъркана съм не аз, а светът.

Край. Въпросът е решен.

В определен момент познатият ми свят или е изчезнал, или се е оттеглил, а на негово място е дошъл друг свят. Както се преминава по друг коловоз. С други думи, съзнанието ми, тук и сега, принадлежи към миналия свят, но самият свят вече се е променил в нещо друго. Дотук действителните промени в рамките на този процес са ограничени на брой. Повечето от новия свят е наследство от познатия ми стар такъв и тъкмо това обяснява защо промените не представляват (поне на практика) препятствия в ежедневието ми — поне засега. Но съвсем сигурно е, че вече станалите промени ще причинят с течение на времето други, по-големи различия около мен. И тези различия постепенно ще се разрастват и в определени случаи ще разрушават логичността на предприеманите от мен действия. Нищо чудно да ме принудят да допусна грешки, които ще са — поне за самата мен — буквално фатални.

Паралелни светове[30].

Аомаме се смръщи, сякаш бе захапала нещо ужасно кисело, но не толкова страшно, колкото предишния път. Пак затрака с химикалката по зъбите си и изстена на глас. Гимназистът зад нея чу ръмженето в гърлото й, но този път се престори, че нищо не чува.

Нещо май навлязох в сферата на научната фантастика.

Възможно ли е под формата на самозащита да си създавам някаква изгодна лично за мен хипотеза? Или просто вече съм откачила? За мен умът ми си е напълно нормален и не изкривява нищо. Но пък нали всички в психиатрията си мислят, че нищо им няма, а че луд е заобикалящият ги свят? Да не би да прибягвам до тая щура хипотеза за паралелните светове само за да оправдая собствената си лудост?

Имам нужда от безпристрастното мнение на трета страна.

Изключено е обаче да прибягна до психиатричен анализ. Не мога да отида в тази прекалено сложна обстановка, а и има ред неща, за които не бива да говоря. Като се почне от наскорошната ми „работа“, да речем, която безспорно не се побира в рамките на закона. Нима мога да съобщя на доктора, че тайно изтребвам мъже с ледокоп самоделка. Независимо че става дума за абсолютно отвратителни, извратени мъже.

Но дори и да прикрия успешно незаконната си дейност, законната част от живота, който водя, откакто съм се родила, също не може да се опише като „нормална“. Животът ми е един сандък, натъпкан с непрано бельо. Съдържанието му е достатъчно да влуди човек — та дори и двама или трима души. Достатъчно е да се спрем върху сексуалния ми живот. За него пък още по-малко мога да говоря пред непознат.

Не, в никакъв случай не мога да тръгна по лекари. Сама ще трябва да намеря изход. Я да видя дали няма да мога да доразвия тази хипотеза?

Ако наистина е станало нещо подобно — светът, в който се намирам, да е заменил стария ми свят — то кога, къде и как е станала смяната на коловозите в най-конкретния смисъл на думата?

И Аомаме упорито зарови из паметта си. За пръв път бе усетила промените в света преди няколко дни — в деня, в който бе отпратила специалиста по нефтодобива в хотелската му стая в Шибуя. Слезе от таксито на естакадата на градската високоскоростна магистрала номер 3, спусна се по аварийната стълба до шосе 246, смени си чорапите и се отправи към метростанция Сангенджая на линията Токю. Именно докато вървеше към станцията, се размина с оня млад полицай и за пръв път забеляза нещо необичайно във външността му: Оттам почна и всичко останало. Което ще рече, че някъде там, преди това, светът бе минал на другия коловоз. Защото полицаят, когото срещнах близо до дома си сутринта, беше в старата униформа и носеше старомоден револвер.

Сети се и за странното усещане, дошло с първите тактове на „Симфониетата“ на Яначек в спрялото в задръстеното движение такси. Сякаш нещо изтръгваше физически, като парцали, всички елементи от тялото й. А след това шофьорът ме насочи към аварийното стълбище на градската високоскоростна магистрала. Свалих обувките с високите токчета и заслизах. През цялото време слизах на бос крак, вятърът ме брулеше, а в ушите ми кънтяха и заглъхваха началните фанфари от „Симфониетата“ на Яначек. Нищо чудно точно тогава да се е започнало.

А и в самия шофьор на таксито имаше нещо особено. Аомаме не беше забравила думите, с които я бе изпратил. И се опита да ги пресъздаде в съзнанието си с максимална точност:

* * *

А след като постъпите по такъв начин, възгледът ви върху ежедневието може и леко да се промени. Нещата може да започнат да ви изглеждат малко по-различни в сравнение с миналото. И аз лично съм имал подобно изживяване. Но не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

* * *

Тогава думите му й се бяха сторили странни, но Аомаме нямаше ни най-малка представа какво се мъчи да й каже той, затова и не му обърна особено внимание. Прекалено много беше закъсняла и нямаше никакво време да си играе на гатанки. Сега обаче си даваше сметка, че забележките му се бяха появили изневиделица и че бяха наистина странни. Като съвет да внимава ли трябваше да ги възприеме, или като трогателен призив?

Какво искаше да ми внуши той?

А да не забравяме и музиката на Яначек.

Как можах така мигновено да разпозная, че слушам „Симфониетата“ на Яначек? И откъде знам, че е написана през 1926 година? Та „Симфониетата“ на Яначек не е чак толкова популярна, че да я разпознае човек по първите й няколко такта. Да не говорим, че поначало никога не съм била заклета почитателка на класическата музика. И че не правя разлика между Хайдн и Бетовен. Въпреки това, щом я чух по радиото, на мига я разпознах. Защо? И защо ме разтърси така, в буквалния физически — и подчертано личен — смисъл?

Защото това разтърсване си беше нещо абсолютно лично. Сякаш в паметта ми се пробуди нещо, което е спало вътре в мен от години. Като че нещо ме сграбчи за рамото и ме раздруса. А това ще рече, че в някой момент от живота си съм била дълбоко свързана с тази музика. Като засвири музиката задейства някакво автоматично реле и, изглежда, пробуди докрай вече съществуващ спомен. „Симфониетата“ на Яначек.

Но колкото и да ровеше в паметта си, Аомаме не можа да стигне до нищо друго. Заоглежда се, заразглежда дланите си, провери състоянието на ноктите си и опипа през блузата гърдите си, да се убеди във формата им. Без промяна. Същият размер и очертания. Аз съм си същата аз. Светът също си е същият. Но нещо е започнало да се променя. Усещаше го. Все едно търсеше разликите между две видимо еднакви рисунки. Две окачени една до друга на стената картини. И при най-старателно вглеждане са абсолютно еднакви. Но стигнеш ли до най-дребните подробности, започваш да откриваш мънички различия.

Аомаме превключи мисленето си на по-висока скорост, отгърна страницата на периодичното течение на вестника и се зае да води подробни записки по престрелката край езерото Мотосу. Изказани били подозрения, че петте произведени в Китай калашници били внесени контрабандно през Корейския полуостров. Най-вероятно са били бракувани от армията, макар и в добро работно състояние, и са били окомплектовани с достатъчно амуниции. Японско море има дълга крайбрежна линия. Не е чак толкова трудно да прекараш нощем оръжие с шпионски кораб, маскиран като траулер. Именно по този начин в Япония се внасяха наркотици и оръжие срещу огромни количества японски йени.

Полицията от префектура Яманаши изобщо не подозирала, че екстремистите са така тежковъоръжени. Изкарали заповед за обиск по (съвсем проформа) обвинение за нанасяне на телесни вреди, грабнали само обичайното си оръжие, яхнали две патрулки и един микробус и запрашили към „фермата“. А там била главната квартира на групата, която наричала себе си „Акебоно“, тоест „Първа светлина“. На пръв поглед членовете на групата се занимавали само с органично земеделие. Но не допуснали полицията да претърси имота. Станала разправия, която на един етап преминала в престрелка.

Групата „Акебоно“ притежавала и мощни китайски гранати, до които, за щастие, не прибягнали поради единствената причина, че ги били получили съвсем наскоро и още не знаели как да боравят с тях. Ако използвали гранатите, загиналите из редиците на полицията и силите за самоотбрана със сигурност щели да бъдат далеч по-многобройни. Първите полицаи дори не носели бронежилетки. Критиката беше най-вече по отношение на слабия анализ на разузнавателните сведения от страна на полицията и старомодното й въоръжение. Онова, което най-силно шокира хората обаче, бе самият факт, че в Япония все още действала подмолно въоръжена екстремистка група. Бомбастичните призиви за „революция“ си бяха останали в края на шестдесетте години и всички си мислеха, че последните останки от екстремистите са били унищожени при полицейската обсада на планинската хижа „Асама“[31] през 1972 г.

След като приключи със записките, Аомаме върна периодичното течение на библиотекарката. От музикалния раздел си избра един дебел том, озаглавен „Световни композитори“, върна се на масата и го отвори на „Яначек“.

* * *

Леош Яначек се ражда през 1854 г. в моравско село и умира през 1928 г. В книгата имаше негова снимка в напреднала възраст. Главата му съвсем не бе плешива, а бе увенчана от буйни бели коси — толкова гъсти, че Аомаме изобщо не успя да прецени каква е формата на черепа му. Написал „Симфониетата“ през 1926 г. Преживял брак, в който изобщо липсвала любовта, но на 63-годишна възраст, през 1917 г., се влюбва в омъжена жена на име Камила. Изпаднал бил в творческа криза, но запознанството с Камила възвръща творческия му плам и той започва в края на кариерата си да създава шедьовър подир шедьовър.

Един ден се разхождал с Камила в парка и спрели да послушат концерт на открито. Яначек усетил вътрешен изблик на радост и в съзнанието му се появил мотивът за „Симфониетата“. Както отбелязва в спомените си, нещо прещракало в главата му и изпаднал в екстаз. По някаква случайност скоро преди това му били поръчали да напише фанфарен сигнал за голямо спортно събитие. Така че споходилият го в парка мотив и фанфарният мотив се слели в едно и се родила „Симфониетата“. Самото название „малка симфония“ съществува по традиция, но структурата на творбата е абсолютно нетрадиционна: създава уникално настроение посредством съчетанието от буйна празнична духова музика с нежен средноевропейски струнен ансамбъл.

Аомаме си водеше внимателно бележки по коментара и биографичните факти, но не намери и намек, който да обясни връзката — минала или настояща — между нея и „Симфониетата“. Излезе от библиотеката и се шля по улиците до настъпването на вечерта, като често си говореше сама или въртеше глава.

Разбира се, всичко е само една хипотеза, разправяше си Аомаме, докато скиташе. Но пък е най-убедителната, с която разполагам засега. И с която ще трябва да се съобразявам поне докато не се появи нова, още по-убедителна. Иначе току-виж в някой момент съм се озовала в нокдаун. И поради същата тази причина би трябвало най-малкото да дам подходящо име на новата ситуация, в която съм се озовала. Специално име при това, за да мога да отличавам сегашния свят от миналия, в който полицаите носеха старовремски револвери. Щом котките и кучетата си имат имена, длъжна съм да кръстя и този отскоро променил се свят.

И ще го нарека 1Q84, реши Аомаме. Като Q ще означава Question mark — въпросителна[32]. Защото е свят, който е под въпрос. И Аомаме кимна на себе си, докато вървеше.

Независимо дали ми харесва, или не, вече съм тук сега, в годината 1Q84. Онази 1984 година, която познавах, вече не съществува. Сега е 1Q84-та. Въздухът е друг и пейзажът е друг. И ще трябва колкото се може по-скоро да се приспособя към този „свят с въпросителна“. Все едно съм пуснато в нова гора животно. Щом искам да се опазя и да оцелея, длъжна съм да изуча правилата на това място и да се приспособя към тях.

* * *

Аомаме влезе в магазин за грамофонни плочи в близост до гара Джиюгаока да потърси Яначековата „Симфониета“. Яначек поначало не бе сред най-популярните композитори. Разделът, посветен на Яначек, се оказа съвсем скромен, а „Симфониетата“ я имаше само на една плоча — изпълнение на Кливландския симфоничен оркестър под диригентството на Джордж Сел. На предната й страна беше „Концерт за оркестър“ на Барток. Тези изпълнения й бяха тотално неизвестни, но понеже нямаше никакъв друг избор, купи „тавата“. Прибра се в апартамента, отвори бутилка шабли от хладилника. Постави плочата върху грамофона и спусна игличката. Отпи от добре изстуденото вино и се заслуша в музиката. Започваше със същите бодри фанфари. Несъмнено същата музика, която бе чула и в таксито. Затвори очи и се отдаде изцяло на музиката. И това изпълнение беше добро. Но нищо не й ставаше от него. Най-обикновена музика. Не изпиташе никакви трусове. Възприятията й не преживяваха никаква метаморфоза.

След като изслуша докрай произведението, прибра плочата в калъфа, седна на пода, опря гръб в стената и продължи да пие от виното. Но толкова самотна и потънала в размисъл бе, че едва усещаше вкуса му. Отиде в банята, изми си лицето със сапун и вода, подряза веждите си с ножичката и изчисти ушите си с памучни тампони.

Или аз не съм наред, или светът. Не знам кой от двама ни. Но капачката не пасва на шишето. Вината може да е в шишето, но може да е и в капачката. Но така или иначе, затварянето не е плътно.

Аомаме отвори хладилника и разгледа съдържанието му. Но понеже не бе пазарувала напоследък, нямаше кой знае колко за гледане. Извади една зряла папая, сряза я на две и я изяде с лъжица. След нея извади и три краставици, изми ги и ги задъвка бавно с майонеза. Накрая изпи чаша соево мляко. И приключи с вечерята. Семпла храна, но идеално средство против запек. А запекът бе едно от най-омразните й неща на този свят, наравно със склонните към домашно насилие гадове и тесногръдите религиозни фундаменталисти.

След като се нахрани, Аомаме се съблече и се пъхна под горещия душ. Изкъпа се, избърса се и огледа голото си тяло в цял ръст в огледалото върху вътрешната страна на вратата. Коремчето — плоско, мускулите — твърди. Гърдите — леко криви, срамни косми — като зле поддържано футболно игрище. И докато гледаше голотата си, се сети, че само след седмица става на тридесет. Поредният проклет рожден ден. И тъкмо в този ли неразбираем свят намерих да посрещна тридесетия си рожден ден! Сключи вежди.

1Q84.

Ето къде се намира в момента.

Десета глава

(Тенго): Истинска революция с истинско кръвопролитие

— Смяна — обяви Фука-Ери. И пак хвана Тенго за ръка. Малко преди влакът да влезе в гара Тачикава.

Слязоха от влака, спуснаха се по едни стълби, изкачиха се по други и излязоха на друг перон. През цялото време Фука-Ери не пусна ръката на Тенго. Хората сигурно ги мислеха за влюбени. Разликата в годините им не беше никак малка, но Тенго бе младолик. Сигурно не по-малко забавно за част от наблюдателите бе и ръстовото им несъответствие. Щастлива двойка в радостното пролетно неделно утро.

Но Тенго не долавяше и най-малкия намек на нежност към противния пол в ръката, която държеше неговата. Силата на захвата й си оставаше равномерна. Пръстите й притежаваха нещо от педантичния професионализъм на лекаря, измерващ пулса на пациента. И на Тенго внезапно му мина през ума: Да не би пък момичето да желае да си комуникираме безмълвно, само като си докосване пръстите и дланите? Но дори да допуснеше възможността за подобни комуникации, трябваше да отчете факта, че сигналите пътуваха изключително в едната посока, а не в двете. И ако дланта на Фука-Ери възприемаше онова, което бе в ума на Тенго, това не значеше, че и Тенго бе в състояние да разчита нейните мисли. Това обаче не го притесняваше особено. В акъла му нямаше нищо — ни мисли, ни чувства, — които държеше тя да узнае.

Но колкото и да не ме усеща като представител на противния пол, все малко от малко трябва да ме харесва, мислеше си Тенго. Или поне не съм създал лошо впечатление у нея. Иначе надали щеше толкова дълго да ме държи за ръка, независимо от целите си.

Следващият им влак ги чакаше на перона за линията Оуме, която започва от Тачикава и води още по-нататък, към хълмовете северозападно от Токио. Вагонът им бе изненадващо пренаселен с възрастни хора и неделни излетници. Тенго и Фука-Ери застанаха до вратата.

— Май попаднахме на някакви екскурзианти — рече Тенго, след като огледа тълпата.

— Нали мога да те държа още за ръка — попита го Фука-Ери. Не го пусна дори след като се качиха на влака.

— Разбира се — рече Тенго. — Нищо напротив.

На Фука-Ери сякаш й олекна и тя продължи да го стиска. Пръстите и дланта й бяха, както винаги, гладки и сухи. И сякаш продължаваха да търсят някакво потвърждение вътре в него.

— Вече не се боиш — попита тя равно.

— Не — отвърна Тенго.

И не лъжеше. Сутрешният му неделен пристъп на паника изведнъж бе изгубил сила, може би благодарение на хваналата го за ръка Ери. Престанал бе да се поти, не чуваше и лумкането на сърцето си. Халюцинацията не му се навираше и дишането му бе нормално, както обикновено.

— Хубаво — каза с равен глас тя.

Да, хубаво, съгласи се наум Тенго.

От високоговорителите долетя скоропоговоръчно съобщение за предстоящото заминаване на влака, вратите се затвориха с глух шум и по целия влак премина свръхмощна тръпка, сякаш огромно древно животно се отърсваше от дълъг сън. Влакът като да взе най-после окончателно решение и бавно се заизсулва покрай перона.

Все още хванал Фука-Ери за ръка, Тенго се загледа в прелитащия покрай прозорците на влака пейзаж. В началото се виждаше само обичайната градска гледка, но колкото повече напредваха, толкова повече плоската равнина Мусашино отстъпваше пред изгледа на далечните планини. След близо дузина спирки двойната линия стана единична и се прехвърлиха на влак с четири вагона. Околните планини все повече доминираха. Бяха излезли извън районите, откъдето хора пътуват всеки ден на работа в централната част на Токио. Тукашните склонове все още пазеха оголения си зимен вид, служещ за фон на лъскавата вечнозелена растителност. И въздухът ухае другояче, установяваше Тенго при всяко отваряне на вратите на поредната гара; и звуците са леко различни. Покрай линията се простираха полета, а фермите ставаха все по-нагъсто. И пикалите бяха по-многобройни от лимузините. Ама наистина далече отидохме, мина му през ум. Колко ли още ще пътуваме?

— Не се притеснявай — каза Фуга-Ери, сякаш прочела мислите му.

Тенго кимна, без да каже нищо. Не знам, рече си, имам чувството, че едва ли не съм тръгнал да се запознавам с родителите й, за да поискам ръката й.

* * *

Най-после, след пет гари по единичната линия, спряха на някаква гара Футаматао. Тенго за пръв път чуваше за такова място. Ама че странно име — „Цепната опашка“! Гаричката се помещаваше в стара дървена сграда. Заедно с тях слязоха още петима. Никой не се качи. Във Футаматао хората идваха заради чистия въздух по планинските пътеки, а не заради някое представление на „Човека от Ла Манча“, дискотека с луда репутация, автомобилен салон на фирмата „Астън Мартин“ или раците гретен на прочут френски ресторант. Това си личеше дори по облеклото на слезлите тук от влака.

В близост до гарата нямаше ни магазини, ни хора. Но все пак отвън чакаше едно такси. Сигурно посрещаше всеки влак. Фука-Ери почука на стъклото и задната врата се отвори. Тя се пъхна на седалката и подкани с жест Тенго да я последва. Вратата се затвори, Фука-Ери каза накратко докъде искат да отидат и шофьорът потвърди с кимване, че е разбрал.

Не пътуваха кой знае колко дълго с таксито, но маршрутът им се оказа ужасно сложен. Избръмчаха до върха на стръмен хълм, слязоха от втори по тесен черен път, по който едва имаше място да се разминат две коли. Завоите не се поддаваха на преброяване, а шофьорът ги вземаше, без изобщо да намалява. Тенго се беше впил с ужас в дръжката на вратата. След като изкачи един ужасно стръмен хълм, подходящ за ски писта, таксито най-после закова на място на върха на нещо като малка планина. Пътешествието с таксито можеше да се сравни единствено с влакчето на ужасите в някои увеселителен парк. Тенго извади от портфейла си две банкноти от по хиляда йени и си взе рестото и касовата бележка.

Пред стара къща в японски стил стояха паркирани черно мицубиши паджеро и голям, зелен ягуар. Паджерото бе лъскаво, ново, а ягуарът бе стар модел, толкова прашасал, че почти не му личеше цветът. Имаше вид на отдавна некаран автомобил. Въздухът се отличаваше с неочакваната си свежест и пълната тишина — толкова пълна, че направо се чуваше. Абсолютно безоблачното небе като че се издигаше право нагоре, а слънцето галеше топло всяка открита част на тялото, която видеше. От време на време Тенго чуваше висок, непознат му птичи писък, но не успяваше да види самата птица.

Къщата бе голяма и елегантна, явно много стара, но добре поддържана. Дърветата и храстите в предния двор бяха красиво подстригани. Имаше дървета, толкова безупречно и еднакво оформени, че човек можеше да си помисли, че са пластмасови имитации. Огромен бор хвърляше широката си сянка. Човек можеше да гледа, докъдето му видят очите оттук, но нямаше да мерне друга къща. Много трябва да мразиш хората, че да си построиш къщата на такова затънтено място, помисли си Тенго.

Фука-Ери завъртя шумно кръглата брава, влезе през отключената врата и даде знак на Тенго да я последва. Никой не ги посрещна. Събуха обувките си в тихото, ненужно голямо преддверие. Усетиха студа на полирания дървен под на коридора, докато вървяха по посока на просторната гостна. Прозорците предлагаха панорамен изглед към планините и виещата се далече в подножието им река, чиято повърхност отразяваше слънцето. Колкото и пленителен да бе пейзажът, на Тенго хич не му беше до него. Фука-Ери го настани на някакъв голям диван и излезе, без да каже нито дума. Диванът ухаеше на някаква далечна епоха — но колко далечна, Тенго не можеше да прецени.

Гостната стая бе дотолкова лишена от украса, че човек се впечатляваше. Върху ниската масичка от цяло парче дърво нямаше нищо — нито пепелник, нито покривка. Нито една картина по стените. Никакъв стенен часовник или календар, никаква ваза. Никакъв шкаф, никакви списания и книги. Килимчето на пода бе толкова древно, че чак шарките му не личаха, а диванът и креслата май му бяха връстници. И това беше всичко: старият, голям колкото речен сал диван, на който седеше Тенго, и трите кресла с еднаква тапицерия. Голямата открита камина не даваше признаци скоро да са я палили. За утро в средата на април помещението си беше направо мразовито, сякаш промъкналият се през зимата студ не искаше още да си тръгва. Доста дълги месеци и години, изглежда, бяха минали, откакто стаята бе решила да не посреща повече никакви гости. Фука-Ери се върна и седна до Тенго, пак без нито една дума.

Двамата дълго мълчаха. Фука-Ери се беше затворила в своя си загадъчен свят, а Тенго се мъчеше да се успокои чрез няколко дълбоки вдишвания. Ако не се брояха редките далечни птичи писъци, в стаята цареше пълна тишина. Тенго се вслуша в тишината и улови в нея няколко съвсем различни значения. Не ставаше дума просто за липсата на шум. Тишината, изглежда, се мъчеше да му разкаже нещо за себе си. Без да знае защо, Тенго погледна часовника си. Вдигна лице, изгледа пейзажа оттатък прозореца, после пак погледна часовника. Почти никакво време не беше изминало. Откак се помнеше, времето се точеше ужасно в неделните утра.

* * *

Изкараха десет минути в това състояние. След което вратата се отвори внезапно, без никакво предупреждение, и в гостната пристъпи нервно възслаб мъж, около шестдесет и пет годишен. На ръст бе не повече от метър и шестдесет, но чудесната изправена стойка му придаваше внушителен вид. Стоеше толкова изправен, сякаш вместо гръбнак имаше железен прът, и държеше брадичката си прилично прибрана. Веждите му бяха буйни, а дебелите черни рамки на очилата му като че бяха предназначени да плашат хората. Всичките му движения загатваха за фин механизъм, чиито части са конструирани с цел да се постигне максимална компактност и ефективност. Тенго понечи да се изправи и да се представи, но мъжът бързо му даде знак да си стои на мястото. Така че Тенго пак седна, а онзи се втурна към насрещното кресло и се отпусна в него, сякаш се стремеше да го изпревари. Известно време човекът седя с вперени в Тенго очи, без дума да каже. Погледът му не беше пронизващ, но очите му като че поемаха всичко: свиваха се и се разширяваха като диафрагма на фотоапарат, докато фотографът нагласява блендата.

Мъжът носеше тъмнозелен пуловер върху бяла риза и тъмносив вълнен панталон. Всяка част от облеклото му имаше вид на носена всеки божи ден поне от десет години насам, ако не и повече. Макар и поизтънели, му бяха съвсем по мярка. Просто бе от хората, които не обръщат особено внимание на дрехите. Или който си нямаше някого подръка да се грижи за тия работи. Оредялата му коса подчертаваше доста удължения към тила му череп. Бузите му бяха хлътнали над квадратната долна челюст. Единствената му привидно не на място черта беше устата — като на дебеличко бебе. Бръсначът, изглежда, бе пропуснал тук-там по някой косъм — или такова впечатление се създаваше от ъгъла, под който светлината падаше върху лицето му. Нахлуващото през прозорците планинско слънце светеше по-различно, отколкото бе свикнал Тенго.

— Съжалявам, че ви разкарах чак дотук. — Мъжът говореше с необичайно звънък глас, като човек, отдавна свикнал да се изказва публично, и то най-вече по научни теми. — На мен ми е трудно да пътувам, така че нямах друг избор, освен да ви помоля вие да си направите този труд.

Тенго отвърна, че нищо не им е коствало. Представи се на човека и се извини, че няма визитна картичка.

— Казвам се Ебисуно — каза мъжът. — И аз нямам визитка.

— Господин Ебисуно? — попита Тенго.

— Всички ми викат Професора. Не знам защо, но и собствената ми дъщеря ми вика така.

— С кои йероглифи се изписва името ви?

— Името ми е крайно необичайно. Почти не съм срещал друг човек с това име. Ери, напиши му, ако обичаш, йероглифите.

Фука-Ери кимна, извади нещо като тетрадка и бавно, измъчено изрисува йероглифите с химикалка върху празен лист. „Ебису“ се пишеше с онзи йероглиф, с който обикновено обозначават дивите северни племена в древна Япония. „Но“-то си беше обичайният йероглиф, означаващ „поле“. Така, както Фука-Ери ги изписа, стояха като издрани с молив по някоя тухла, независимо че притежаваха нещо като своя си стилизация.

— С други думи, името ми може да се тълкува като Дивополски — идеално име за един културен антрополог, какъвто бях и самият аз. — Устните на Професора се свиха в някакво подобие на усмивка, но очите му не изгубиха и грам от своята бдителност. — Макар че много отдавна прекъснах всякакви връзки с изследователската дейност. Сега се занимавам с нещо коренно различно. Обитавам едно съвсем ново „дивашко поле“.

Но колкото и необичайно да бе името на Професора. Тенго имаше чувството, че го е чувал някъде. Почти беше убеден, че в края на шестдесетте години имаше някакъв прочут учен на име Ебисуно, издал няколко високо оценени книги. Нямаше никакъв спомен на каква тематика бяха книгите, но името на автора им бе успяло да заседне някъде в далечните ъгълчета на паметта му. И че по някое време бе престанал да го чува.

— Имам чувството, че и преди съм чувал това име — заопипва непознатата територия Тенго.

— Възможно е. — Загледан в далечината, Професора като че говореше за някой неприсъстващ. — Но и да е станало, трябва да е било преди много, много време.

Тенго усещаше тихото дишане на седящата до него Фука-Ери: бавно, дълбоко.

— Тенго Кавана — произнесе Професора, сякаш четеше името му от табелка.

— Точно така — потвърди Тенго.

— Завършили сте математика, а сега преподавате по този предмет в школа за зубрене в Йойоги. Освен това пишете проза. Така поне казва Ери. Вярно ли е в общи линии?

— Вярно е — отчете Тенго.

— Но нямате вид на учител математик. Нито пък на писател.

Тенго пусна пресилена усмивка:

— Друг човек ми каза абсолютно същите думи преди два-три дни. Вероятно се дължи на едрия ми ръст.

— Не го казах като критика — притисна Професора черните рамки на очилата към върха на носа си. — Никъде не е писано, че човек е длъжен да прилича на нещо. Имах само предвид, че засега не съответствате на стереотипа.

— Вашата оценка ми прави чест. Все още не съм писател. Просто се мъча да пиша.

— Мъчите се?

— При мен все още е въпрос на проба и учене от грешките.

— Разбирам — каза Професора. После потри ръце, сякаш едва сега бе забелязал колко студено е в стаята. — Освен това чувам, че се каните да преработите написаната от Ери повест с надеждата тя да спечели наградата „Нов писател“ на едно литературно списание. Възнамерявате да я продадете на обществото като писателка. Правилна ли е тезата ми?

— По принцип, да. Идеята е рожба на един редактор на име Комацу. Самият аз още се съмнявам в нейната осъществимост. Та дори и в етичността й. Личната ми роля се свежда до преработването на стила на „Въздушната какавида“. Чисто техническа работа. За всичко останало отговаря Комацу.

Професора се съсредоточи за известно време върху мислите си. Тенго имаше чувството, че ако в притихналата стая напрегне слух, ще чуе как работи мозъкът му. След което Ебисуно каза:

— Значи, редакторът Комацу измисли идеята, а вие му помагате в техническо отношение.

— Точно така.

— Открай време се занимавам с наука и, честно казано, никога не съм проявявал особен ентусиазъм към белетристиката. Нямам представа за обичайната практика в областта на писането и издаването на белетристика, но въпреки това намирам в замисъла ви нещо измамно. Дали не греша?

— Не, не грешите. И аз имам усещането, че участвам в измама — каза Тенго.

Професора се понамръщи:

— Очевидно и вие имате съмнения относно етичността на замисъла, а същевременно възнамерявате съвсем доброволно да се включите в него.

— Не е съвсем доброволно, но възнамерявам да се включа. Дотук сте прав.

— И защо го правите?

— И аз цяла седмица си задавам този въпрос — призна си Тенго.

Професора и Фука-Ери мълчаха и го чакаха да продължи.

— Логиката, здравият разум, инстинктът — всички те ме зоват да се откажа незабавно. Поначало съм предпазлив, разумен човек. Залаганията, хазартът не представляват никакъв интерес за мен. По-скоро бих казал, че съм страхливец! Но тук става дума за нещо съвсем различно. Колкото и рискован да е, не мога да отхвърля замисъла на Комацу. По една-единствена причина: „Въздушната какавида“ буквално ме плени. Ако ставаше дума за друго произведение, отдавна да съм се отказал.

Професора го изгледа озадачено:

— С други думи, измамният аспект на замисъла не ви засяга, но сте дълбоко заинтересуван от пренаписването на творбата. Така ли?

— Точно така. Но „дълбоко заинтересуван“ е много меко казано. Ако ще се пренаписва „Въздушната какавида“, не желая друг да го извърши.

— Разбирам — каза Професора. После направи физиономия, сякаш, без да иска, бе засмукал нещо ужасно кисело. — Разбирам. И мисля, че съм наясно с чувствата ви по случая. Но как стоят нещата с Комацу? На него за какво му е? За пари? За слава?

— Честно казано, и аз не съм сигурен какво цели Комацу — призна Тенго. — Но съм склонен да си мисля, че е нещо по-голямо от парите или славата.

— И какво ще да е то?

— Комацу надали би се съгласил с тълкуванието ми, но според мен и той е вманиачен на литературна тема. Такива хора имат само една цел в живота си: да намерят, пък било то само веднъж, една несъмнено истинска творба. Да я поставят върху табличка и да я поднесат на света.

Професора дълго не отмести поглед от Тенго, докато накрая каза:

— С други думи, двамата с него имате съвсем различни подбуди — които и в двата случая нямат нищо общо с парите или славата.

— Според мен сте прав.

— Но независимо от подбудите ви, планът ви, както сам изтъкнахте, е крайно рискован. Ако по някое време истината излезе наяве, ще избухне скандал, но общественото мнение няма да се ограничи да осъди единствено вас двамата с господин Комацу. А вероятно ще нанесе смъртен удар върху живота на Ери, докато тя е все още на крехка седемнадесетгодишна възраст. И тъкмо това най ме тревожи.

— Прав сте да се тревожите — кимна Тенго. — Абсолютно сте прав.

Разстоянието между двете гъсти черни професорски вежди се скъси с повече от сантиметър:

— А в същото време ми заявявате, че държите тъкмо вие да пренапишете „Въздушната какавида“, дори ако това се окаже опасно за Ери.

— Както вече споменах, това произтича от факта, че желанието ми извира от място, докъдето логиката и благоразумието не стигат. Искам, естествено, да опазя максимално Ери, но не мога да гарантирам, че тя никога няма да пострада от цялата работа. Не ща да ви заблуждавам.

— Разбирам — каза Професора. После се прокашля, като да отбележи повратна точка в разговора им. — Е, поне сте искрен.

— Нямам причина да не бъда напълно откровен с вас.

Професора се втренчи в положените върху коленете му длани, сякаш ги виждаше за пръв път. Огледа ги отгоре, после ги обърна и пак се взря в тях. Накрая вдигна лице:

— Добре де, този ваш редактор, господин Комацу, смята ли, че планът му е наистина осъществим?

— Според Комацу всяко нещо си има две страни — рече Тенго. — Хубава страна и не толкова лоша страна.

— Крайно необичайно гледище — усмихна се Професора. — Този господин Комацу оптимист ли е, или е просто самоуверен?

— Нито едното, нито другото. Просто е циник.

Професора леко завъртя глава:

— И под влиянието на цинизма става или оптимист, или самоуверен. Нали?

— Възможно е да прояви такива тенденции.

— Но, общо взето, е човек, с когото трудно се работи.

— Много е труден за работа — каза Тенго, — но никак не е глупав.

Професора въздъхна бавно, продължително. После се обърна към Фука-Ери:

— Ти как мислиш, Ери? Ще излезе ли нещо от този план?

Фука-Ери остана загледана за миг в някаква неизвестна точка в пространството. И отвърна:

— Окей е.

— С други думи, не възразяваш господин Кавана да пренапише „Въздушната какавида“, така ли?

— Не възразявам.

— Въпреки неприятностите, които това може да ти причини.

Фука-Ери не му отвърна. Само стисна здраво яката на жилетката около врата си — жест, който бе пряк израз на твърдото й убеждение.

— И вероятно е права — каза Професора с нещо като примирение.

А Тенго не откъсваше очи от стиснатите в юмручета нейни ръце.

— Съществува обаче и друг проблем — обърна се Професора към Тенго. — Вие с господин Комацу възнамерявате да отпечатате „Въздушната какавида“ и да представите Ери публично като неин автор. Знаете ли, че Ери страда от дислексия?

— Стана ми ясно в най-общи линии тази сутрин във влака.

— Подозирам, че така се е родила. В училището смятат, че има известно забавяне в развитието си, но тя всъщност е доста умна — дори мъдра, бих казал, по един много задълбочен начин. И все пак дислексията й надали ще е полезна за плана ви, меко казано.

— Колко души знаят?

— Самата Ери плюс още трима: аз, разбира се, дъщеря ми Адзами и вие. Никой друг.

— Да не искате да кажете, че и учителите й не знаят?

— И понятие си нямат. Тя ходи в малко селско училище. Там сигурно не са и чували за дислексия. Да не говорим, че тя посещаваше училището за съвсем кратко време.

— В такъв случай може да успеем да го скрием.

Професора се загледа в Тенго, като че се мъчеше да прецени доколко си вярва.

— Ери, изглежда, ви има доверие — каза след малко. — Не знам защо, но ви има доверие. А аз…

Тенго зачака продължението на думите му.

— А аз имам пълно доверие на Ери. Щом тя казва, че няма нищо против да пренапишете повестта й, нищо друго не мога да сторя, освен и аз да ви дам съгласието си. От друга страна обаче, ако наистина възнамерявате да приложите този свой план, длъжен съм да ви кажа някои неща за Ери. — Професора погали неколкократно дясното си коляно с дланта си, сякаш бе открил там някакъв конец. — Като как е минало детството й, да речем, къде е израсла и как попадна под мое попечителство. А това ще ни отнеме известно време.

— Слушам ви — каза Тенго.

А седналата на дивана до него Фука-Ери изправи гръбнака си, без да пуска яката на жилетката около врата й.

* * *

— Да почваме тогава — рече Професора. — Историята започва през шестдесетте години. Ние с баща й бяхме близки приятели от много години. Бях с десет години по-голям от него, но и двамата преподавахме в една и съща катедра на един и същ университет. Като характери и мироглед бяхме крайно различни, но по някаква причина се разбирахме. И двамата се оженихме сравнително късно, и на двамата ни се роди дъщеря скоро след сватбата. Живеехме в една и съща преподавателска кооперация и семействата ни бяха постоянно заедно. И професионално напредвахме. Правехме впечатление и вече ни викаха „новоизгряващите звезди на науката“. Често се появявахме в медиите. Изобщо живеехме във вълнуващи времена.

Но към края на шестдесетте години нещата взеха да се влошават. През 1970 година предстоеше второто подновяване на американо-японския договор за сигурност, а студентското движение категорично се противопоставяше. Блокираха университетските кампуси, водеха битки с хвърлените срещу тях полицейски части за борба с безредиците, провеждаха диспути между различните крила на движението си, придружени с кървави разправи, и в резултат на всичко това нарастваше броят на загиналите. Не желаех да се замесвам в един такъв начин на живот, затова реших да напусна университета. Поначало академичният живот изобщо не ми бе по вкуса, а като почнаха протестите и безредиците, съвсем ми писна. Истаблишмънт, антиистаблишмънт — майната му на всичко. В крайна сметка всичко се свеждаше до сблъсък между организации, а пък аз не изпитвах доверие към нито една организация, била тя голяма или малка. Вие, като ви гледам, още сте били малък по онова време за студент.

— Така е. Докато ми дойде времето, вълненията бяха затихнали.

— Край на веселбата, ако може така да се каже.

— Общо взето.

Професорът повдигна за миг ръце от коленете си, после пак ги отпусна:

— И така, напуснах университета, а след две години напусна и бащата на Ери. По това време той се бе увлякъл по революционната идеология на Мао Дзедун и поддържаше китайската Културна революция. Тогава почти нищо не се чуваше за ужасите и нехуманността на тази „културна революция“. Някои интелектуалци дори взеха да размахват „малката червена книжка“ с цитати на Мао. Бащата на Ери стигна дотам, че организира на територията на университета нещо като група хунвейбини[33], която взе участие в стачката срещу университета. В организацията му се включиха и студенти маоисти от съседни кампуси и под ръководството му фракцията сериозно се разрасна. При което университетската управа вика полицейските части за борба с безредиците да атакуват района на университета. И понеже и той се бил укрепил там със студентите, арестуват и него, съдят го и го осъждат. Което води до де факто уволнението му от преподавателското тяло. Ери тогава беше съвсем малка и надали си спомня нещо.

Фука-Ери продължи да мълчи.

— Баща й се казва Тамоцу Фукада. След като напуска университета, взема десетима от най-верните си хунвейбини и групово влизат в Академията „Такашима“. Повечето студенти, така или иначе, бяха вече изключени от университета. Трябваше да се приютят някъде, така че Академията „Такашима“ беше сравнително подходящ вариант. Медиите по онова време следяха доста отблизо дейността им. Чули ли сте нещо по този повод?

— Не съм — завъртя глава Тенго.

— С Фукада замина и семейството му. Имам предвид жена му и нашата Ери. Всички влязоха накуп в „Такашима“. Предполагам, че сте чували поне за Академията „Такашима“?

— В най-общи линии. Знам, че е била организирана на принципа на комуните. Водели напълно комунален начин на живот и се издържали със земеделие. И с млекодобив в национален мащаб. Не вярвали в личната собственост и всичко бито притежание на колектива.

— Точно така. Предполагаха, че Фукада търси в Академията „Такашима“ някаква утопия — рече намръщен Професора. — Разбира се, утопии няма никъде по света. Утопията е като алхимията и перпетуум-мобилето. Мен ако ме питате, целта на „Такашима“ е да създава безмозъчни роботи. Да изключва от човешкия мозък онези вериги, които му позволяват да мисли самостоятелно. Да изгражда свят, подобен на света, изобразен от Джордж Оруел в неговия роман „1984“. Сто на сто си давате сметка колко много кандидати за подобна мозъчна смърт има на този свят. Животът им става много по-лесен. Не им се налага да разсъждават усилено, от тях се иска единствено да мълчат и да изпълняват заповеди. Храната им е осигурена. За онези, които се стремят към подобен живот, Академията „Такашима“ може и да представлява утопия.

Фукада обаче не бе такъв човек. Обичаше да обмисля всичко, да оглежда нещата от различни посоки. Цял живот с това си беше изкарвал хляба. Такава му беше професията. Такъв като него просто нямаше място в „Такашима“. Това му бе станало ясно от самото начало. Но след като го изритаха от университета с куп надъхани студентчета, нямаше къде да отиде, затова избра „Такашима“ като временно убежище. Само че не търсеше утопия, а да си изясни такашимската система. Като начало трябвало да се научат на земеделие. А Фукада и студентите му бяха все градски чеда. Разбираха толкова от земеделие, колкото аз разбирам от ракетостроене. Имало какво да учат: системи за разпределение, възможностите и ограниченията на самозадоволяващото се стопанство, практическите правила на живота в една комуна и така нататък. Изкараха две години в „Такашима“, изучили каквото имало да се изучава. После Фукада поел групата си, напуснал с нея „Такашима“ и започнал самостоятелен живот.

— В „Такашима“ беше хубаво — обади се Фука-Ери.

— Сигурен съм, че за малките деца в „Такашима“ наистина е хубаво — усмихна се Професора. Но когато детето достигне до определена възраст и вземе да развива своето „аз“, за повечето млади хора животът в „Такашима“ се превръща в истински ад. Водачите не жалят сили да смачкат естествения порив у човека да мисли самостоятелно. Като стягане на краката е, само че в случая стягат мозъка.

— Стягане на краката — попита Фука-Ери.

— Едно време в Китай пъхали краката на момиченцата в миниатюрни обувчици, да не могат да растат — обясни й Тенго.

Тя си го представи, без нищо да каже.

А Професора продължи:

— Ядрото на отцепническата група на Фукада, разбира се, се състояло от бивши негови студенти, с които се знаят още от хунвейбинския му период, но към тях се присъединяват и други, така че разрастването на групата надминало всякакви очаквания. Мнозина постъпили в „Такашима“, водени от идеалистични подбуди, но били недоволни и разочаровани от завареното: става дума за хора, които се надявали да живеят като в хипарска комуна, опърлени от университетските въстания левичари, недоволни от ежедневието и търсещи нов духовен свят, неженени, семейни като Фукада — абсолютно пъстра тълпа, която си избрала за свой водач Фукада. Той поначало е роден водач, нещо като Мойсей у израилтяните. Умен човек, притежаващ дар слово и страшно точна преценка. Харизматична фигура — едър мъж. На ръст колкото вас, като ви гледам. Съвсем нормално било хората да го поставят в центъра на своята група и, естествено, да се съобразяват с преценките му.

Професора разпери ръце да укаже колко едър бил човекът. Фука-Ери първо зяпна в ръцете на Професора, а после се вторачи в Тенго, но нищо не каза.

— Ние с Фукада сме коренно различни и на външен вид, и по характер. Но при всичките ни различия бяхме страшно близки приятели. Оценявахме възможностите на другия и му имахме доверие. Мога без капка преувеличение да кажа, че подобна дружба се среща само веднъж в живота.

* * *

Водената от Тамоцу Фукада група намира подходящо за целите им обезлюдено село в планините на префектура Яманаши. Селото бавно умирало. Малцината останали старци вече не можели да работят на полето, а и нямало кой да ги замести след смъртта им. Групата изкупила почти на безценица нивите и къщите, включително и покритите с найлон парници. От селското кметство им обещали субсидии, при условие че продължат да обработват заварените ниви, плюс данъчни облекчения поне през първите няколко години. Освен това Фукада притежавал и свой личен източник на средства, макар професор Ебисуно да нямаше никаква представа откъде идели парите.

— Фукада отказваше да говори по въпроса и никому не разкри тайната, но бе успял някак си да се добере до значителна сума в брой, с която основа комуната. С парите купиха земеделска техника и строителни материали, а освен това създадоха и резерв. Ремонтираха със собствени сили всички стари къщи и построиха необходимата за тридесетимата членове инфраструктура. Това стана през 1974 година. Нарекоха комуната си Сакигаке — „Първопроходник“.

Сакигаке ли? Името май му беше познато, но Тенго не се сещаше къде може да го е чул. Изпита особено раздразнение от това, че не можа да проследи нишката в паметта си.

— Фукада си даваше предварително сметка, че първите няколко години ще са тежки за комуната, докато свикнат с района, но нещата потръгнаха по-гладко от очакваното. Извадиха късмет с времето и с услужливи съседи. Местните жители лесно възприемаха Фукада за вожд благодарение на искрения му характер. А освен това се радваха на трудолюбивите младежи, които се потяха по полята. Даваха им куп полезни съвети, а това позволяваше на комунарите да възприемат практическия им опит като земеделци и да се научат да се изхранват от земята.

Освен че прилагаха на практика наученото в „Такашима“, хората от Сакигаке въведоха и някои свои новости. Като начало се отказаха от изкуствените торове и преминаха изцяло към органично земеделие, с използване само на органични торове при отглеждането на зеленчуците. Създадоха и служба за търговия с храни по пощата, насочена пряко към по-заможните градски жители. Което им позволи да повишат единичните цени. Станаха първите „екологични фермери“ и намериха начин да се възползват докрай от това си положение. Понеже бяха все градски чеда, знаеха, че гражданите с удоволствие ще плащат по-скъпо за пресни, вкусни, несъдържащи вредни вещества зеленчуци. Оформиха и собствена система за дистрибуция: наемаха на договор куриерски фирми и оптимизираха маршрутите им. На всичко отгоре бяха първите, които изтъкваха като достойнство факта, че продават „нееднакви на вид зеленчуци, с пръстта по тях“.

* * *

— Много пъти посещавах Фукада и фермата му — каза Професора. — Новата му среда сякаш му бе вдъхнала нов живот и му беше дала възможност да изпита нови идеи. Може да се каже, че бе най-спокойният и най-многообещаващ период от живота му, а и семейството му, изглежда, се бе приспособило добре към новия им начин на живот.

Славата на Сакигаке се разнасяше и броят на желаещите да живеят там нарастваше. Благодарение на търговията по пощата името се прочуваше, а и медиите постоянно сочеха селото като пример за успешна комуна. Доста хора бяха готови да се махнат от лудата гонитба на пари и заливащия ги информационен поток в реалния свят и да започнат да се прехранват с пот на чело. Сакигаке силно ги привличаше. Появяха ли се такива хора, комунарите ги интервюираха, проучваха и допускаха само онези, които им се струваха перспективни. Не приемаха всеки новодошъл. Държаха да запазят високото качество и етичността на колектива. Търсеха хора със солидни земеделски умения и яка физика, способни на тежък физически труд. Приемаха и жени, с надеждата да поддържат съотношението между двата пола максимално близо до 50:50. Притокът на нови членове означаваше и разширяване на самата ферма, но и това не беше проблем поради наличието на излишни нивя и къщи. В началото преобладаваха младите ергени, но постепенно взеха да се включват все повече хора заедно със семействата си. Сред новодошлите имаше и доста високообразовани членове на различните професии — лекари, инженери, учители, счетоводители и прочее. Тях ги посрещаха особено радушно, понеже имаха нужда от професионалните им умения.

— И в Сакигаке ли възприемат такашимската примитивна комунистическа система? — попита Тенго.

— Не — поклати глава Професора. — Фукада не пожела да въведе комунална собственост върху имотите. Колкото и радикален да бе като политик, в същото време бе и хладнокръвен реалист. Целта му бе да създаде една по-гъвкава общност, а не общество от типа на мравешките колонии. Подходи другояче: раздели хората си на отделни звена, като всяко водеше свой си гъвкав комунален живот. Признаваха частната собственост и до известна степен бяха въвели преразпределение на възнагражденията. Който не харесваше звеното си, можеше да премине в друго, а и всеки бе свободен да се махне от Сакигаке, когато поиска. Имаха и пълен достъп до външния свят, и почти пълна липса на идеологическа обработка или промиване на мозъците. Още в „Такашима“ на Фукада му беше станало ясно, че една естествена, отворена система неминуемо води до по-висока производителност.

* * *

Под ръководството на Фукада дейността на фермата Сакигаке се развива по план, но в крайна сметка комуната се разделя на две отделни фракции. Докато се придържали към гъвкавата звенева система на Фукада, подобно разцепление било неизбежно. От едната страна била войнстващата фракция — революционна група, сплотена около първоначалните хунвейбини на Фукада. За тях земеделската комуна не била нищо друго освен подготовка за самата революция. Земеделието им служело за прикритие, докато дойдел мигът да грабнат оръжието. И били непоклатими в това свое намерение.

От другата страна била умерената фракция. Като мнозинство те споделяли антикапиталистическата позиция на войнствената фракция, но, общо взето, се държали встрани от политиката; предпочитали да си създадат самозадоволяваща се комуна сред природата. По отношение на фермерството и двете фракции споделяли една и съща цел; но щом се наложело да вземат решение относно оперативната политика на комуната като цяло мненията им се разминавали. Разпадът на комуната бил само въпрос на време. Често не намирали никакви допирни точки за сближаване, а това пораждало ожесточени буйни спорове. Разпадът на комуната бил само въпрос на време.

С всеки изминал ден на Фукада му ставало все по-трудно да поддържа неутралитет. Докато в един момент не се озовал в клопка между двете фракции. Общо взето, бил наясно, че Япония от 70-те години не била нито място, нито време за революции. Онова, което поначало имал предвид, бил революционният потенциал — революцията като метафора или хипотеза. Според него упражняването на такава подривна воля, насочена срещу истаблишмънта, било задължително условие за съществуването на едно здраво общество. Студентите обаче настоявали за истинска революция с истинско кръвопролитие. Фукада, естествено, носел определена отговорност за това. Та нали лично той посял такива неоснователни митове в главите им. Без обаче да им спомене, че неговата „революция“ е в кавички.

Така че всяка от двете фракции на комуната Сакигаке поела по свой път. Умерената запазила за себе си името Сакигаке и останала в първоначалното село, а войнстващата се пренесла на няколко километра оттам в друго обезлюдено село, което превърнала в база за своето революционно движение. Семейството на Фукада останало в Сакигаке с всички останали семейни. Раздялата била приятелска. Фукада, изглежда, се сдобил със средствата за новата комуна от същите свои неназовани източници. Дори и след разцеплението двете ферми продължили да си помагат — търгували помежду си с необходимите материали и — от икономически съображения — ползвали едни и същи пътища за разпределение на продукцията си. Трябвало да си помагат, ако искали да оцелеят.

Но скоро след раздялата настъпила поне една промяна: разменените гостувания между членовете на старата комуна Сакигаке и на новата комуна на практика се прекратили. Единствен Фукада продължил да общува с бившите си студенти екстремисти. Изпитвал към тях силно чувство на отговорност, понеже лично ги бил организирал едно време и ги повел към планините на Яманаши. А пък и новата комуна имала нужда от контролираните от Фукада тайни средства.

* * *

— Междувременно Фукада, изглежда, бе изпаднал в някакво шизоидно състояние — продължи Професора. — Вече не вярваше с цялата си душа нито във възможността, нито в романтиката на революцията. Но пък и не можеше да се отрече напълно и от двете. Понеже това би било равносилно на отричане от целия му живот и на публично признание, че се е заблуждавал. А това той не можеше да допусне. Прекалено горд беше, а и се притесняваше от объркването, което неминуемо би създал сред студентите си. На този етап все още упражняваше известно влияние върху тях.

Ето как се озова в един двойствен живот, в който тичаше напред-назад между Сакигаке и новата комуна. Беше се нагърбил с едновременните задължения на водач на едната и съветник на другата. Получи се така, че човек, който вече не вярваше искрено в революцията, продължаваше да проповядва революционна теория. Членовете на новата комуна вършеха земеделската си дейност, но в същото време се подчиняваха на суровата дисциплина на военното обучение и на идеологическо подковаване. И за разлика от Фукада ставаха все по-радикализирани. Възприеха политика на маниакална тайнственост и престанаха да допускат външни лица. Научила за призивите им за въоръжена революция, полицията реши, че следва да ги постави под наблюдение, но че не е нужно да повишава собствената си степен на готовност.

Професора пак се втренчи в коленете си, после вдигна глава:

— Сакигаке се разцепи през 1976-а — продължи. — Ери избяга от Сакигаке и дойде да живее с нас през следващата година, а горе-долу по същото време новата комуна възприе името Акебоно.

Тенго вдигна глава и присви очи.

— Чакайте, чакайте! — Акебоно. Абсолютно сигурен съм, че и това име съм го чувал. Но споменът му бе мъгляв и несвързан. Мяркаха му се само някакви фрагментарни фактоподобни детайли. — Тези Акебоно… те не бяха ли замесени преди време в някакъв голям инцидент?

— Точно така — потвърди професор Ебисуно, вгледан още по-съсредоточено в Тенго. — Естествено, става дума за прословутите Акебоно, които завързват престрелка с полицията в планините близо до езерото Мотосу.

Престрелка, разсъждаваше Тенго. Сега се сещам, че имаше такова нещо. Медиите гърмяха. Не знам защо, но подробностите сега ми убягват, а нещо бъркам и последователността на събитията. А когато се напъна да си спомни още подробности, усети с цялото си тяло някакъв трус, сякаш някой усука горната и долната му половина в противоположни посоки. Почувства тъпа пулсираща болка в главата си, а околният въздух изведнъж се разреди. Звуците станаха приглушени, сякаш се беше потопил под вода. Изглежда, се задаваше поредният „пристъп“.

— Лошо ли ви е? — попита очевидно разтревоженият професор. Но гласът му сякаш идваше някъде отдалече.

Но Тенго тръсна глава и рече с измъчен глас:

— Нищо ми няма. Ей сега ще ми мине.

Единадесета глава

(Аомаме): Човешкото тяло е един храм

Способните да нанесат ритник в топките с умението, с което го правеше Аомаме, наистина трябва да са били съвсем малко на брой. Тя бе изучила най-старателно различните начини за нанасяне на ритници и не пропускаше нито един ден без тренировка. Най-важното при ритника в топките е да не се колебаеш. Светкавичната атака в най-слабата точка на противника се нанася безмилостно и с крайна жестокост — така както Хитлер покорил с лекота Франция, след като нанесъл удара си в слабата й точка — линията Мажино. Никакво колебание. И най-краткият миг на нерешителност може да се окаже фатален.

Най-общо казано, не съществува друг начин жена да надделее в двубой над по-едър, по-силен от нея мъж. В това Аомаме бе непоколебимо убедена. Въпросната част е най-слабата принадлежаща към — или, по-точно, висяща от — тялото на съществото, наречено „мъж“, и през повечето време не е ефикасно защитена. Изключено бе да не се възползва тъкмо от този факт.

Бидейки жена, Аомаме нямаше конкретна представа колко боли, като те ритнат силно по топките, но донякъде можеше да си го представи, ако съдеше по реакциите и физиономиите на мъжете, които бе ритала. Май и най-силният и най-корав мъж не бе в състояние да понесе болката и огромната загуба на самоуважение, която придружава такъв ритник.

— Толкова боли, че ти се струва, че в този миг е дошъл краят на света — обясни й след сериозен размисъл един мъж, на когото Аомаме зададе въпроса. — Не знам как другояче да ти го опиша. Няма нищо общо с обикновената болка.

Аомаме поразсъждава върху направената от мъжа аналогия. Краят на света ли?

— Добре де — рече, — ако го погледнеш от другата страна, би ли казал, че ако сега, в този миг, дойде краят на света, ще го почувстваш като ритник в топките?

— Тъй като никога не съм изживявал края на света, не мога да съм стопроцентово сигурен, но предполагам, че е вярно — отвърна мъжът, загледан с разфокусиран поглед в някаква точка в пространството. — Същото дълбоко усещане за безсилие: тъмно, задушаващо, безпомощно.

Известно време след този разговор на Аомаме й се случи да види късно през нощта по телевизията „На брега“ — американски филм от 1960 г. Между САЩ и СССР е избухнала тотална война и двата континента се обстрелват с балистични ракети, напомнящи огромни ята летящи риби. Земята е напълно унищожена и човечеството е изтрито от лицето на почти всяко кътче от планетата. Но благодарение на някакви въздушни течения или нещо от тоя род облаците смъртоносна пепел още не са стигнали до Австралия в Южното полукълбо, макар да е само въпрос на време. Гибелта на човечеството просто е неизбежна. На оцелелите до момента човешки същества не им остава нищо, освен да чакат своя край. И си избират различни начини, по които да изживеят последните си дни. Мрачен сюжет, непредлагащ и грам надежда за спасение. (Макар че в крайна сметка затвърди за пореден път убеждението на Аомаме, че дълбоко в душите си всички хора всъщност се надяват да дойде краят на света.)

Така или иначе, от гледането на филма сама посред нощ Аомаме поне се сдоби с известна представа как се чувстваш, когато някой те изрита с пълна сила по топките.

* * *

След като завърши висш институт по физкултура, Аомаме работи четири години във фирма производителка на напитки за спортисти и здравословни храни. Беше един от стожерите на фирмения женски отбор по софтбол и в отбрана, и в нападение. Отборът се представяше, общо взето, добре и на няколко пъти стигна до четвъртфиналните плейофи на националното първенство. Но месец след смъртта на Тамаки Оцука Аомаме напусна компанията и сложи край на софтболната си кариера. От желанието й да играе не бе останало и капка, а изпитваше и нужда да започне нов живот. С помощта на по-възрастна приятелка от студентските години успя да си намери работа като инструктор в спортен клуб в богаташкия токийски квартал Хироо.

Аомаме водеше най-вече курсовете по силова подготовка и бойни изкуства. Клубът бе известен, членството в него бе ограничено с помощта на високи такси и членски внос и сред членовете му имаше много знаменитости. Аомаме организира няколко курса по любимата си специалност — самозащита за жени. Изработи голямо брезентово чучело на мъж, приши на чатала му черна работна ръкавица в ролята на тестиси и се захвана да учи курсистките си как да насочват най-ефективно ритниците си в тази точка. В името на реализма напъха и две топки за скуош в ръкавицата. От курсистките се изискваше да ритат тази мишена бързо, безмилостно и многократно. Много от тях изпитваха особено удоволствие от тези тренировки и бележеха забележителен напредък, макар мнозина от членовете (предимно мъжете, естествено) да наблюдаваха смръщено този спектакъл и да се оплакваха пред ръководството, че инструкторката е прекалила. В резултат на което привикаха Аомаме и й наредиха да поозапти тренировките.

— Но, реално погледнато — запротестира тя, — една жена няма друга отбрана срещу мъж, освен да прибегне до ритник в тестикулите. Повечето мъже са по-едри и по-силни от жените. Така че жената няма никакви шансове, ако не атакува светкавично в тази област. Мао Дзедун го е казал най-точно: „Намираш слабата точка на противника и действаш пръв с насочена атака. Няма друг начин една партизанска акция да успее срещу редовна войска“.

Пламенната й защита ни най-малко не впечатли управителя.

— Много добре знаеш, че сме един от малкото труднодостъпни клубове в града — рече й намръщено. — Повечето ни членове са знаменитости. Поради което сме длъжни да пазим достойнство във всяка една област на дейността ни. Имиджът е изключително важно нещо. И пет пари не давам по каква причина си намислила тези свои тренировки, но ще ти кажа едно: под всякакво достойнство е да гледаш как група жени в детеродна възраст ритат чучело по чатала и крещят като ненормални. Досега най-малко един кандидат си оттегли молбата за членство, след като по време на обиколката си из клуба е попаднал на твоя курс в действие. Не ме интересува какво е казал Мао Дзедун — а още по-малко пък Чингис хан; факт е, че подобна гледка тревожи, дразни и притеснява повечето мъже.

Аомаме ни най-малко не съжаляваше, че е накарала членуващите в клуба мъже да изпитат тревога, раздразнение и притеснение. Всички тези неприятни усещания не можеха изобщо да се сравнят с изпитаната от жертвата на брутално изнасилване болка. Но нямаше и как да не се съобрази със заповедта на началника, така че се принуди да тушира агресивността в курса си по самоотбрана. На всичко отгоре й забраниха да използва и чучелото. В резултат на което водените от нея тренировки станаха много по-скучни и формални. Самата Аомаме никак не се радваше, няколко от курсистките й подадоха оплакване, но тъй като беше наемен служител, тя нищо не можеше да предприеме.

Аомаме бе на мнение, че ако не може да отправи ефективен ритник в топките, докато я напада някой мъж, почти нищо друго не й остава. В хода на един истински двубой практически е невъзможно да изпълниш висши хватки от рода на това да сграбчиш ръката на противника и да я извиеш зад гърба му. Такива изпълнения стават само на кино. Вместо да опитва подобни подвизи, една жена по-скоро би трябвало да побегне, а не да се бие.

Така или иначе, Аомаме бе усвоила поне десет различни техники за ритане на мъж в топките. Стигна дотам, че накара няколко по-млади свои познати от университета да си сложат предпазни чашки, за да се упражнява върху тях.

— Адски боли, ма — беше изпищял един. — Дори през чашката! Не ща повече!

Знаеше, че ако й се наложи, и за миг не би се поколебала да приложи някоя от изпипаните си техники в истински двубой. Само да посмее някой откаченяк да ме нападне! Ще му покажа края на света, и то отблизо. Ще му дам възможност да види със собствени очи второто пришествие. Ще го пратя чак в Южното полушарие, да се изсипят отгоре му саждите на смъртоносния дъжд там, сред кенгурата и кенгурчетата.

* * *

Потънала в размисли за второто пришествие, Аомаме седеше на бара и посръбваше от коктейла с джин „Том Колинс“. От време на време поглеждаше часовника си, уж чакаше някого, макар реално да нямаше никаква среща. Просто чакаше да се появи някой подходящ мъж сред прииждащите клиенти. Часовникът й показваше 8:30. Носеше бледосиня блузка под тъмнокафявия жакет „Калвин Клайн“ и тъмносиня минипола. Но не си носеше ледокопчето. Оставила го бе да си почива, кротко увито в хавлийка, в нощното й шкафче у дома.

Заведението бе известен бар в увеселителния квартал Ропонги. Тук идваха неженени мъже да си търсят неомъжени жени — или обратното. Мнозина бяха чужденци. Интериорът бе в стила на бар на Бахамските острови, в какъвто би киснал Хемингуей. На стената висеше препарирана риба меч, а от тавана — рибарски мрежи. Имаше куп снимки на хора с хванати от тях гигантски риби, а така също и портрет на самия Хемингуей. Щастливият Папа Хемингуей. Посетителите явно не се вълнуваха от факта, че впоследствие е страдал от алкохолизъм и накрая се самоубил с ловната си пушка.

Тази вечер неколцина се опитаха да заговорят Аомаме, тя обаче не си хареса нито един. Две типични студентчета нехранимайковци я поканиха в компанията си, но тя дори не понечи да им отвърне. Отряза с думите, че чака някого, един фирмен служител към тридесетте, от чийто поглед я полазиха тръпки. Не си падаше по младите. Прекалено агресивни и самоуверени бяха, но не умееха да приказват, а и никога не казваха нищо интересно. В леглото се държаха като животни, без капка понятие от истинските удоволствия в секса. Предпочиташе леко уморените мъже на средна възраст, при това започващи да олисяват. Да са чисти и да не излъчват никаква вулгарност. И да са с добре оформени глави. Но подобни мъже трудно се намираха, така че бе готова на известни компромиси.

Аомаме огледа помещението и тихичко въздъхна. Защо, по дяволите, има толкова малко подходящи мъже? Помисли си за Шон Конъри. Щом си представи формата на главата му, веднага усети някаква тъпа пулсираща болка. Що няма късмета сега да цъфне тук самият Шон Конъри — ще направя всичко възможно да го направя мой. Само дето няма абсолютно никакъв шанс Шон Конъри да се появи в такъв фалшив бахамски бар за неженени насред Ропонги.

На големия телевизор на стената вървеше изпълнение на „Куин“. Аомаме не си падаше особено по музиката им. Затова и гледаше да не им обръща много внимание. Нито да слуша идещата от високоговорителите музика. След „Куин“ взеха, че пуснаха „Абба“. Ужас! Имам чувството, че ми предстои кошмарна вечер.

* * *

Аомаме се бе запознала с богатата вдовица в спортния клуб, където работеше. Жената се бе записала в курса й по самоотбрана — онзи, краткотрайния радикален курс, който наблягаше на ритането на чучелото. Беше дребна жена, най-възрастната сред курсистките, но движенията й бяха леки, а ритниците — резки. Ако закъса, сигурна съм, че и окото няма да й мигне да ритне противника си по топките без всякакво колебание. Никога не приказва повече, отколкото е необходимо, а проговори ли, никога не шикалкави. Тъкмо това й харесваше Аомаме.

— На моите години надали ще ми се наложи да се самоотбранявам — каза тя на Аомаме с изпълнена с достойнство усмивка след първата тренировка.

— Възрастта няма никакво значение — сряза я Аомаме. — Става въпрос за начина на живот. Важното е стойката ви да излъчва смъртоносната ви решимост да се отбранявате. Никъде не бива да излизате, щом сте се примирили с мисълта, че някой може да ви нападне. Хроничната безпомощност разяжда човека.

Вдовицата помълча известно време, без да снема поглед от очите на Аомаме. Нещо у нея, изглежда, силно я беше впечатлило — било то думите й или самият й тон. После кимна сериозно:

— Права си. Абсолютно си права. Явно дълго си размишлявала по въпроса.

Няколко дни по-късно Аомаме получи плик. Бяха го оставили за нея на рецепцията на клуба. В плика имаше кратка, красиво изписана бележка с адреса и телефонния номер на вдовицата: „Знам, че си много заета, но ще се радвам, ако ми се обадиш, когато си по-свободна“.

Телефона вдигна мъж — вероятно секретарят й. След като Аомаме съобщи името си, онзи, без да каже нито дума, я свърза с вътрешен номер. Обади се вдовицата и й благодари, че я е потърсила.

— Ако не те затруднявам, бих желала да те поканя на вечеря. Искам да си поговорим спокойно насаме.

— С удоволствие — прие Аомаме.

— Утре вечер удобно ли ще ти е?

Аомаме нямаше нищо против, но се зачуди какво ли има да обсъжда тази елегантна по-възрастна жена с човек като нея.

Срещнаха се в един френски ресторант в закътана част на квартал Адзабу. Изглежда, вдовицата му бе стара клиентка. Настаниха я на една от по-хубавите маси в дъното и явно се познаваха със застаряващия сервитьор, който старателно ги обслужваше. Носеше превъзходно скроена бледозелена рокля без шарки (вероятно на „Живанши“ от 60-те години) и огърлица от нефрит. По средата на вечерята се появи и управителят и раболепно я поздрави. Ястията бяха предимно вегетариански, изискани и прости. И сякаш в чест на Аомаме супата на деня се оказа от зелен грах. Вдовицата си поръча чаша шабли, Аомаме също — да й прави компания. Виното по нищо не отстъпваше на храната. Аомаме си избра филе от бяла риба на скара. Вдовицата се ограничи със зеленчуци. Хранеше се по крайно изискан начин, все едно твореше изкуство.

— На моите години на човек му трябва много малко храна — каза. — Но възможно най-качествена — добави почти на шега.

Искаше Аомаме да й стане личен инструктор, да я обучава у дома й два-три пъти седмично на бойни изкуства. Освен това, ако можело, Аомаме да й помагала и със стречинга — упражненията за разтягане на мускулатурата.

— Разбира се, че ще мога — отвърна Аомаме, — но ще се наложи да уредите личните тренировки извън клуба чрез администрацията му.

— Хубаво — каза вдовицата, — но дай отсега да се договорим за графика. Намеси ли се и друг, ще стане бъркотия. Аз тъкмо това желая да избегна. Нали ме възразяваш?

— Ни най-малко.

— В такъв случай започваме още от идната седмица рече вдовицата.

И с това приключиха деловата част.

— Онзи ден в клуба ме поразиха думите ти за безпомощността. Как разяждала човека. Помниш ли ги?

— Помня — кимна Аомаме.

— Надявам се да не възразиш на следващия ми въпрос. Крайно прям е. Но ще ни спести време.

— Питайте каквото искате — каза Аомаме.

— Случайно да си феминистка или лесбийка?

Аомаме се изчерви леко, но завъртя глава.

— Мисля, че не съм. Мислите ми по въпроса са си моя лична работа. Но не съм доктринер-феминистка, нито съм лесбийка.

— Хубаво — рече вдовицата. И сякаш в израз на облекчение поднесе елегантно към устата си вилицата с късче броколи, сдъвка го изискано и отпи глътка вино. — Дори да си феминистка или лесбийка, това ни най-малко не би ме смутило. И не би повлияло на нищо. Но ще си позволя да отбележа: фактът, че не си нито едното, нито другото, опростява общуването ни. Разбираш ли какво имам предвид?

— Разбирам — каза Аомаме.

* * *

Аомаме взе да ходи по два пъти седмично в резиденцията на вдовицата, да я обучава на бойни изкуства. Преди доста години тя бе опасала цялото просторно помещение с огледала за уроците по балет на дъщеричката й и сега провеждаха там старателно планираните занимания с Аомаме. За човек на нейните години вдовицата бе много гъвкава и бележеше бърз напредък. Дребното й тяло се бе радвало през годините на внимание и грижи. Аомаме я обучаваше и на основите на системния стречинг и й правеше масажи за отпускане на мускулатурата.

Особено я биваше в масажирането на дълбоките тъкани, за което бе получавала по-добри оценки от всички останали във физкултурния институт. Умът й бе запечатал наименованията на всички кости и мускули на човешкото тяло. Познаваше функцията и характеристиките на всеки отделен мускул и знаеше как да му придаде тонус, а и как да поддържа този тонус. Дълбоко убедена бе, че човешкото тяло е един храм, който следва да се поддържа максимално здрав, красив и чист, независимо какво се съхранява във въпросния храм.

И понеже обикновената спортна медицина не й стигаше, Аомаме от личен интерес се зае да изучи и техниката на акупунктурата и изкара няколкогодишен официален курс при един лекар китаец. Впечатлен от бързия й напредък, докторът я похвали, че притежава достатъчно умения за професионалист. Аомаме възприемаше бързо, ненаситна да придобие подробни знания относно телесните функции. Но най-важното бе, че върховете на пръстите й бяха надарени с някакво едва ли не плашеща чувствителност. Така както има хора, способни да хвърлят бейзболна топка с изумителна точност или да откриват с чатал от леска подземни водоносни слоеве, Аомаме напипваше мигновено с пръсти скритите в тялото точки, които влияят на функционалността му. Никой не я беше учил на това. Идеше й по естествен път.

Не мина много време и Аомаме и вдовицата взеха да приключват всяка тренировка и масаж с бъбрене над чаша чай. Приборите за чая винаги се донасяха от Тамару върху сребърната табла. През първия месец той не обели и дума в присъствието на Аомаме и тя се видя принудена да попита дали Тамару случайно не е ням.

Веднъж вдовицата полюбопитства дали на Аомаме й се е налагало да използва техниката на ритане по топките в действителна самоотбрана.

— Един-единствен път — отвърна Аомаме.

— И имаше ли полза? — попита вдовицата.

— Постигнах желания ефект — каза Аомаме внимателно и кратко.

— Смяташ ли, че би подействало и на Тамару?

Аомаме завъртя глава:

— Надали. Той разбира от тия работи. А ако противникът предугажда движенията ти, нищо не можеш да направиш. Ритникът в тестисите действа само при аматьори без реален опит в боя.

— С други думи, отчиташ, че Тамару не е аматьор.

— Как да ви кажа? — направи кратка пауза Аомаме. — Той притежава някакво особено присъствие. Не е обикновен човек.

Вдовицата добави сметана към чая си и бавно го разбърка.

— Значи онзи, ритнатият, е бил аматьор. Едър ли беше?

Аомаме кимна, но не каза нищо. Онзи беше мускулест и силен на вид. Но беше и арогантен и бе свалил гарда си пред тази никаква жена. Не му се беше случвало жена да го изрита по топките и никога не си беше представял, че подобно нещо може да го сполети.

— Успя ли да го нараниш по някакъв начин? — попита вдовицата.

— Никакви рани. Само дълготрайна парализираща болка.

Вдовицата се умълча. После попита.

— А преди това имало ли е случай да си нападала мъж? И то не само за да му причиниш болка, а умишлено да го нараниш?

— Имало е — отвърна Аомаме. Никак не я биваше да лъже.

— Разкажи ми по-подробно.

Аомаме завъртя почти незабележимо глава.

— Съжалявам, но ми е трудно да говоря на тази тема.

— Разбирам те — каза вдовицата. — Нищо лошо няма в това. Не се насилвай.

И двете продължиха да пият мълчаливо чая си, всяка потънала в собствените си мисли.

По някое време вдовицата рече:

— Но един ден, когато ти се прииска да поговориш по въпроса, смяташ ли, че ще можеш да споделиш с мен какво точно се случи тогава?

— Някой ден може и да стане. А може и никога да не стане. Честно казано, и аз самата не знам.

Вдовицата я изгледа продължително:

— Не питам само от любопитство.

Аомаме пак нищо не каза.

— Доколкото усещам, ти таиш нещо у себе си. И то ти тежи. Долових го още при първата ни среща. Имаш силен поглед, сякаш си си наумила окончателно нещо. Откровено казано, и аз нося подобни неща у себе си. Неща, които ми тежат. И тъкмо заради това успявам да вникна и в теб. Но ти недей бърза. Все някой ден ще поискаш да го споделиш, че да ти олекне. Аз съм абсолютно дискретен човек, а освен това разполагам и с няколко действени мерки. Ако всичко върви, както трябва, току-виж съм успяла да ти помогна.

Впоследствие, когато Аомаме най-сетне се разкри пред вдовицата, тя отвори пред нея нова врата към живота.

* * *

— Здрасти. Какво пиеш? — рече някой току до самото ухо на Аомаме. Гласът беше женски.

Аомаме вдигна глава. На съседното столче на бара седеше млада жена с конска опашка, каквито са носили през петдесетте години. Десенът на роклята й бе на ситни цветчета, а от рамото й висеше чантичка „Гучи“. Маникюрът й бе изпипан, с бледорозов лак. Макар и да не беше дебела, жената бе навсякъде приятно закръглена, включително и в лицето, което излъчваше неподправена дружелюбност, и имаше едри гърди.

Аомаме се посмути. Не бе очаквала да я заприказва жена. В този бар беше прието мъжете да заговарят жени.

— „Том Колинс“ — отвърна.

— Става ли?

— Не е кой знае какво. Но пък и не е силно, та мога да го пия.

— Винаги съм се чудила откъде идва името „Том Колинс“.

— Нямам представа — отвърна Аомаме. — Може да е кръстено на създателя си. Макар че изобретението му не е чак толкова зашеметяващо.

Жената махна с ръка към бармана.

— Дай ми и на мен един „Том Колинс“. — Сервираха й го за секунди. — Може ли да седна до теб?

— Сядай. Мястото е свободно. — А пък и нали вече си седнала, рече си наум Аомаме.

— Нали нямаш среща с някого? — попита жената.

Вместо да отговори, Аомаме се зае да изучава лицето й. Доколкото можеше да прецени, бе три-четири години по-млада.

— Не се притеснявай. Не съм от ония — прошепна жената, сякаш споделяше тайна. — Ако това те притеснява. И аз предпочитам мъжете. Като теб.

— Какво значи „като мен“?

— Ами че нали затова си тук. Да си намериш мъж?

— Такъв вид ли имам?

Жената леко присви очи.

— Това поне е очевидно. Щом си на такова място. И подозирам, че и двете не сме от професията.

— Разбира се, че не сме.

— Ей, имам една идея. Защо не направим отбор? Предполагам, че на един мъж ще му е по-лесно да заговори две жени, отколкото една. А пък и ние ще можем да се отпуснем и да се чувстваме в по-голяма безопасност, отколкото ако сме сами. Пък и толкова сме различни: аз съм по-женствената, а ти имаш един такъв строен, момчешки вид. Сигурна съм, че ще направим добър екип.

Момчешки вид, помисли си Аомаме. За пръв път ми го казва някой.

— Но и спрямо мъжете може да имаме различен вкус — каза. — Какъв екип ще сме тогава?

Жената сви устни и се замисли.

— И ти си права. Вкусът към мъжете, значи? Хм. Ти какви ги харесваш?

— На средна възраст, по възможност — отвърна Аомаме. — Не си падам особено по младоците. Най ги обичам, когато са почнали леко да олисяват.

— Аха! Ясно. На средна възраст, викаш. Аз пък ги предпочитам млади и навити и красавци. Нямам особен интерес към средната възраст, но съм готова да ти угодя и да опитам. За натрупване на опит. Мъжете на средна възраст бива ли ги? В секса, имам предвид.

— Зависи от човека.

— Ама, разбира се — съгласи се жената. После присви очи, сякаш проверяваше някаква своя теория. — В секса няма правила, естествено, но най-общо погледнато…

— Не са зле. И те в крайна сметка остават без сила, но поне им е нужно известно време, за да стигнат дотам. Не бързат. А ако се случи някой наистина добър, може да ти докара няколко оргазма.

Онази се позамисли.

— Хм. Почва май да ми става интересно. Що пък да не опитам?

— На всяка цена!

— А секс в четворка правила ли си? С размяна на партньорите по някое време.

— Никога.

— И аз не съм. А би ли искала?

— Предполагам, че не — каза Аомаме. — Между другото, нямам нищо против да сме екип, но ако ще правим заедно разни неща, дори само за известно време, ми се ще да знам повече за теб. Иначе току-виж сме се оказали на различна вълна.

— Прекрасна идея — каза другата. — Хубаво, какво искаш да знаеш за мен?

— Като начало, какво работиш?

Жената отпи от своя „Том Колинс“ и остави чашата върху подложката. Попи устните си с книжна салфетка. След което огледа следите от червило по салфетката.

— Тоя коктейл си го бива — рече. — На основата на джин е, нали?

— Джин с лимонов сок и газирана вода.

— Абе, може и да не е велико изобретение, ама става за пиене.

— Радвам се.

— Така. Питаш ме какво работя. Малко ми е трудно да ти отговоря. Дори да ти кажа истината, съмнявам се, че ще ми повярваш.

— Добре. Тогава аз почвам. Инструктор съм в спортен клуб. Преподавам предимно бойни изкуства. И стречинг.

— Бойни изкуства! — възкликна жената. — Нещо като Брус Ли, така ли?

— В общи линии.

— Много ли си добра?

— Горе-долу.

Жената се засмя и вдигна чашата си като за наздравица.

— Значи, ако закъсаме, може да се окаже, че сме непобедим екип. Може и да не ми личи, но от доста години се занимавам с айкидо. Да ти кажа най-откровено, работя в полицията.

* * *

— В полицията?! — Долната челюст на Аомаме увисна, но от устата и не излезе повече никакъв звук.

— Към токийското градско управление. Ама не ми личи, нали?

— Ни най-малко — отговори Аомаме.

— Но си е самата истина. Абсолютно. Казвам се Аюми.

— А аз Аомаме.

— Аомаме. Това истинското ти име ли е?

Аомаме кимна най-сериозно.

— Полицайка. Сигурно ходиш в униформа, носиш пистолет и обикаляш по улиците в патрулка, така ли?

— Това бих желала да правя. Затова постъпих в полицията. Но не ми дават. — Аюми сграби шепа солети от близката купа и шумно задъвка. — Засега ходя с една смотана униформа, придвижвам се с една от ония миниполицейски коли — които са по-скоро скутери — и по цял ден пиша квитанции за глоби за неправилно паркиране. Естествено, пистолет не ми се полага. На кого му трябва да стреля предупредително във въздуха за това, че някой гражданин си е паркирал тойота королата пред пожарен кран? На полигона стрелям без грешка, ама кого го е еня? Само защото съм жена, трябва по цял ден да ходя напред-назад с една пръчка с тебешир на нея и да изписвам по асфалта часа и номера на неправилно паркираните коли.

— Като ходиш на стрелба, с полуавтоматичен „Берета“ ли стреляш?

— Как иначе. Сега всички носят само „Берета“. Малко възтежичък ми е. Със зареден пълнител сигурно има едно кило.

— Без патрони беретата тежи 850 грама — каза Аомаме.

Аюми я изгледа така, както съдържателят на заложна къща преценява предложен му часовник.

— Ти пък откъде ги знаеш тия работи?

— Открай време се интересувам от оръжия — каза Аомаме. — Макар в действителност никога да не съм стреляла.

— Сериозно? — Аюми май се убеди в искреността й. — Аз пък страшно си падам по стрелбата с пистолет. Вярно, беретата е тежичка, но има по-слаб откат от по-старите пистолети, така че и една дребна жена може да й свикне с достатъчно тренировки. Само дето големите началници не искат да повярват. Втълпили са си, че жена не може да стреля с пистолет. Всичките там горе са едни мъжки шовинисто-фашисти. Изкарах страхотни оценки и по работа с полицейската палка, поне колкото повечето мъже, но кой ти го признава? През цялото време слушам само мръсни двусмислени подмятания: „Ей, маце, ама и ти знаеш как се държи палка. Обади ми се, ако искаш да се поупражняваш допълнително“. Все такива приказки. Мозъците им са изостанали най-малко с век и половина от съвременния живот.

Аюми извади от чантата си пакет „Вирджиния Слимс“, изтръска с отрепетиран жест цигара, пъхна я между устните си, щракна с фина златна запалка и бавно издуха дима към тавана.

— И какво те накара да станеш полицайка? — попита Аомаме.

— Никога не съм си мечтала за такава работа. Но и не исках да се забия в някоя канцелария, да не говорим, че нямах и никаква професионална подготовка. Което силно ограничаваше избора ми. Така че в последната година от следването взех приемния изпит за градската полиция. Сред роднините ми има много полицаи: баща ми, брат ми, единият ми чичо. В полицията цари доста голяма шуробаджанащина, та много по-лесно те вземат, щом имаш роднина полицай.

— В семейството на полицията.

— Точно така. Но докато наистина не постъпих, изобщо нямах представа за повсеместната дискриминация срещу женския пол. В света на полицията жените са нещо като втора категория граждани. Не ти възлагат нищо освен улични нарушения, бумащина, преподаване на правилата за движение на първокласниците или обискиране на съмнителни жени. Пъъълна скука! А в същото време пращат разни, дето изобщо не могат да се мерят с мен, от едно интересно местопрестъпление на друго. Голямото добрутро само приказват за „равните възможности пред двата пола“, но всичко е за парлама, просто не се спазва. И убива у теб желанието да работиш като хората. Нали ме разбираш?

Аомаме каза, че я разбира.

— Направо побеснявам, като си помисля!

— Нямаш ли си гадже или нещо такова? — попита Аомаме.

Аюми се намръщи и се вгледа за известно време в тънката цигара между пръстите си.

— За една полицайка е на практика невъзможно да си завъди гадже. Работиш на смени и е адски трудно да се координираш с някого, който е с нормална работна седмица. Дори да успееш, в мига, в който обикновеният мъж дочуе, че си полицайка, моментално хуква назад като рак, бягащ от морския прилив. Отвратително е, не мислиш ли? — Аомаме потвърди, че и според нея е отвратително. — Поради което ти остава единствено романтиката по месторабота — само че там свестни мъже няма. Всичките са едни тъпунгери, дето само мръсни вицове знаят да разправят. Или са тъпи по рождение, или си мислят единствено за следващото си повишение по служба. И това са хората, които отговарят за сигурността в обществото ни! Не виждам никакво светло бъдеще за Япония.

— Една сладурана като теб би трябвало да се котира добре сред мъжете — каза Аомаме.

— Е, не мога да се оплача съвсем в това отношение. Но само ако не споменавам какво работя. Така че на места като тоя бар им разправям, че работя в застрахователна компания.

— Често ли се отбиваш тук?

— Не често. От дъжд на вятър — рече Аюми. И след като поразмисли, съобщи така, сякаш споделяше някаква тайна: — Но от време на време започвам да копнея за секс. Казано най-грубо, да изпитвам нужда от мъж. Нали загряваш — в определени периоди. И тогава се наконтвам, обличам си секси бельо и идвам тук. Намирам си някой подходящ партньор и цяла нощ се чукаме. Та за известно време мирясвам. Не че съм някаква нимфоманка или пък сексманиачка — просто имам нужда от здравословен полов живот. Щом се наситя, и ми минава. Не ми трябва много. На другия ден пак бачкам яко и си пиша квитанциите за глоби. А при тебе как е?

Аомаме отпи от чашата си с „Том Колинс“.

— Същото, горе-долу.

— И ти ли си нямаш гадже?

— Решила съм да не се занимавам с гаджета. Голямо гайле са.

— Гайле е да си имаш дори само един мъж?

— Ами, да.

— А пък на мен като ми се прииска, направо не мога да се търпя.

— Как го каза преди малко? „Да се наситя.“ И на мен ми е толкова зорът.

— А как ти звучи „Да прекарам една разкошна вечер“?

— И това не е зле.

— Но във всеки случай да е само за една нощ, без допълнителни ангажименти.

Аомаме кимна.

Опряла лакът на бара, Аюми подложи длан под брадичката си и се замисли.

— Май в много отношения си приличаме.

— Възможно е — каза Аомаме. Само дето ти си полицайка, а аз убивам хора. Ти си в рамките на закона, а аз съм извън него. Това пък ако не е една съществена разлика, здраве му кажи!

— Дай да се наговорим — рече Аюми. — Значи, и двете работим в една и съща застрахователна компания, но името й е тайна. Ти си постъпила две-три години преди мен. Днес сме си имали някакви неприятности в офиса, та сме дошли тук да се поразтушим, и сега вече ни е гот. Какво ще кажеш за една такава „ситуация“?

— Добре звучи, само че аз си нямам и понятие от застраховки против злополука.

— Това го остави на мен. Много ме бива да съчинявам разни истории.

— Оставям всичко в ръцете ти в такъв случай — съгласи се Аомаме.

— По някаква случайност в момента на една от масите зад нас седят двама на около средна възраст и от известно време ни наблюдават с жадни очи. Можеш ли да ги видиш, без да те забележат?

Аомаме се извърна уж случайно, както й беше наредено. На известно разстояние от бара имаше маса с двама мъже на средна възраст по костюми и с вратовръзки, с вида на типични фирмени служители, отбили се да пийнат по едно в края на изнурителния работен ден. Нито костюмите им бяха омачкани, нито вратовръзките им издаваха лош вкус. И двамата имаха доста чистичък вид при това. Единият вероятно бе току-що навършил четиридесет, а другият още не бе стигнал до тази възраст. По-старият беше слаб, с овално лице и олисяло чело. По-младият приличаше на бивш университетски играч по ръгби, понатрупал килограми след прекратяването на активната си спортна дейност. Лицето му все още леко младееше, но се бе поналяло около брадичката. Приказваха си сладко над чаши уиски с вода, но очите им видимо изследваха помещението.

Аюми се зае да ги анализира:

— Като ги гледам, май не се чувстват в свои води в бар като този. Решили са да си прекарат добре, но не знаят как се заговарят непознати момичета. Предполагам, че и двамата са женени. Има нещо виновно в погледите им.

Аомаме остана силно впечатлена от наблюдателността на Аюми. Изглежда, бе стигнала до тези си изводи незабележимо, докато си бъбреше с Аомаме. Май имаше полза от това да си член на полицейското семейство.

— Онзи с оголялото чело май ти е повече по вкуса, а? — попита Аюми. — Значи, за мен остава по-едрият.

Аомаме отново хвърли поглед зад себе си. Формата на главата на оплешивяващия беше що-годе приемлива — на светлинни години от Шон Конъри, но, общо взето, ставаше. Какво повече можеш да очакваш от вечер, през която си слушала само „Куин“ и „Абба“?

— Съгласна съм — рече, — но как ще ги накараш да ни поканят при себе си?

— Най-малко като чакаме цяла нощ да изгрее слънцето! Забиваме директно на масата им с лъчезарни усмивки.

— Ама ти сериозно ли говориш?

— Най-сериозно! Остави тая работа на мен. Сега ще отида да ги заприказвам. Ти само чакай тук. — Аюми отпи яка глътка от коктейла си и потри длани. После метна чантата „Гучи“ през рамо и се нахили ослепително. — Окей. Време е да потренираме малко с палката.

Дванадесета глава

(Тенго): Да дойде царството твое

Професора се обърна към Фука-Ери:

— Извинявай за безпокойството, Ери, но би ли ни направила по един чай?

Момичето стана и излезе от гостната. Вратата се затвори безшумно зад гърба й. Професора зачака мълчаливо, а седналият на дивана Тенго овладя дишането си и си възвърна нормалното състояние на духа. Професора свали очилата с черните рамки и след като ги избърса с не особено чиста на вид носна кърпа, пак си ги сложи. Нещо дребно черно прелетя отвън край прозореца. Птица вероятно. Или нечия душа, отлитаща към отвъдния край на света.

— Извинете ме — каза Тенго. — Мина ми. Вече съм добре. Продължавайте с онова, което ми говорехте.

Професора кимна и отново заговори:

— Нищо не остана от Акебоно след онази битка. Това стана през 1981 година, три… не, четири години след като Ери дойде тук. Но проблемът с Акебоно нямаше нищо общо с онова, което ви разправям сега.

Когато Ери дойде да живее при нас, беше на десет години. Един ден просто цъфна на прага ни без никакво предизвестие, коренно различна от малката Ери, която знаех едно време. Вярно, тя и преди не беше от най-приказливите и винаги се притесняваше пред непознати, но мен ме обичаше и още като съвсем малка разговаряхме свободно. Но когато се появи тук, не бе в състояние да разговаря с когото и да било. Имах чувството, че напълно е загубила способността да говори. Отговаряше ни само с кимане или въртене на главата.

Професора бе взел да приказва по-ядно и по-забързано. Тенго имаше чувството, че избързва умишлено с разказа си, да се възползва от отсъствието на Фука-Ери.

— Личеше си, че е видяла голям зор, докато стигне дотук от планините. Носеше малка сума пари и парче хартия, на което бе написан адресът ни, но беше израсла в пълна изолация и всъщност не умееше да говори. Но дори и така, само с бележката в ръка, се бе справила с всички необходими смени на превозните средства и бе стигнала до вратата ни.

Освен това веднага ни стана ясно, че е преживяла нещо ужасно. Грижите по нея поеха Адзами и жената, която ми помага в домакинството. След като прекара няколко дни у нас и се поуспокои, се обадих в комуната Сакигаке и поисках да говоря с Фукада, но ми казаха, че „не можел да дойде на телефона“. Заинтересувах се защо, но не можах да ги накарам да ми кажат. Тогава пожелах да разговарям с госпожа Фукада, при което ми казаха, че и тя не можела да дойде на телефона. Не ми дадоха да говоря нито с него, нито с нея.

— Не казахте ли на човека отсреща, че Ери е вече при вас?

Професора поклати отрицателно глава:

— Не. Имах чувството, че ще е по-добре да го премълча, щом не мога да го кажа директно на Фукада. След този случай, разбира се, правих още куп опити да вляза във връзка с него по всякакъв възможен начин, но нищо не се получи.

Тенго сключи вежди:

— Искате да кажете, че нито веднъж не сте успели да се свържете с родителите й в продължение на цели седем години?

— Нито веднъж — кимна Професора. — Седем години без нито една дума.

— А и родителите на Ери не я потърсиха поне веднъж през тези седем години?

— Знам, че е абсолютно озадачаващо. Бащата и майката Фукада обожаваха дъщеря си Ери повече от всичко на света. И ако Ери е тръгнала да търси помощ от някого, тук е единственото възможно място. Както Фукада, така и съпругата му бяха прекъснали всякакви връзки със собствените си родители, така че Ери израсна, без да познава нито бабите, нито дядовците си. Ние сме единствените хора, към които е можело да се обърне. В интерес на истината самите й родители й бяха казали, че ако нещо ги сполети, тя трябва да дойде точно при нас. И въпреки всичко дори една дума не съм чул. Направо не е за вярване.

— Но не казахте ли одеве, че Сакигаке била отворена комуна?

— Така беше. Сакигаке действаше като отворена комуна от самото си основаване, но малко преди Ери да избяга оттам, бяха започнали да възприемат постепенно политика на изолация спрямо външния свят. Усетих го първо по оределите контакти с Фукада. С него водехме редовна кореспонденция; пишеше ми дълги писма за живота в комуната и за мислите и чувствата, които го занимаваха в момента. Но по някое време писмата му секнаха, а и на моите не отговаряше. Опитвах се да го чуя по телефона, но обикновено отказваха да ме свържат с него. А дори и в малобройните случаи, в които успявах да се добера до него, разговорите ни бяха съвсем кратки, крайно ограничени. Фукада говореше рязко, сякаш знаеше, че някой ни подслушва.

Професора пак положи длани върху коленете си.

— Лично аз ходих неколкократно до Сакигаке. Трябваше да говоря с Фукада за Ери и тъй като явно не ставаше нито с писма, нито по телефона, не ми оставаше друго, освен аз да отида дотам. Но не ме допуснаха в селището им. Напротив, още от портала ме прогониха. Нито една моя дума не ги трогна. По това време вече бяха вдигнали висок зид около цялото селище и не допускаха никакви външни хора.

Нямаше начин външен човек да разбере какво става в комуната. По отношение на Акебоно разбирах нуждата им от тайнственост. Устремили се бяха към въоръжена революция и имаха какво да крият. Сакигаке обаче си беше мирна ферма за органични зеленчуци и обитателите й поначало бяха дружелюбно настроени към външния свят, поради което и се нравеха на местните жители. Но впоследствие фермата се бе превърнала в абсолютна крепост. Дори поведението, че и изражението на обитателите й се бяха променили коренно. Местните хора бяха не по-малко озадачени от мен по отношение на промените в Сакигаке. Буквално се поболях от притеснение да не се е случило нещо ужасно с Фукада и жена му, но не можех да направя нищо друго, освен да взема Ери под опеката си. Оттогава изминаха седем години, а положението си остава все толкова мътно.

— Искате да кажете, че не знаете дори дали Фукада е изобщо жив? — попита Тенго.

— Даже и това не знам — кимна Професора. — И няма начин да разбера. Не ми се ще да си мисля най-лошото, но вече седем години нямам връзка с Фукада — нещо немислимо в нормални условия. Затова съм принуден да си мисля, че нещо им се е случило. — Сниши глас: — Може да ги държат пленници против волята им. Или нещо още по-лошо.

— По-лошо от това?

— Казвам, че не изключвам и най-лошата възможност. Сакигаке вече не е мирна фермерска общност.

— Мислите ли, че групата в Сакигаке е придобила опасна ориентация?

— Точно това си мисля. Местните хора разправят, че напоследък се наблюдавало усилено влизане и излизане — много по-голям поток, отколкото в миналото. Постоянно идвали и си отивали коли, повечето с токийски номера, включително и голям брой лимузини, каквито не се срещат често по селските пътища. Изглежда, и броят на комунарите изведнъж силно е нараснал. Нараснал е и броят на жилищните и производствените сгради, всички до една напълно оборудвани. Все по-агресивно изкупуват съседните ниви на ниски цени, а в същото време докарват и нови трактори, земекопна техника, бетонобъркачки и други подобни машинарии. Продължават да се занимават и със земеделие, което си остава най-важният им източник на доходи. Като бранд отглежданите в Сакигаке зеленчуци са по-известни от всякога, а комуната снабдява директно куп ресторанти, които рекламират факта, че използват естествени продукти в ястията си. Имат договори за доставка и със супермаркетите на най-високо ниво. Печалбите им трябва да са расли непрекъснато, но успоредно с това явно са бележели сериозен напредък не само в зеленчукопроизводството. Невъзможно е продажбите на зеленчуци да са единственият източник за финансиране на мащабното разрастване, на което сме свидетели. Но каквото и да е онова, върху което работят, абсолютната им тайнственост поражда и у местните жители впечатление, че е нещо, което не е за пред очите на широката общественост.

— Да не би това да значи, че пак са се захванали с някаква политическа дейност? — попита Тенго.

— Съмнявам се — рече Професора без колебание. — Комуната Сакигаке винаги се е държала настрани от политиката. И тъкмо по тази причина им се е наложило да се освободят от групата Акебоно.

— Да, но след това в Сакигаке все пак е станало нещо, което е принудило Ери да бяга.

— Сигурно е станало — каза Професора. — И то нещо много важно. Което я е принудило да изостави родителите си и да побегне сама. Но тя и дума не обелва по въпроса.

— Възможно е да не успява да го формулира с думи заради преживяния шок или пък да я е засегнало за цял живот.

— Но тя никога не е имала вид на прекарала страшен шок, или че се бои от нещо, или да я е страх да е сама, отделена от родителите си. Просто е безчувствена. От друга страна, лесно се приспособи към живота тук — много лесно, бих казал. — Професора хвърли бегъл поглед към вратата, после пак се загледа в Тенго. — Независимо какво се бе случило с Ери, не желаех да го изкопчвам насила от нея. Усещах, че тя просто има нужда от време. Затова и не я разпитвах. Преструвах се, че мълчанието й не ме притеснява. Те с Адзами бяха вечно заедно. Върнеше ли се Адзами от училище, вечеряха набързо, после се затваряха в стаята им. Нямам представа какво вършеха там. Вероятно са намерили начин да разговарят помежду си, когато са насаме. Просто не ги закачах, не им се бърках. Освен това, че не говореше, Ери не ни пречеше ни най-малко с присъствието си. Беше умно дете и изпълняваше всичко, което й се кажеше. Двете с Адзами бяха неразделни. Макар тогава Ери още да не ходеше на училище. Та тя не можеше да каже дори една дума: как можех да я пратя на училище в това й състояние?

— Преди това само двамата с Адзами ли живеехте тук?

— Загубих съпругата си преди десетина години — отвърна Професора и млъкна за секунда. — Загина в автомобилна катастрофа. На място. При заден удар. С Адзами останахме сами. Имам една далечна родственица, която живее наблизо и ми помага в домакинството. Грижи се и за двете момичета. Внезапната кончина на съпругата ми бе ужасен удар и за двама ни с Адзами. Стана мигновено и ни завари съвсем неподготвени. Така че и двамата много се зарадвахме на Ери, с всичките й проблеми. Дори да не можехме да разговаряме с нея, присъствието й ни действаше необичайно успокоително. Макар и бавно, през изминалите седем години Ери успя да си възвърне говора. На непознат човек може да се стори чудата или ненормална, но ние си даваме сметка какъв забележителен напредък бележи.

— Тя ходи ли вече на училище? — попита Тенго.

— В истинския смисъл на думата — не. Записана е официално, но само толкова. Реално погледнато, невъзможно ще й е да насмогва с учебния материал. Лично аз й преподавах частни уроци в свободното си време, помагаха ми и мои студенти, които идваха у нас. Разбира се, знанията, които получава по този начин, са съвсем фрагментарни и изобщо не може да се нарекат системно образование. Не можеше сама да си чете книжки, така че при всяка възможност й четяхме на глас, а освен това й купувах и аудиокниги на касети. В най-общи линии това е полученото от нея досега образование. Но тя е невероятно умно дете. Науми ли си да научи нещо, попива много бързо, дълбоко и ефективно. В това отношение е изключително способна. Но не я ли заинтригува нещо, не го поглежда втори път. Разликата е огромна.

Вратата на гостната си оставаше затворена. Доста време й беше нужно на Ери да стопли водата и да запари чая.

— Доколкото схващам — каза Тенго, — Ери е диктувала „Въздушната какавида“ на Адзами. Нали така?

— Както вече казах, Ери и Адзами всяка вечер се затваряха в стаята си и нямам представа какво правеха. Имаха си свои тайни. Но явно по някое време разказите на Ери станаха основна част от общуването им. Адзами взе да ги записва на ръка или на касетофона, после ги набираше на компютъра в кабинета ми. Според мен оттогава започна и възстановяването на способността да Ери да изпитва чувства. В началото апатията й бе като всеобгръщаща мембрана, но напоследък започва да изчезва. Лицето й взе полека да придобива изражение и все повече започва да прилича на някогашното весело момиченце.

— Ще рече ли това, че тя върви към възстановяване?

— Не съвсем. Пътят никак не е гладък. Но в общи линии сте прав. Нищо чудно възстановяването й да е почнало тъкмо с разказването на историята й.

Тенго поразсъждава известно време по въпроса. После смени темата.

— Оплакахте ли се в полицията за изгубената си връзка с господин и госпожа Фукада?

— Да, отидох в местния полицейски участък. За Ери не им казах, но се оплаках, че съм загубил от доста време връзка с приятелите ми в комуната и че се боя да не би да ги държат там против волята им. На тогавашния етап ми отговориха, че нищо не можело да се направи. Поселището Сакигаке било частна собственост и нямали право да стъпват в него при липсата на недвусмислени улики за наличието на криминално престъпление в неговите граници. Колкото повече им досаждах, толкова по-малко внимание ми обръщаха. А пък след 1979 година стана съвсем невъзможно Сакигаке да стане обект на криминално разследване.

— Защо? Какво стана през 1979-а? — попита Тенго.

— През въпросната година Сакигаке беше официално призната за религия.

— За религия ли? — не повярва на ушите си Тенго.

— Знам. Наистина звучи невероятно. Но Сакигаке бе провъзгласена за „религиозна общност — юридическо лице“ по силата на Закона за религиозните сдружения. Титлата й бе връчена официално от губернатора на префектура Яманаши. Веднъж сдобила се със статута на „религиозна общност — юридическо лице“, Сакигаке получи на практика имунитет против криминални разследвания от страна на полицията, които биха се явили нарушение на свободата на вероизповеданията, гарантирана от конституцията. Местната полиция не можеше вече с пръст да ги пипне. И аз самият бях шашнат, когато ми го съобщиха от полицията. В началото не можех да повярвам, дори след като ми го показаха черно на бяло и го видях със собствените си очи, пак не ми беше лесно да го възприема. Та Фукада беше един от най-старите ми приятели! Познавах го до мозъка на костите му — и като характер, и като личност. В качеството ми на специалист по културна антропология имах съвсем реални отношения с вероизповеданията. За разлика от мен, Фукада бе изключително политически ориентиран и подхождаше към всичко с логика и разум. Може да се каже със сигурност, че мразеше религиите дори в червата си. Даже и да се ръководеше само от стратегически съображения, в никакъв случай не би приел статут на религиозна общност — юридическо лице.

— А пък и не смятам, че подобен статут се постига лесно.

— Не е точно така — каза Професора. — Вярно, сблъскваш се със сума ти проучвания и бюрокрация, но ако намериш нужните политически връзки, подобни препятствия се преодоляват с лекота. А пък и винаги е бил изключително деликатен въпросът за разликата между вероизповедание и култ. Категорична дефиниция липсва. Всичко е въпрос на тълкуване. А там, където има място за тълкуване, винаги има място и за политически увещания. После, получиш ли веднъж статута на „религиозна общност — юридическо лице“, получаваш разни специални данъчни облекчения и специална закрила от закона.

— Така или иначе, Сакигаке престава да е обикновена земеделска комуна и се превръща в религиозна организация — при това застрашително затворена религиозна организация — подсказа Тенго.

— Да — рече Професора. — Нова религия. Или още по-точно казано — култ.

— Недоумявам — призна си Тенго. — Трябва да ги е споходило нещо крайно сериозно, че да претърпят подобна радикална промяна.

Професора се втренчи в опакото на дланите си, с дебелите посивели къдрави косми.

— Тука сте много прав, разбира се. И аз отдавна си задавам същия въпрос. Всякакви вероятности са ми минали през ума, но нито един окончателен отговор. Каква би могло да е причината? Но при възприетата от тях политика на тотална секретност е невъзможно човек да разбере какво става вътре. Да не говорим, че бившият водач на Сакигаке Фукада нито веднъж не се е появявал публично след промяната.

— А междувременно фракцията Акебоно е престанала да съществува след престрелката преди три години — каза Тенго.

Професора кимна.

— Сакигаке оцеля благодарение на откъсването й от Акебоно, но сега се развива твърдо като секта.

— Което вероятно ще рече, че битката не е засегнала кой знае колко Сакигаке.

— Напротив — рече Професора. — Послужи им за реклама. Те са хитри. И знаят как да обърнат нещата в своя полза. Както и да е, всичко това стана, след като Ери се бе махнала от Сакигаке. Както вече споменах, тези събития нямат никаква пряка връзка с Ери.

Тенго долови желанието на Професора да смени темата. Затова го попита:

— Вие лично чели ли сте „Въздушната какавида“?

— Разбира се.

— И как ви се струва?

— Много интересна история. И емоционално наситена. Но в какъв смисъл? Не съм съвсем сигурен, честно казано. Не схващам символиката нито на сляпата коза, нито на човечетата, нито на самата въздушна какавида.

— А не смятате ли, че историята намеква за нещо, което Ери действително е изживяла или видяла в Сакигаке?

— Възможно е, но не мога да определя докъде се простира истината и докъде — фантазията. Прилича ми на някакъв мит, но може да се възприеме и като остроумна алегория.

— Ери твърди, че човечетата наистина съществували.

При тези думи на Тенго лицето на Професора се посмръщи замислено:

— Нима действително смятате, че „Въздушната какавида“ описва истински случки?

Тенго завъртя глава:

— Не. Просто изтъквам факта, че и най-малката подробност в тази история е описана крайно реалистично и че именно в това е огромната сила на повестта като белетристика.

— И че пренаписването на историята с ваши думи, във ваш стил, цели да изясни онова, за което повестта само намеква, така ли?

— Да, при условие, че успея.

— Аз съм специалист по културна антропология — каза Професора. — Отдавна се отказах от научната кариера, но и до днес съм обладан от духа на тази дисциплина. Една от целите на тази наука е да релативизира притежаваните от индивида образи, тоест да открие в тези образи онези фактори, които са универсални, общочовешки, след което да подаде обратно тези универсални истини на същите тези индивиди. Един такъв процес позволява на хората да принадлежат към нещо, като в същото време запазват своята автономност. Схващате ли какво искам да кажа?

— Мисля, че да.

— И предполагам, че и от вас се очаква да постигнете същия този процес.

— Доста трудна задача, бих казал — разпери Тенго ръце върху коленете си.

— Но си заслужава да опитате.

— Ама аз дори не съм убеден, че притежавам необходимата квалификация.

Професора го изгледа. В очите му се бе появил някакъв особен блясък:

— Онова, което аз искам да знам, е какво й се е случило на Ери в Сакигаке. Освен това да узная каква е съдбата на Фукада и съпругата му. През изминалите седем години положих какви ли не усилия да си изясня тези въпроси, но не попаднах дори и на най-малката улика. Постоянно се сблъсквах с някаква дебела, мощна стена, която се изпречваше на пътя ми. Подозирам, че ключът към загадката може би е скрит във „Въздушната какавида“. И колкото и минимална да е тази възможност, държа да я проуча докрай. Нямам никаква представа дали притежавате необходимата за целта квалификация, но пък знам колко високо оценявате повестта и колко дълбоко сте се вживели в нея. Нищо чудно това да се окаже достатъчно като квалификация.

— Длъжен съм обаче да ви задам един въпрос, на който държа да получа от вас недвусмислен отговор — каза Тенго. — Именно заради това съм тук днес. Давате ли ми разрешението си да пренапиша „Въздушната какавида“?

Професора кимна:

— Лично аз очаквам с огромно нетърпение да прочета преработката ви, а освен това знам, че и Ери изпитва голямо доверие към вас. Няма и на кого друг да разчита до такава степен — ако не се смятаме ние с Адзами, разбира се. Така че настоявам да се опитате. Ще оставим творбата във ваши ръце. С други думи, отговорът е „да“.

След тези думи на Професора в стаята настъпи тежка тишина, сякаш съдбата им бе окончателно определена. И точно в този момент Ери внесе чая.

* * *

Тенго се върна сам в града. Фука-Ери излезе да разходи кучето. Професора поръча такси, което откара Тенго до гара Футаматао навреме за следващия влак. На Тачикава Тенго се прехвърли на влака по линията Чуо.

На Митака се качи майка с момиченце и двете се настаниха срещу Тенго. Бяха спретнато облечени. Дрехите им в никакъв случай не бяха скъпи, нито нови, но пък бяха чисти и добре поддържани; бялото наистина блестеше и всичко бе старателно огладено. Момиченцето бе вероятно във втори или трети клас, с големи очи и хубави черти. Майката беше възслаба. Косата й бе прибрана на кок, очилата й бяха с черни рамки и носеше натъпкана с нещо чанта от избеляла плътна материя. Чертите на майката бяха също приятни, симетрични, но по крайчетата на очите й се забелязваха признаци на преумора, които, изглежда, я посъстаряваха. Независимо че беше средата на април, тя носеше слънчобран, чийто плат бе така силно пристегнат около дръжката, че приличаше по-скоро на сопа.

Двете седяха една до друга, без изобщо да приказват. От изражението на майката можеше да се заключи, че обмисля някакъв план. А детенцето направо скучаеше. Разгледа обувките си, пода, провисналите от тавана на влака реклами, от време на време хвърляше по някой скришен поглед на седналия насреща й Тенго. Любопитството й, изглежда, бе възбудено от едрата му фигура и омачканите му уши. На Тенго не му беше за пръв път да му се дивят по този начин деца, сякаш бе някакво рядко, но безвредно животно. Момиченцето не помръдваше нито тялото си, нито главата, а само очичките му шареха от един предмет на друг.

Майката и детето слязоха на Огикубо. Като усети, че влакът намалява ход, майката рипна, сграбчи слънчобрана в лявата си ръка, а платнената чанта в дясната. Без да каже и дума на детето, то също стана пъргаво от мястото си и я последва към изхода на вагона. Но докато се изправяше, успя да хвърли последен поглед на Тенго. А той видя в очите й някаква странна светлина — нещо като отправена към него молба или зов. Това трая по-малко от секунда, но Тенго все пак успя да го долови. Стори му се, че детето му праща някакъв сигнал. Но дори да приемеше, че е така — че сигналът бе предназначен именно за него, нищо не можеше да направи. Нямаше никаква представа за положението, в което се намира момиченцето, нито можеше да се намесва. То слезе от влака с майка си на Огикубо, а Тенго остана на мястото си на път към следващата гара. Мястото на момиченцето заеха три прогимназистчета, които оживено обсъждаха току-що миналото контролно, но в съзнанието му остана образът на седялото на същото място безмълвно момиченце.

А очите на момиченцето му напомняха за едно друго дете — негова съученичка в трети и четвърти клас. И тя го беше гледала — втренчена в очите му — с такива очи…

* * *

Родителите на онова момиче принадлежаха към религиозна организация, наречена „Общество на свидетелите“. Християнската секта на „Свидетелите“ проповядваше, че идва краят на света. Пламенно се мъчеха да вербуват всеки срещнат и строго спазваха библейските закони. Не одобряваха кръвопреливането например. Това ограничаваше силно шансовете им да оцелеят след някоя тежка катастрофа. Изключено бе и да се подложат на някоя сериозна операция. Но пък разчитаха, че като дойде краят на света, те, богоизбраните, ще оцелеят и ще живеят още хиляда години във върховно щастие.

Като момиченцето от влака, и онова, дъщерята на „Свидетелите“, имаше големи, красиви очи. Впечатляващи очи. Красиви черти. Но лицето му сякаш постоянно се криеше зад някаква непрозрачна мембрана, чиято цел бе да изличава присъствието му. Не разговаряше с никого, освен когато бе неизбежно. Лицето й бе напълно безизразно. Тънките й устни бяха вечно стиснати в идеално права линия.

Тенго се заинтересува първоначално от момичето, след като го видя през няколко уикенда да участва в мисионерската дейност на родителите му. Децата в семействата на „Свидетелите“ бяха длъжни да придружават родителите си в търсене на нови последователи едва ли не веднага след като проходеха. Така че още от тригодишна възраст момиченцето бе тръгнало от врата на врата, предимно с майка си, да раздават брошури, озаглавени „Преди Потопа“, които излагаха доктрината на „Свидетелите“. Майката изброяваше с най-прости думи многобройните очебийни предзнаменования в съвременния свят за приближаващия край на света. Наричаше Господ „Йехова“. В повечето домове, разбира се, направо им затръшваха вратата в лицето, понеже учението им бе прекалено тесногръдо, едностранчиво, откъснато от действителността — или поне от онова, което повечето хора възприемаха за реалност. Но макар и много рядко, все се намираше някой, който да пожелае да ги изслуша. Срещаха се и на този свят хора, които се нуждаеха от някого, с когото да си поговорят — няма значение за какво. И сред тези малобройни индивиди от време на време се появяваше някое изключение — човек, който действително да дойде на тяхна сбирка. Тъкмо заради този човек — един на хиляда — ходеха те и звъняха от врата на врата. Съсредоточаваха всичките си, макар и минимални усилия в изпълнение на поверения им свещен дълг — да насочат света към неговото осъзнаване. Колкото по-изнурително бе осъществяването на този им дълг, колкото по-висок бе прагът, които трябваше да преодолеят, толкова по-сияйно бъдеще ги очакваше.

Колчем Тенго видеше момичето, то все обикаляше с майка си да вербува нови хора за сектата. В едната си ръка майката носеше платнена чанта, натъпкана с екземпляри на „Преди Потопа“, а в другата обикновено държеше слънчобран. Момиченцето вървеше на няколко крачки подире й, обикновено със стиснати в права линия устни и с безизразно лице. Тенго се размина с момиченцето няколко пъти на улицата, докато самият той придружаваше баща си да събират абонаментната такса за Ен Ейч Кей. Забелязваха се взаимно. И всеки път му се струваше, че долавя някакъв скрит блясък в очите й. Нито дума не разменяха, естествено. Нито веднъж не се поздравиха. Бащата на Тенго се мъчеше да увеличи събраните средства, а майката на момичето упорито провъзгласяваше предстоящия край на света. Момчето и момичето просто се разминаваха забързано по неделната улица в дирята на съответния родител и само си разменяха мигновени погледи.

Всички деца в класа им знаеха, че момичето е от сектата на „Свидетелите“. „По религиозни причини“ то никога не участваше в училищната коледна програма, в екскурзиите и посещенията с образователна цел на разни шинтоистки или будистки храмове. Не участваше и в спортни събития, нито в пеенето на училищния марш или националния химн. Подобно поведение, неминуемо възприемано като крайно, само изолираше момичето все повече от съучениците му. А на всичко отгоре, преди да седне да се храни през обедното междучасие, детето бе длъжно да произнася високо и ясно, та да я чуват всички, специална молитва. Както можеше и да се очаква, на съучениците му това се струваше крайно гадно. Не че самото то изгаряше от желание за подобни изпълнения. Но бе закърмено с идеята, че преди ядене се чете молитва, която не можеш да прескочиш само защото наоколо няма други от вярата ти, които да те гледат. Защото отгоре те гледа Йехова — и нищо не пропуска.

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Колко странно нещо е паметта! Тенго още помнеше молитвата на онова момиче дума по дума, макар и да не я бе чувал от двадесет години. Да дойде Твоето царство. И всеки път, щом чуеше молитвата му в основното училище, Тенго си бе задавал въпроса: „Що за царство е това неговото?“ Дали и там има Ен Ейч Кей? Надали. А щом няма Ен Ейч Кей, няма да има и събиране на такси. А ако това е наистина така, колкото по-рано дойде царството му, толкова по-добре.

Тенго и дума не си беше разменил с това момиче. В един клас бяха, но така и не му се удаде случай да я заговори директно. Тя бе винаги вглъбена в себе си и не приказваше с никого, ако не й се налагаше. Самата атмосфера в класа не благоприятстваше да отиде и да я заприказва. Но в душата си Тенго й съчувстваше. В неделя другите деца ги пускаха да се наиграят на воля с другарчетата си, а не да ходят от врата на врата да заплашват хората, докато не си платят таксата, или да ги стряскат с предупреждения, че иде краят на света. Ако изобщо трябваше да се върши нещо подобно, то трябваше да се върши от възрастни.

* * *

Веднъж обаче се наложи Тенго да помогне на момичето след една дребна неприятност. Това стана през есента на четвърти клас. Един от съучениците му, който седеше на една маса с нея, й се скара, докато извършваха някакъв опит по химия. Тенго не помнеше каква грешка бе допуснала тя, а само че накрая момчето бе взело да й се подиграва, че „разнася тъпите си брошури от врата на врата“. И че я нарече „Йехова“. А това бе съвсем необичайно. В смисъл, че вместо да я тероризират или да я дразнят, другите деца просто не й обръщаха внимание, все едно тя изобщо не съществуваше. Но когато станеше дума за опити по физика или химия, нямаше как да я изключат. В конкретния случай подигравките на момчето се оказаха крайно злъчни. Тенго седеше на съседната маса, но му се видя невъзможно да се направи, че нищо не е чул. И той не знаеше защо, но отвътре му дойде да се намеси.

Затова отиде при другата маса и покани момичето в своята група. Направи го по рефлекс, без да се замисля или колебае. После й разясни подробно как точно да извърши опита. Тя го изслуша внимателно, разбра го и поправи грешката си. За втора година бяха в един и същи клас, но тогава Тенго й проговори за пръв (и за последен) път. Тенго беше отличник, а освен това бе едър, силен, та другите се отнасяха към него с уважение и никой не му се присмя, че я е защитил — поне не тогава, по време на часа. Впоследствие обаче репутацията му в класа май леко пострада, сякаш се беше нещо омърсил покрай момичето.

Тенго никак не се трогна. Даваше си сметка, че то си е най-обикновено момиче.

Втори път така и не си проговориха. Нито им се наложи, нито им се удаде възможност. Но срещнеха ли се погледите им, по лицето й пробягваше следа от някакво напрежение. Тенго много добре го долавяше. Сигурно се притесняваше, че се е намесил тогава, по време на опита. Или му беше ядосана и искаше той да я остави на мира. Трудно му беше да прецени чувствата й по въпроса. Самият той си беше още дете и не умееше да разчита по нечие изражение скритите психологически реакции.

Докато през един слънчев следобед в началото на декември момичето не го хвана за ръка. През прозореца на класната стая се виждаше чистото небе с един продълговат бял облак. Часът беше свършил и двамата по случайност бяха останали сами, след като децата почистиха стаята. Съвсем сами. Тогава тя прекоси разделящото ги пространство и отиде право при него, сякаш най-после бе взела някакво окончателно решение. Застана до него и без капка колебание грабна ръката му и вдигна поглед към очите му. (Беше с десет сантиметра по-висок от нея, та нямаше начин да не вдигне глава.) Изненадан, Тенго също я погледна. Погледите им се срещнаха. В нейния видя една невиждана дотогава прозрачна дълбина. Тя дълго го държа за ръка, без нищо да каже, но и без да отпусне и за миг здравата си хватка. После, без никакво предупреждение, го пусна и побягна с развети поли от класната стая.

Тенго недоумяваше какво му се е случило. Остана на място, загубил и ума, и дума. Първо се зарадва, че никой не ги беше видял. Представи си какъв смут можеше да настъпи! Огледа се, отпървом с облекчение, но след това се почувства дълбоко разтърсен.

* * *

Нищо чудно и майката с момичето, които седяха насреща му от Митака до Огикубо, да бяха от „Свидетелите“. И да бяха тръгнали по неделната си мисионерска дейност. А можеше да са и най-нормална майка с дете, тръгнали за някой урок на детето. В платнената торба може би носеха ноти за пиано или калиграфски пособия. Май съм станал свръхчувствителен към куп неща, рече си Тенго. Затвори очи и бавно изпусна насъбралия се в гърдите му въздух. Времето протича по много особен начин в неделя и нещата изглеждат загадъчно разкривени.

* * *

У дома Тенго си сготви скромна вечеря. И чак сега си даде сметка, че изобщо не беше обядвал. След като се нахрани, понечи да се обади на Комацу, който вероятно чакаше с нетърпение да научи резултата от днешната среща. Но днес беше неделя. Комацу нямаше да е на работа. А Тенго не разполагаше с домашния му номер. Като толкова иска да знае, нека той ми се обади.

Телефонът иззвъня точно когато стрелките на часовника показваха десет и Тенго се беше наканил да си ляга. Предположи, че го търси Комацу, но вместо това чу гласа на по-възрастната си омъжена приятелка;

— Няма да мога да се измъкна задълго, но ще имаш ли нещо против да се отбия за малко вдругиден следобед?

Зад нея някой свиреше на пиано. Вероятно мъжът й още не се беше прибрал.

— Става.

Появата й щеше да прекъсне за известно време пренаписването на „Въздушната какавида“, но като чу гласа й, Тенго изведнъж си даде сметка колко му беше липсвала тя. След като приключиха с разговора, отиде в кухнята, сипа си чаша уиски „Уайлд Търки“ и го изпи чисто, изправен до мивката. После си легна, прочете няколко страници от една книга и заспа.

Така приключи дългата, необичайна Тенгова неделя.

Тринадесета глава

(Аомаме): Жертва по рождение

Още със събуждането си усети какъв махмурлук я мъчи. Аомаме поначало нямаше такъв проблем. Колкото и да изпиеше, на другата сутрин главата й си бе бистра и тя се впускаше директно в поредната си дейност. Много се гордееше с това си качество. Днешният ден обаче се очертаваше да е различен. Нещо думкаше глухо по слепоочията й и всичко й се мержелееше пред очите. А пък главата й сякаш беше стегната в някакво менгеме. Минаваше десет часа и късната сутрешна светлина се забиваше дълбоко в очите й. Някакъв мотоциклет премина с рев по улицата под прозореца й и изпълни стаята със стенанието на машина за изтезания.

Намираше се съвсем гола в собственото си легло, но нямаше никакъв спомен как се е добрала дотам. Повечето й дрехи от предишната вечер се въргаляха по целия под. Май ги беше съдрала от себе си. Чантичката й лежеше върху бюрото. Прекрачи разпилените дрехи, намъкна се в кухнята и взе да гълта чаша подир чаша чешмяна вода. Оттам се завлече до банята, наплиска лицето си със студена вода и огледа голото си тяло в огледалото. От пръв поглед не откри никакви охлузвания. Въздъхна с облекчение. И все пак долната част на тялото й все още пазеше следа от онова особено чувство, което винаги изпитваше след интензивен нощен секс — сладката умора, след като яко са ти разбъркали вътрешностите. Но в същото време почувства и нещо необичайно между бутовете си. Божичко, рече си Аомаме, докато притискаше с пръсти слепоочията си. И там ли? По дяволите, нищо не помня!

С все още размътен мозък и с опряна в стената ръка застана под горещия душ и се изтърка хубаво със сапун с надеждата да отмие спомена — и по-точно онова безименно нещо, граничещо със спомена — от изминалата нощ. Особено старание вложи в измиването на гениталиите и ануса си. Изми си и косата. После изми и зъбите си, да прогони лепкавия вкус от устата си, като през цялото време се потрисаше от ментовия вкус на пастата. Накрая събра от пода всичкото бельо и чорапите си и с извърнат настрани от погнуса поглед ги хвърли в коша за пране.

Провери съдържанието на дамската си чанта върху масата. Портфейлът си беше на място, с всичките й кредитни и дебитни карти. Повечето й пари също си бяха на място. Явно предната вечер бе платила единствено за таксито, с което се беше прибрала. От чантата липсваха единствено няколко презерватива — четири, ако трябваше да е точна. А защо точно четири? В портфейла си намери сгънато четвъртито листче с токийски телефонен номер. Изобщо не можеше да си спомни чий е.

Просна се отново върху леглото и се напъна да се сети какво й се беше случило предната нощ. Аюми отиде до масата на двамата мъже, уточни всичко с обичайния си чар, четиримата продължиха да пият заедно и настроението се повиши. По-нататък нещата последваха нормалния си ход. Наеха две стаи в близък хотел за бизнесмени. И според предварителния план Аомаме се усамоти с олисяващия, а Аюми — с по-младия едър мъж. Сексът потръгна. Аомаме и нейният си взеха заедно вана, последвана от продължителен сеанс орален секс. Тя провери дали онзи си е сложил презерватива, преди да го допусне в себе си.

Час по-късно позвъни Аюми да пита дали тя и партньорът й могат да дойдат, че да му пийнат по още едно малко. Аомаме се съгласи и само след няколко минути цъфна Аюми с нейния. Поръчаха бутилка уиски и лед направиха алкохолно каре.

Оттам нататък спомените на Аомаме се губеха. Май се беше отрязала малко след като дойдоха ония двамата. Може да е било от уискито — тя изключително рядко пиеше от това питие. Или се е отпуснала благодарение на присъствието и на друга жена, вместо да е насаме с мъж. Смътно си спомняше, че имаше размяна на партньорите. Аз бях на леглото с по-младия, а Аюми и оплешивяващият бяха на дивана. Почти съм сигурна в това. А после… после всичко тъне в гъста мъгла. Нищичко не помня. Може пък да е за хубаво. Най-добре ще е да забравя цялата тази нощ. Просто съм се отдала на див секс, нищо повече. Съмнявам се, че тия двамата пак ще ги срещна някога.

Да, ама вторият дали също ползваше презерватив? Тъкмо този въпрос измъчваше най-силно Аомаме. Само това ми трябва — да забременея или да ми е лепнал нещо заради такава тъпа грешка. Ама надали. Колкото и да съм била пияна, сто на сто не съм допуснала подобен фал.

Хм… А днес дали не трябваше да съм на работа? Ъъ. Никаква работа. Днес е събота. В събота не работя. Чакай, чакай! Имах нещо планирано за днес. В 3:00 трябва да съм в къщата с върбите за стречинг с вдовицата. Тя нали вчера ходи на някакви изследвания. И Тамару се обади още преди няколко дни да отложим тогавашната тренировка за днес. За една бройка да забравя. Но до 3:00 ми остават цели четири часа и половина. Дотогава сигурно ще ми мине главата и мозъкът ми ще се избистри.

Направи си силно кафе и се насили да изпие няколко чашки. После остана да се излежава само по хавлия, вперила поглед в тавана. Нямаше сила за друго, освен да блее по тавана. Не че там има нещо, което да я интересува. Но пък и няма смисъл да се оплаква. Таваните поначало не са предназначени да забавляват човека в стаята. Стана дванадесет, но апетитът й още не идваше. Мотоциклетите и автомобилите продължаваха да кънтят в главата й. За пръв път изживяваше истински махмурлук.

Но пък сексът май се беше отразил много добре на тялото й. Всичките тези мъжки ласки, възторжени оглеждания на голото й тяло, милувките, близането, ръфането, обладаването и причиняването на оргазми, изглежда, бяха охлабили напрегналата се дълбоко в нея пружина. Колкото и ужасен да беше тоя махмурлук, чувството за освобождение го компенсираше предостатъчно.

И докога смятам да я карам така?, чудеше се Аомаме. Докога ще мога да я карам така? Скоро ще стана на тридесет, а докато се озърна — и четиридесетакът ще е почукал на вратата.

Реши да не мисли повече на тази тема. Да изчака, все ще й намеря време. Пък и засега не ме притесняват никакви спешни срокове. Просто, като се замисля за такива важни неща, си давам сметката, че…

В този миг иззвъня телефонът. На Аомаме й се стори, че по-скоро изрева в ушите й, като експресен влак в тунел. Стана и отиде със залитане до телефона. Големият стенен часовник показваше 12:30.

Някакъв дрезгав женски глас произнесе името й. Беше Аюми.

— Аз съм — отвърна й.

— Как си? Звучиш като сгазена от рейс.

— То горе-долу си е така.

— Махмурлия ли си?

— Много яко. Ти откъде ми имаш домашния номер?

— Ама ти не помниш ли? Нали лично ми го записа. А моят трябва да е в портфейла ти. Нали се разбрахме скоро пак да се видим.

— Може. Ама аз нищо не помня.

— Така си и мислех. Притесних се за теб. Затова и ти се обаждам. Да се уверя, че си успяла да се прибереш. Все пак успях да те натоваря на едно такси от Ропонги и да дам адреса ти на шофьора.

— Нищо не помня. Но явно съм се добрала някак си дотук. Събудих се в собственото си легло.

— Слава богу!

— Ти какво правиш сега?

— Върша си работата, за която ми плащат. От десет обикалям с минипатрулката и пиша фишове за глоби. В момента съм в почивка.

— Ти ме шашваш — каза съвсем искрено Аомаме.

— Е, кофти ми е от недоспиване, разбира се. Но затова пък снощи беше голям кеф! Отдавна не бях прекарвала така щуро, и то благодарение на теб.

Аомаме пак притисна слепоочията си с пръсти.

— Най-честно ти казвам, почти нищо не помня от второто полувреме. След като вие двамата дойдохте при нас, имам предвид.

— Жалко! — каза съвсем сериозно Аюми. — Беше една фантазия! Какво ли не правихме четиримата. Направо не е за вярване. Все едно участвахме в някакъв порнофилм. Двете с тебе се правихме на лесбийки. После…

Аомаме моментално я прекъсна:

— Няма значение. Искам само да знам дали ползвахме презервативи. Страшно съм притеснена, понеже нямам никакъв спомен.

— Разбира се, че ползвахме. Много съм стриктна в това отношение. През цялото време проверявах, така че не се притеснявай. Не знам дали ти споменах, но когато не пиша фишове, обикалям по гимназиите и изнасям уроци пред девойките като как например се слага правилно презерватив. Много подробно им го описвам.

— Как се слага правилно презерватив ли? — шокира се Аомаме. — От къде на къде една полицайка ще преподава такива уроци на гимназистките?

— Ами, първоначалната идея беше да разпространяваме информация как се предотвратяват сексуални престъпления, да им говоря за опасността от групови изнасилвания по време на купони и как да се предпазват от разни опипвачи в метрото, а пък аз си рекох, така и така съм на тая тема, що не добавя и нещо лично от мене си за кондомите. Има и ученички, които водят полов живот, това е неизбежно, така че ги уча как да се пазят от забременяване и венерически болести. Не мога, естествено, да им го кажа най-открито в присъствието на учителките им. Иначе ми е нещо като професионален инстинкт. Колкото и да съм пила, никога не забравям. Така че не бива да се притесняваш. Чиста си. Девизът ми е: „Без презерватив — аз съм против!“.

— Благодаря — каза Аомаме. — Камък ми падна от сърцето.

— Ей, не щеш ли да ти разкажа какви ги вършихме?

— Не сега — изпусна Аомаме насъбралия се в дробовете й въздух. — Някой ден ще те оставя да ми опишеш по-пикантните моменти. Но ако го направиш сега, главата ми ще се сцепи на две.

— Окей, разбирам — рече весело Аюми. — Като се видим другия път. Знаеш ли, откакто съм будна, все си мисля какъв страхотен екип става от нас. Може ли пак да те потърся? Когато ми дойде музата за нощ като снощната, имам предвид.

— Разбира се — отвърна Аомаме.

— Великолепно.

— Мерси, че се обади.

— Всичко най — каза Аюми и затвори.

* * *

Благодарение на черното кафе и един кратък сън към два мозъкът й се беше доста прояснил. И главоболието беше изчезнало, слава богу. От махмурлука й беше останала само някаква малка тежест в мускулите. Излезе от апартамента със спортния сак през рамо — без специалното ледокопче, естествено, само с кат чисто бельо и една кърпа. Както винаги, на главния ход я чакаше Тамару.

Отведе я в продълговата остъклена стая. Пред големия отворен прозорец, който гледаше към градината, висеше дантелена завеса. По перваза му бяха наредени саксии с цветя. От окачения под тавана малък високоговорител се носеше успокояваща барокова музика — соната за флажолет и клавесин. По средата на стаята имаше маса за масаж. Вдовицата вече чакаше, излегнала се отгоре й по бял халат.

След като Тамару излезе, Аомаме се преоблече в по-свободно облекло. От масата за масаж вдовицата се извърна да я гледа как се преоблича. Аомаме не се притесняваше да е гола пред очите на някой от нейния пол. Това си беше ежедневие за участниците в отборните спортове, а и самата вдовица бе почти гола по време на масажите, с което улесняваше оценката на състоянието на мускулите й. Аомаме свали памучния си панталон и блузата и ги замени с жарсен комплект. Сгъна всекидневните си дрехи и ги остави в ъгъла.

— Удоволствие е човек да гледа колко стегнато и тренирано тяло имаш — каза вдовицата. Седна върху масата, сне халата и остана по горнище и долнище от тънка коприна.

— Благодаря — отвърна Аомаме.

— И аз навремето имах същата конструкция.

— И сега си личи — каза Аомаме. И на седемдесетгодишна възраст вдовицата пазеше физически следи от младостта си. Тялото й изобщо не беше отпуснато, дори гърдите й притежаваха донякъде едновремешната си стегнатост. Запазила бе естествената си хубост благодарение на умереното хранене и ежедневно спортуване. Аомаме подозираше, че и скалпелът на пластичния хирург бе взел леко участие — премахвал бе периодически някоя и друга бръчица и повдигал леко крайчетата на очите и устните. — Тялото ви и сега е прекрасно.

Вдовицата леко изви устни.

— Благодаря за комплимента. Но разликата от едно време е огромна.

Аомаме се въздържа от отговор.

— Едно време тялото ми много ме радваше. И много радост раздаваше. Нали ме разбираш?

— Разбирам — каза Аомаме.

— А твоето доставя ли ти удоволствие?

— От време на време.

— „От време на време“ не е достатъчно — каза вдовицата, като се обърна по корем. — Радвай му се, докато си още млада. Наслаждавай му се докрай. Когато остарееш и вече не можеш, тези спомени ще ти служат да те топлят.

Аомаме се сети за отминалата нощ. Анусът й все още изпитваше известно усещане на проникване. Нима и този спомен ще може да я стопли на старини?

Положи длани върху тялото на вдовицата и се съсредоточи върху отпускането на мускулите й един по един. От собственото й тяло вече бяха изчезнали всички предишни тъпи болежки. В мига, в който се преоблече и докосна плътта на вдовицата, нервните й окончания придобиха пълна готовност.

Пръстите й опипваха мускулите на вдовицата, сякаш очертаваха пътища по някоя карта. Помнеше най-подробно степента на напрегнатост, стегнатост и съпротивление на всеки отделен мускул, така както пианистът помни наизуст някоя дълга партитура. По отношение на тялото Аомаме притежаваше невероятна памет. А дори и да забравеше нещо, пръстите й го помнеха. Усетеше ли, че някой мускул е дори мъничко по-различен от нормалното, захващаше се да го стимулира от най-различни ъгли; прилагаше диференциран натиск и изчакваше да види реакцията — болка, удоволствие или изтръпване. Но не само разпускаше възлите в някой разтегнат мускул, а караше и вдовицата да го размърда със собствени сили. Имаше, разбира се, части на тялото, които не можеха да се разпуснат само с нейни сили, и в такива случаи Аомаме прибягваше до стречинга. Но онова, което мускулите най-много ценяха и приемаха, бяха ежедневните усилия за самопомощ.

— Така боли ли? — попита Аомаме.

Мускулите на слабините на вдовицата бяха по-стегнати от обикновено — неприятно стегнати даже. И като постави длан върху кухината на тазобедрената й кост, Аомаме изви леко ханша й под особен ъгъл.

— Много — разкриви лице вдовицата.

— Чудесно! — каза Аомаме. — Хубаво е, че ви боли. Спре ли да ви боли, значи с вас става нещо сериозно. Сега още мъничко ще ви заболи. Ще изтърпите ли?

— Да, разбира се.

Не беше нужно всеки път да я пита. Много издържаше на болка. В повечето случаи, без да издаде дори и звук. Гримаса можеше и да направи, но никога не охкаше. По време на масаж Аомаме бе успявала да накара доста едри, яки мъже да изреват от болка. Затова нямаше как да не се възхити от страхотната воля на вдовицата.

Опря десния си лакът в тялото й за опора и изви още повече бедрото й. Ставата глухо изпука. Вдовицата пое остро въздух, но не издаде и звук с гласа си.

— Стига засега — каза Аомаме. — Ще ви облекчи.

Жената изпусна мощна въздишка. Челото й се бе оросило от пот.

— Благодаря — измърмори тя.

Цял час се бори Аомаме със стегнатите мускули по тялото на вдовицата. Загряваше, опъваше и охлабваше стави. Процесът се придружаваше от доста голямо количество болка, но без болка нямаше да има и облекчение. И Аомаме, и вдовицата прекрасно го знаеха, така че часът им мина почти без приказки. По някое време сонатата за флажолет свърши, CD плейърът замлъкна и остана да се чува само птичата песен от градината.

— Цялото ми тяло е вече тъй леко! — каза вдовицата, след като беше минало известно време. Все още лежеше по корем, с лице, забито в масажната маса, а голямата хавлия под нея бе потъмняла от потта й.

— Радвам се — каза Аомаме.

— Толкова си ми полезна! Много ще ми липсваш, като си тръгнеш някой ден.

— Не се притеснявайте. За никъде не съм тръгнала.

Вдовицата като че се подвоуми за миг, преди да попита:

— Извинявай за прекалено личния въпрос, но не си ли влюбена в някого?

— Влюбена съм — каза Аомаме.

— Радвам се да го чуя.

— Той, за жалост, не е влюбен в мен.

— Може и да ти прозвучи странно, но защо си мислиш, че той не те обича? Обективно погледнато, ти си една очарователна млада жена.

— Той дори не подозира за съществуването ми.

На вдовицата й бяха нужни няколко минути да обмисли казаното от Аомаме.

— А ти нямаш ли никакво желание да му внушиш факта, че съществуваш?

— Не на този етап.

— Нещо ти пречи ли? Нещо не ти позволява да вземеш инициативата?

— Има няколко неща, повечето от които са свързани с чувствата ми.

Вдовицата изгледа Аомаме е явно възхищение:

— Много странни хора съм срещала през живота си, но ти си сред най-странните.

Аомаме поотпусна мускулчетата около устата си.

— Какво толкова ми е странното? Просто съм искрена по отношение на чувствата си.

— Искаш да кажеш, че щом веднъж си съставиш дадено правило, строго се придържаш към него?

— Точно така.

— Значи си доста упорита, а си склонна и към избухване.

— Би могло и така да се каже.

— Но снощи се отдаде на голямо лудуване, нали така?

Аомаме пламна:

— Откъде разбрахте?

— Видях го по кожата ти. И го надушвам. По тялото ти все още има слаби следи. Стареенето е велик учител.

Аомаме се намръщи за миг:

— Имам нужда от това. От време на време. Знам, че не е редно.

Вдовицата се пресегна и постави нежна длан върху ръката на Аомаме:

— Естествено е да се нуждаеш от това от време на време. Не се притеснявай, не те виня. Просто ти желая един по-обикновен вид щастие — брак с човек, когото обичаш, щастлив край.

— Не бих имала нищо против. Но никак няма да е лесно.

— Защо не?

Този път Аомаме не отговори. Нямаше просто обяснение.

— Ако някой ден ти се прииска да споделиш с някого по тези лични въпроси, моля те, обърни се към мен — махна вдовицата ръката си от тази на Аомаме и взе да бърше потта от челото си. — Независимо какъв е проблемът. Мога и да успея да ти помогна с нещо.

— Много съм благодарна — каза Аомаме.

— Има неща, които не могат да се решат с лудуване от време на време.

— Абсолютно сте права.

— Надавам се, че не правиш нещо, което би те унищожило? — каза вдовицата. — Нали не правиш? Сигурна си, нали?

— Да, сигурна съм — рече Аомаме. Тя е права. Не върша нищо гибелно. И все пак у мен остава някакво успокоение. Като утайка на дъното на бутилка вино.

* * *

Аомаме и досега помнеше събитията около смъртта на Тамаки Оцука. Направо се разкъсваше от мисълта, че вече не може нито да види, нито да си говори с Тамаки — първата истинска приятелка в живота й. Нямаше нещо, което да не можеха да си кажат. Аомаме не бе срещала такъв човек допреди Тамаки, не срещна и след това. Никой не можеше да я замести. Ако не беше срещнала Тамаки, животът й сигурно щеше да е далеч по-жалък и мрачен.

Двете с Тамаки бяха връстнички. И двете играеха в софтболния отбор на държавната гимназия, в която учеха. Аомаме се бе влюбила страстно в играта от прогимназията. Бе почнала с неохота, понеже я помолиха да се включи в непопълнения отбор и първите й изяви бяха по-скоро за отбиване на номера, но постепенно софтболът се превърна в смисъл на съществуванието й. Вкопчи се в играта така, както човек се вкопчва в стълб, когато бурята заплашва да го отвее. И макар да не го съзнаваше, Аомаме си беше спортист по рождение. Стана основен играч и на прогимназиалния, и на гимназиалния отбор и ги водеше уверено към победи в не един турнир. Благодарение на това се сдоби с някакво подобие на самоувереност (но беше само подобие, а не самоувереност в чистия смисъл на думата). Най-радостният аспект на живота й бе значимостта й за отбора и фактът, че си е завоювала някакво свое, макар и незначително местенце на този свят. Че някой се нуждае от нея.

Аомаме буквално беше сърцето на тима: подаващият топката питчър в отбрана, и на ключовата четвърта позиция в реда на удрящите с бухалката, когато отборът бе в нападение. Тамаки Оцука пък пазеше критичната втора база — откъдето противникът имаше сериозна възможност да набира точки — и беше капитан на отбора. Дребната Тамаки притежаваше страхотен рефлекс и светкавична мисъл. Разгадаваше на мига игровите ситуации и евентуалните усложнения. Знаеше в коя посока — наляво или надясно — е по-склонен да удря топката всеки от нападателите на противника, наместваше предварително центъра на тежестта на тялото си и щом противникът успееше да нанесе удар, мигновено се задвижваше в нужната посока да хване топката или да заеме необходимата отбранителна позиция. Малцина са играчите с подобни умения. Точните й преценки многократно бяха спасявали тима. В нападение не умееше да удря топката толкова надалече, колкото я удряше Аомаме, но затова пък пласираше ударите си точно там, където противниковата защита не ги очакваше, и демонстрираше страхотно ускорение при бягането около базите. Освен това притежаваше забележителни качества на вожд. Спояваше тима в едно цяло, определяше стратегията, даваше безценни съвети на съиграчите си и ги вдъхновяваше по време на мачовете. Изискванията й бяха сурови, но си беше завоювала доверието на съотборниците, в резултат на което тимът ставаше все по-силен. В плейофите за токийския регион стигнаха до финала, успяха да се класират дори за междуучилищния национален шампионат. И Аомаме, и Тамаки бяха избрани в отбора на звездите на областта Канто.

Аомаме и Тамаки оценяваха взаимно таланта си и — без нито една да прояви инициатива — някак си естествено се сближиха, докато си станаха най-добрите приятелки. Когато отборът им гостуваше в друг град, прекарваха по цели часове заедно. Разправяха си за миналото си, без нищо да крият една от друга. В пети клас Аомаме реши да зареже родителите си и да се премести при един от вуйчовците си. Семейството на вуйчото й влезе в положението и я прие най-радушно, но в крайна сметка си остана чуждо семейство. Аомаме се чувстваше самотна и жадуваше за обич. И понеже не знаеше къде ще намери цел или смисъл в живота, преживяваше един след друг безлични дни. Тамаки пък бе от богат род, с известно обществено положение, но отвратителните взаимоотношения между родителите й бяха превърнали дома им в пустош. Баща й почти не се прибираше, а майка й често изпадаше в състояние на душевен смут. Страдаше от ужасен главобол и понякога по цели дни нямаше сили да се надигне от леглото. Тамаки и братчето й оставаха едва ли не напълно пренебрегнати. Прехранваха се по кварталните ресторантчета и закусвални, а обядваха каквото предложеше училищният бюфет. Така че всяко от двете момичета си имаше свои причини да се вманиачи на тема софтбол.

При толкова проблеми, които ги мъчеха, на двете самотни момичета им се бяха натрупали планини от неща за споделяне. А когато едно лято тръгнаха да пътешестват заедно, докоснаха взаимно телата си в хотелското легло. Само веднъж им се случи, спонтанно, и нито едната, нито другата спомена впоследствие за станалото. Но веднъж станало, то задълбочи взаимоотношенията им и конспиративния им характер.

Аомаме продължи да играе софтбол и за частния институт по физкултура, където я приеха след гимназията. От института всъщност я поканиха и й предложиха специална стипендия, понеже вече си беше завоювала национална известност с игровите си качества. И в институтския отбор бе централна фигура. Но успоредно със софтбола прояви интерес и към спортната медицина и се зае упорито да я изучи заедно с бойните изкуства.

Тамаки пък записа право във водещ частен университет. След гимназията престана да играе софтбол. За отличничка като нея софтболът нямаше как да не е нещо временно. Намислила бе да става адвокат. Въпреки разделилите им се пътища двете с Аомаме останаха най-добри приятелки. Аомаме бе на пълна издръжка в институтското общежитие, а Тамаки пътуваше всеки ден от дома си. В самия дом цареше все същата душевна пустош, но поне й осигуряваше икономическа свобода. Двете вечеряха заедно веднъж седмично и споделяха преживяното след последната си среща. Ни най-малко не страдаха от липсата на теми за разговор.

Тамаки се лиши от девствеността си още в първи курс с един второкурсник, когото познаваше от университетския тенис клуб. Покани я в стаята си след едно парти в клуба и я принуди да правят секс. Колкото и да го харесваше дотогава, поради което и бе приела поканата му, Тамаки се шокира от грубостта му и от нарцистичните му егоистични маниери. Отписа се от тенис клуба и изпадна в депресия. След случилото се я обзе някакво всеобхватно чувство на безпомощност. Апетитът й напълно изчезна, отслабна с цели седем кила. Търсила бе в младежа поне мъничко разбиране и съчувствие. И ако той беше проявил и най-малката следа от това и се бе опитал някак си да я подготви, чисто физическото й отдаване нямаше да представлява за нея никакъв проблем. Но така и не успяваше да проумее конкретните му действия. Защо му трябваше изобщо да прибягва до насилие? Та то изобщо не беше нужно!

Аомаме се зае да утешава Тамаки и да й дава идеи как да си отмъсти, но Тамаки не бе никак съгласна. Тя сама си била виновна, че проявила невнимание, а пък и било късно да подава оплакване.

— Част от отговорността за това, че се озовахме сами в стаята му, е и моя — казваше. — Не ми остава нищо друго, освен да се помъча да забравя.

Аомаме обаче усещаше болезнено колко дълбоко случаят бе наранил приятелката й. Не ставаше дума просто за обезчестяване, а за гавра със свещеността на човешката душа. Никой няма правото да гази с кални нозе в тази толкова свята област. А стане ли веднъж подобно нещо, чувството за безсилие не спира да гризе жертвата отвътре.

И Аомаме реши сама да накаже онзи. Успя да измъкне адреса му от Тамаки и посети квартирата му с бухалка за софтбол, скрита в пластмасов тубус за чертежи, в един ден, в който Тамаки бе заминала за Канадзава на панихида на някакъв неин роднина или нещо от този сорт, което й осигуряваше чудесно алиби. След като се убеди, че онзи не си е у дома, разби с чук и отвертка ключалката. Уви плътно около бухалката една хавлия, че да не се вдига много шум, и се зае да изпотроши в квартирата всичко, което ставаше за трошене — телевизор, лампиони, часовници, грамофонни плочи, тостер, вази — нищичко не остави непокътнато. Сряза шнура на телефона с ножица, разряза гърбовете на всичките му книги и разпиля страниците им, изстиска всичката паста за зъби и пяна за бръснене по мокета, оля леглото му с разни сосове, разкъса тетрадките от чекмеджето, счупи на две де що имаше моливи и химикалки, не остави и една здрава крушка, наряза всички завеси с кухненски нож, накълца с ножица всичките му ризи в дрешника, изля шише кетчуп върху бельото и чорапите му в скрина, извади бушона на хладилника и го изхвърли през прозореца, отскубна сифона на тоалетното казанче и го разпарчетоса и натроши душа над ваната. Опустошението бе абсолютно методично и пълно. Стаята замяза на бейрутска улица след артилерийски обстрел, каквито снимки напоследък често се появяваха по вестниците.

* * *

Тамаки беше интелигентно момиче (с оценки, за каквито Аомаме не можеше и да си мечтае), а и в софтбола бе винаги нащрек. Видеше ли, че Аомаме изпада в затруднено положение по време на някой мач, отиваше при питчъра на отбора, казваше й няколко окуражаващи думи, пускаше й една усмивка, шляпваше я с ръкавицата си по задника и се връщаше на по-задната си позиция, до втора база. Имаше широко скроен мироглед, топло сърце и чувство за хумор. Полагаше огромно старание в учението и се отличаваше с истинско дар слово. Ако беше продължила да следва, несъмнено от нея щеше да излезе добър адвокат.

В присъствието на мъж обаче здравият разум напълно изоставяше Тамаки. Тя си падаше по красивите мъже. Хубостта им направо я побъркваше. Според Аомаме това си беше чиста болест. Тя ни най-малко не се трогваше от някой с прекрасен характер или изключителен талант, който умираше да я ухажва, щом външността му не отговаряше на изискванията й. По някаква неизвестна причина мъжете, които възбуждаха интереса й, бяха вечно красавци, без нищичко отвътре. Но станеше ли дума за мъже, Тамаки категорично отказваше изобщо да слуша Аомаме. С готовност приемаше, дори уважаваше мнението й по всякакви други въпроси, но хванеше ли Аомаме да критикува избора й на гаджета, Тамаки буквално изключваше. И Аомаме накрая се предаде. Нямаше никакво желание да се кара с приятелката си и да си развалят дружбата. В края на краищата — нейна си работа. На Аомаме не й оставаше нищо друго, освен да я остави на мира. По време на следването си Тамаки имаше връзка с куп мъже и всеки път си имаше неприятности. Вечно й изневеряваха, нараняваха я и я зарязваха, като всеки път тя изпадаше в някакво граничещо с лудостта състояние. На два пъти й се наложи да прави аборт. По отношение на противния пол Тамаки наистина си беше жертва по рождение.

Аомаме пък така и си нямаше постоянен приятел. От време на време я канеха на среща, неколцина от мъжете дори й се сториха не съвсем зле, но така и не си позволи да се обвърже по-здраво.

— Да не си решила цял живот да си стоиш девствена? — питаше я Тамаки.

— Нямам време за такива работи — отвръщаше й Аомаме. — И така едва преживявам ден за ден. Не ми остава време да се занимавам с гаджета.

След като завършиха, Тамаки подхвана аспирантура с цел да положи адвокатските изпити. Аомаме започна работа в компания, която произвеждаше напитки за спортисти и здравословни храни, и се включи във фирмения софтболен отбор. Тамаки продължаваше да живее в дома, а Аомаме се пренесе във фирменото общежитие в Йойоги Хачиман. И, както през студентските години, продължаваха всеки уикенд да ходят на ресторант и да си бъбрят.

На двадесет и четири годишна възраст Тамаки се омъжи за мъж с две години по-стар от нея. Веднага след годежа заряза следдипломната квалификация и се отказа да учи повече право. Направи това по негово настояване. Аомаме успя да го види само веднъж. Беше от богат род и, както се и очакваше, беше хубавец, но без никаква дълбочина. Хобито му беше ветроходството. Говореше крайно убедително и посвоему беше донякъде умен, но като личност беше кръгла нула, а и думите му не си тежаха на мястото. Другояче казано, бе типично „гадже на Тамаки“. Макар че Аомаме долавяше у него и нещо друго, нещо злокобно. Не й се понрави от самото начало. А и той май не я одобри особено.

— Няма начин бракът ти да е сполучлив — предвеща й Аомаме.

Никак не й се щеше за пореден път да дава нежелани съвети, но вече ставаше дума за брак, а не за игра с куклички и парцалки. Не можеше да си трае, след като беше най-добрата и най-старата приятелка на Тамаки. Оттам тръгна и първото им жестоко скарване. Тамаки изпадна в истерия от опозицията на Аомаме спрямо брака й, взе да крещи и да я обижда и каза някои неща, които Аомаме най-малко желаеше да чуе. Аомаме така и не отиде на сватбата им.

Но двете сравнително скоро се сдобриха. Щом се върна от медения си месец, Тамаки посети без предупреждение Аомаме и се извини за поведението си:

— Моля те, забрави всичко, което казах тогава. Не бях на себе си. През целия меден месец само за теб съм си мислила.

Аомаме я успокои, че вече е забравила за случая. Прегърнаха се. И скоро взеха пак да се шегуват и да се смеят. И все пак след сватбата срещите им насаме рязко намаляха. Често си пишеха или си приказваха по телефона, но Тамаки все по-рядко намираше свободно време да се виждат. Все се оправдаваше, че имала много работа вкъщи.

— Никак не е лесно да си истинска домакиня — казваше, но нещо в тона й загатваше, че съпругът й не одобрява срещите й с други хора извън дома. Да не говорим, че двамата живееха в една и съща кооперация с родителите му, което, изглежда, затрудняваше излизанията й. А така и не покани Аомаме да отиде в новия й дом.

При всяка удала й се възможност Тамаки убеждаваше Аомаме, че брачният й живот бил съвсем наред.

— Мъжът ми вече се държи добре с мен, а и родителите му са много мили хора. Живеем си добре. През уикендите често излизаме с яхтата от Еношима. Никак не съжалявам, че зарязах правото. Изпитът за адвокатурата щеше да ме съсипе. Сигурно поначало съм копняла за най-обикновен живот, като сегашния. Предполагам, че скоро ще се сдобия и с дете и ще стана една типична досадна майка. И няма изобщо да ми остава време за теб!

Както винаги, гласът на Тамаки бе весел и Аомаме не виждаше причина да се съмнява в думите й. „Прекрасно“, отговаряше й и наистина мислеше така. Щеше да се радва, ако предчувствията й ни най-малко не се оправдаеха. Явно нещо у Тамаки най-сетне си е дошло на мястото, казваше си. Или поне си го внушаваше.

Аомаме нямаше други истински приятелки и когато контактите й с Тамаки намаляха, й беше все по-трудно да уплътнява с нещо смислено дните си. Софтболът вече не я влечеше толкова, колкото в миналото. С оттеглянето на Тамаки от живота й, изглежда, беше изстинало и желанието й да играе. Бе станала на двадесет и пет, но продължаваше да е девствена. От време на време, като я стегнеше шапката, прибягваше до самозадоволяване. И въпреки всичко животът не й се струваше кой знае колко самотен. Дълбоките взаимоотношения с друг човек можеха да й причинят единствено болка. По-добре й беше да е сама.

* * *

Тамаки се самоуби в един ветровит ден през късната есен, само три дни преди двадесет и шестия й рожден ден. Завърналият се на следващата вечер от командировка съпруг я завари обесена у дома им.

— Нямахме никакви семейни проблеми и никога от нищо не се е оплаквала. Не мога да си представя какво я е накарало да сложи край на живота си заяви съпругът пред полицията.

И родителите му казаха горе-долу същото. Но и тримата лъжеха. Постоянният садизъм на съпруга бе оставил Тамаки цялата в белези — и физически, и душевни. Действията му спрямо нея граничеха с мономанията и родителите му поначало бяха наясно с това. От аутопсията и полицията стигна до същите изводи, но подозренията им така и не бяха огласени публично. Привикаха съпруга, разпитаха го, но очевидно ставаше дума за самоубийство по време, когато съпругът се е намирал на стотици километри от дома им на остров Хокайдо. Обвинение не му бе предявено. Всичко това бе съобщено по-късно под секрет на Аомаме от по-малкия брат на Тамаки.

„Насилието започна от самото начало — каза й той — и с течение на времето ставаше все по-редовно и по-страшно.“ Тамаки не бе успяла да се освободи от този си кошмар. И дума не бе споменала пред Аомаме, понеже е знаела предварително какъв съвет би получила, ако го поиска: Махай се веднага оттам! А това бе единственото, което не е можела да направи.

В последния момент, преди да се самоубие, Тамаки бе написала дълго писмо до Аомаме. Започнала бе с това колко дълбоко се е заблуждавала и колко права е била Аомаме от самото начало. Писмото й завършваше с думите:

* * *

„За мен всеки ден е някакъв ад. Но не мога да избягам по никакъв начин. Не знам къде мога да отида. Чувствам се абсолютно безпомощна и това чувство ме държи в своя плен. Попаднах в този плен напълно доброволно, заключих вратата и изхвърлих ключа. И както ти казваше, бракът ми, разбира се, се оказа една огромна грешка. Но най-дълбокият проблем не е нито в съпруга ми, нито в брака като такъв. А се намира вътре, у мен. Заслужавам всичката болка, която ми се причинява. Никой не ми е виновен. Ти си ми единствената приятелка, единственият човек, на когото мога да се доверя. Но за мен вече няма спасение. Помни ме вечно, ако можеш. Умолявам те! Защо не можехме да продължим завинаги да играем софтбол!“

* * *

Докато четеше писмото, Аомаме усети, че ужасно й призлява. Не можа да овладее треперещото си тяло. Няколко пъти звъня в дома на Тамаки, но се включваше само телефонният секретар. Взе влака до Сетагая и оттам отиде пеша до дома на Тамаки в Окусава. Намираше се на огромен парцел, ограден с висок зид. Позвъни по домофона, но и сега никой не й се обади. Отвътре се чуваше единствено кучешки лай. Не й оставаше друго, освен да се откаже и да си върви. Нямаше как да узнае, но бе факт, че Тамаки вече бе поела последния си дъх. И висеше сам-сама на завързаното към стълбищния парапет въже. И телефонът, и домофонът бяха звънели в един безжизнен, притихнал дом.

Не че Аомаме се изненада от вестта за кончината на Тамаки. Някъде в дъното на съзнанието си, изглежда, я беше очаквала. Не усети в нея да се надига скръб. Отговори механично на човека, който я уведоми, остави слушалката и се намести на стола. И след като преседя така значително време, усети как от тялото й се отцеждат всички течности. Дълго време не намери сили да се изправи. Обади се в службата си да каже, че не е добре и ще отсъства няколко дни. Остана в квартирата си, без да яде, без да спи, почти без да пие и вода. На погребението не отиде. Имаше чувството, че с ясно доловимо щракане нещо в нея се беше превключило. Очевидно съм преминала някаква граница. Отсега нататък няма да съм същата.

И Аомаме се закле в себе си да накаже онзи за делата му. Каквото и да стане, някой ден задължително ще го запозная с края на света. В противен случай той ще причини същото и на някоя друга жена.

Посвети много време на изработването на най-точен план за действие. Вече знаеше, че забождането на игла в специална точка на тила под определен ъгъл води до мигновена смърт. Не всекиму се удава да го стори. Но тя бе способна. Първо, ще трябва да се научи да напипва за най-краткото възможно време въпросната едва доловима точка. После — да се сдобие с необходимия за целта инструмент. Снабди се с нужните средства и с течение на времето успя да изработи устройство, което наподобяваше малък фин ледокоп — с връх по-остър, по-леден и по-наточен и от най-безмилостната идея. Изнамери и ред начини да се подложи на необходимата подготовка и най-старателно я премина. И когато прецени, че е напълно готова, приложи своя план в действие. Без никакво колебание, хладнокръвно и прецизно отпрати онзи в царството небесно. След като свърши, произнесе и молитва, която се отрони едва ли не като рефлекс от устните й:

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Едва след този случай Аомаме взе да изпитва периодично силна жажда за мъжки тела.

Четиринадесета глава

(Тенго): Неща, каквито повечето читатели изобщо не са виждали

Комацу и Тенго се уговориха да се срещнат на обичайното си място, в кафенето до гара Шинджуку. И както винаги, Комацу закъсня с двадесет минути. Никога не идваше навреме, докато Тенго никога не закъсняваше. Това им беше стандартна практика. Комацу носеше коженото си дипломатическо куфарче и обичайното си сако от туид върху тъмносиня риза.

— Съжалявам, че закъснях — каза Комацу, макар съжалението никак да не му личеше. Напротив, беше в особено добро настроение, а усмивката му приличаше на лунен сърп призори.

Тенго само кимна, без нищо да каже.

Комацу седна насреща му:

— И извинявай, че така те назорвам. Знам, че никак не е лесно.

— Без всякакво преувеличение мога да кажа, че от десет дни насам изобщо не знам жив ли съм, умрял ли съм.

— Но пък бележиш страхотни успехи. Сдоби се с разрешение от попечителя на Фука-Ери и приключи с пренаписването на повестта — невероятни постижения за човек, обитаващ свой си малък свят. Вече те виждам в съвсем нова светлина.

Тенго остави хвалбите на Комацу без внимание.

— Прочетохте ли информацията ми за миналото на Фука-Ери? Онази, подробната.

— Разбира се. Дума по дума. Благодаря ти. Тя наистина има… как да кажа?… сложна биография. Достойна за роман сага. Но най ме изненада фактът, че попечител й е професор Ебисуно. Кажи после, че светът не е малък! Той нищо ли не ти каза за мен?

— За вас ли?

— Да. Нищо ли не каза Професора по мой адрес?

— Нищо конкретно.

Интересно — рече Комацу, явно доста озадачен. — Навремето работехме с професор Ебисуно. Аз бях този, които ходеше в кабинета му в университета да вземам ръкописите му. Вярно, много отдавна беше това, в самото начало на редакторската ми кариера.

— Възможно е в такъв случай да е забравил. Но ме помоли да му разкажа за вас — що за човек сте.

— Изключено! — смръщи се Комацу и завъртя глава. — Невъзможно! Той никога нищо не забравя. Паметта му направо може да те уплаши. А и толкова много пъти сме разговаряли за какво ли не. Няма начин да не ме помни… Както и да е, с него много трудно се работи. А ако се съди по информацията ти, и положението около Фука-Ери също не е никак просто.

— Меко казано. Държим в ръцете си буквално бомба със закъснител. Фука-Ери ни най-малко не е обикновена личност. Не е поредната седемнадесетгодишна хубавелка. Направи ли повестта й сензация, медиите ще се нахвърлят и ще изкарат наяве куп пикантерии. Ще настане истински ужас.

— Така е. Току-виж сме отворили кутията на Пандора — каза Комацу, но без да престава да се смее.

— Значи ли това, че се отказваме от плана си?

— Да се отказваме от плана си ли?

— Да. След като е толкова опасен. Да върнем тогава в купчината оригиналния ръкопис.

— Боя се, че няма да е толкова лесно. Твоята преработка на „Въздушната какавида“ вече замина за печат. Шпалтите й са готови. И щом я отпечатат, отива при главния редактор, шефа на издателството и четиримата членове на журито. Късно е вече за „Извинявайте, станала е грешка. Дайте си ни я обратно и забравете, че сте я чели“.

Тенго въздъхна.

— Станалото — станало. Не можем да върнем часовника назад — каза Комацу. Пъхна едно марлборо между устните си, присви очи и запали цигарата с един от кибритите на заведението. — Ще обмисля как да постъпим по-нататък. Ти няма нужда за нищо да мислиш, Тенго. Дори да дадат наградата на „Въздушната какавида“, ще държим Фука-Ери далече от хорските очи. Ще обявим, че е загадъчна млада писателка, която не желае публични изяви. Номерът ще мине. В качеството ми на редактор на повестта й ще се наема и с ролята на неин говорител. Всичко е изчислено. Не се притеснявай.

— Не се съмнявам в способностите ви, но Фука-Ери не е някакво обикновено момиче. Не е от тези, които ще мълчат и ще се оставят да ги командват. Щом си науми нещо — прави го. И отказва да слуша нещо, което не желае да чуе. Такава си е. Няма да е толкова лесно, колкото предполагате.

Комацу се умълча и взе да върти кибритчето между пръстите си. После каза:

— Така или иначе, Тенго, вече сме вътре в играта. Не ни остава друго, освен да решим, че трябва да продължим. Като начало държа да ти кажа, че преработката ти на „Въздушната какавида“ е страхотна, забележителна, далеч над очакванията ми. Почти е идеална, бих казал. Не се съмнявам, че ще вземе наградата „Нов писател“ и ще предизвика огромна сензация. На този етап отказване не може да има. Мен ако ме питаш, да погребеш подобно произведение е равносилно на престъпление. Както вече отбелязах, нещата се движат с пълна па̀ра.

— Престъпление ли? — впери Тенго погледа си в Комацу.

— Чуй например следното — рече Комацу. — „Всяко изкуство и всяко изследване, и изобщо всяка човешка дейност се прави, за да се постигне чрез нея някакво добро; затова и доброто е обявено с пълно основание за цел на всяка дейност.“

— Това пък какво е?

— Аристотел. „Никомахова етика“. Чел ли си нещо от Аристотел?

— Почти нищо.

— Не е лошо да попрочетеш. Сигурен съм, че ще ти хареса. Когато нямам какво друго да чета, чета древногръцките философи. Никога не ми омръзват. Винаги научаваш нещо ново.

— И какъв е смисълът на цитата?

— Че доброто е крайният резултат от всичко. Тоест добро е онова, с което нещата приключват. Да оставим съмненията за утрешния ден. Това е смисълът.

— Какво ли щеше да каже Аристотел за Холокоста?

Комацу разтегна сърповидната луна на усмивката си още повече:

— В случая Аристотел има предвид най-вече изкуството, науката и занаятите.

* * *

Тенго познаваше Комацу доста добре. Знаеше и публичния, но и личния му характер. В издателската индустрия Комацу бе нещо като вълк единак, оцелял, понеже е бил свободен да прави каквото си иска. Този му образ успяваше да заблуди повечето хора. Но ако някой го наблюдаваше отблизо и вземеше предвид пълния контекст, в който се извършваха действията му, ставаше му ясно, че всяка негова стъпка е подробно премислена. Като шахматистите предвиждаше по няколко хода напред. Наистина обичаше чудатите замисли, но в същото време старателно начертаваше линия, отвъд която не си позволяваше да минава. И най-вече бе лесно възбудим човек, чиито екстравагантни жестове бяха основно за пред хората.

Комацу винаги се застраховаше, за всеки случай. Завеждаше например седмична литературна рубрика във вечерното издание на един от водещите вестници, в която сипеше похвали и критика върху съответните писатели. Критиката му винаги беше крайно язвителна — нещо, в което бе специалист. Подписваше рубриката си с псевдоним, но всички в бранша знаеха кой е авторът. И понеже, естествено, никой не обича вестниците да го споменават с лошо, всеки пишещ събрат полагаше специални старания да не го дразни. Помолеше ли Комацу някого да напише нещо, никой не смееше да му откаже. Иначе кой знае какво щеше да излезе по негов адрес в рубриката.

Тенго никак не обичаше тази по-коварна страна в характера на Комацу и начина, по който той демонстрираше презрението си към литературния свят, докато същевременно се възползваше максимално от системата. Комацу притежаваше забележителен редакторски инстинкт и винаги бе помагал много на Тенго. Съветите, които му даваше по отношение на писането, почти винаги се оказваха крайно ценни. Въпреки това Тенго все се стремеше да поддържа определена дистанция. Нямаше да допусне да се сближи прекалено с Комацу, след което онзи да издърпа стълбата изпод краката му за това, че е пристъпил определени граници. В това отношение и Тенго беше внимателен човек.

— Както отбелязах преди малко, преработката ти на „Въздушната какавида“ е почти съвършена. Чудесно изпълнение — продължи Комацу. — Само една, ама наистина една част ми се ще да преправиш, ако може. Не сега, естествено. На ниво „Нов писател“ и сега е добре. Но ще те помоля да я пипнеш отново, след като журито й даде наградата и преди излезе в списанията.

— Коя по-точно?

— Спомняш ли си пасажа, където човечетата приключват с изработката на въздушната какавида, а момичето поглежда към небето и вижда две луни?

— Как да не го помня?

— По мое мнение написаното за двете луни е недостатъчно. Искам да добавиш по-конкретни подробности. Друга молба нямам.

— Може и да е сбито. Просто гледах да не прекалявам с подробностите и да наруша гладкостта на оригинала на Фука-Ери.

Комацу вдигна ръката с пъхнатата между пръстите цигара.

— Погледни го от друг ъгъл, Тенго. Читателите ти са виждали безброй пъти небе с една луна, нали така? Но се съмнявам някой да е видял небе с две луни една до друга. Когато в едно повествование вкараш нещо, което повечето читатели изобщо не са виждали, длъжен си да го опишеш с максимална точност и с колкото се може повече подробности. Затова пък можеш да спестиш описанията на онези неща, които повечето читатели са виждали.

— Разбирам — каза Тенго. Искането на Комацу съдържаше солидна логика. — Ще дооформя частта с двете луни.

— Чудесно. Тогава всичко ще е идеално — рече Комацу и смачка цигарата в пепелника.

— Високите ви оценки за работата ми винаги са ме радвали. Само че този път не е толкова просто.

— Ти изведнъж узря — каза Комацу бавно, натъртено. — Съзря и като манипулатор на езика, и като автор. Поне в това отношение можеш просто да се радваш. Сигурен съм, че от пренаписването на „Въздушната какавида“ си научил много за писането на проза. Което ще ти е крайно полезно следващия път, когато пишеш своя книга.

— Ако има следващ път — каза Тенго.

Широка усмивка прекоси лицето на Комацу.

— Не се притеснявай. Ти твоята работа я свърши. Сега е мой ред. Връщай се на резервната скамейка, отпусни се и наблюдавай мача.

Сервитьорката дойде и наля студена вода в чашите им. Тенго изпи своята наполовина, преди да се усети, че изобщо не му се пие вода.

— Аристотел ли беше казал, че човешката душа се състои от разум, воля и желание?

— Не. Това го е казал Платон. А разликата между Аристотел и Платон е колкото между Мел Торме и Бинг Кросби. Така или иначе, в древността нещата са били много по-прости. Представяш ли си сценка на бурен диалог около масата между разума, волята и желанието?

— Отсега си представям кой ще го загуби.

— А пък аз — вдигна показалец Комацу — най ценя чувството ти за хумор.

В случая не е хумор, рече си Тенго, но само наум.

* * *

След като се раздели с Комацу, Тенго се разходи до местния клон на книжарската верига „Кинокуния“, купи си няколко книги, седна в един съседен бар, поръча си бира и се зачете. Обикновено в такива моменти успяваше най-пълно да се отпусне.

Но през въпросната вечер изобщо не успя да се съсредоточи върху четивото. Кадрите с майка му започнаха да се повтарят мъгляво в съзнанието му и не можеше да ги прогони. Смъкнала бе от раменете си презрамките на белия си комбинезон, разголила бе красиво оформените си гърди и ги бе дала на някакъв мъж да ги смуче. А мъжът не беше баща му. Беше по-едър и по-млад и с по-хубави черти. Бебето Тенго спеше в кошчето си и дишаше равномерно. Докато онзи смучеше гърдите й, по лицето на майката му се бе изписал екстаз, който му напомняше за изражението на по-възрастната му приятелка, когато имаше оргазъм.

Веднъж от чисто любопитство Тенго поиска от приятелката си да си сложи заради него бял комбинезон.

— С най-голямо удоволствие — засмя се тя. — Още следващия път, щом искаш. Други желания имаш ли? Всичко съм готова да направя за теб. Само ми кажи. Не се стеснявай.

— Може ли отгоре му да си облечеш и бяла блузка? Най-обикновена.

Следващата седмица тя му се яви по бяла блуза върху бял комбинезон. Той й съблече блузата, смъкна презрамките на комбинезона и засмука гърдите й. Зае точно позата и ъгъла на онзи така, както го бе видял, и в този момент усети, че леко му се зави свят. Мозъкът му се замъгли и изгуби представа за реалността. Усети в долната част на тялото си тежест, която бързо се разрасна, и докато разбере какво му е, се разтресе в конвулсиите на мощна еякулация.

— Какво ти е, Тенго? Да не би да се изпразни вече? — слиса се тя.

Той самият не беше съвсем наясно какво е станало, но после забеляза, че част от спермата е опръскала долния край на комбинезона й.

— Извинявай — рече. — Не възнамерявах така да стане.

— Няма нужда да се извиняваш — отвърна му тя развеселена. — Ей сега ще го оплакна. Нищо особено. Ами ако беше кетчуп или червено вино!

Свали комбинезона, отърка оцапаната със сперма част под чешмата в банята и го окачи да съхне на тръбата на завесата за душа.

— Толкова ли силно ти подейства? — усмихна се нежно на Тенго и потърка корема му с длан. — Значи си падаш по бели комбинезони, така ли?

— Не съвсем — каза Тенго, но нямаше как да й обясни истинската причина, поради която й бе отправил молбата.

— Само кажи на кака какво ти се играе, пиленце, и кака ще ти го уреди. Умирам за фантазии! Всеки има нужда от някаква фантазия, за да продължава да живее, не мислиш ли? Искаш ли и другия път да дойда с бял комбинезон?

— Няма нужда. Веднъж ми стига — завъртя глава Тенго.

* * *

Тенго често се чудеше дали пък младежът, засмукал пред очите му зърната на майка му, не е биологическият му баща. Несигурността му се подклаждаше от факта, че по нищо не приличаше на онзи, който се предполагаше да е баща му — инкасаторът отличник от Ен Ейч Кей. Тенго беше висок, як млад мъж с високо чело, тесен нос и прибрани уши. Баща му бе нисък, набит и абсолютно невзрачен, с ниско чело, сплескан нос и щръкнали като на кон уши. Почти нямаше черта, която да не контрастира със съответната черта у Тенго. Докато Тенго поначало бе с отпуснат и всеопрощаващ вид, баща му приличаше на скръндзав невротик. И хората често отбелязваха открито, че изобщо не изглеждат като баща и син.

На Тенго обаче му бе трудно да се идентифицира с баща си не заради разликата във външността им, а по-скоро заради душевната им нагласа и склонности. Бащата не проявяваше и най-малък признак на така наречената интелектуална любознателност. Вярно, не беше получил необходимото образование. Роден в бедност, не бе имал възможността да си изгради стройна интелектуална система. Така че Тенго по-скоро съжаляваше баща си, че е израснал в такива условия. Което не му пречеше да отчете, че у бащата липсваше дори онзи основен стремеж към знания, който се явява нещо като естествен подтик у човека. Проявяваше определен практичен усет в работата си, който му помагаше да оцелее, но Тенго не откриваше дори трошица желание у баща си да се издигне, да се задълбочи, да види пред себе си един по-широк, по голям свят.

Бащата на Тенго, изглежда, изобщо не изпитваше някакъв дискомфорт от тесногръдието си и от застоялия въздух в неговия малък свят. Тенго нито веднъж не го бе виждал да хваща книга. У тях вестници не се купуваха (достатъчно било да гледат редовно новините по Ен Ейч Кей, разправяше бащата). Не проявяваше абсолютно никакъв интерес към музиката или киното и никъде не беше ходил. Интересуваше го единствено повереният му инкасаторски маршрут. Правеше си карта на района, маркираше я с цветни флумастери и щом намереше свободен миг, я изучаваше така, както един биолог класифицира хромозоми.

За разлика от него, Тенго от малък минаваше за математически гений. Винаги имаше отличен по аритметика. Още в трети клас решаваше гимназиални задачи. И по другите точни науки изкарваше високи оценки, без видимо да се напъва. А останеше ли му свободен миг, започваше да поглъща поредната книга. Безкрайно любознателен във всяко едно отношение, попиваше знания от най-различни области със същата ефективност, с каквато багерът изкопава пръст. И щом погледнеше баща си, решаваше, че е изключено половината от гените, определящи съществуванието му, да произхождат от този тесногръд, необразован човек.

Истинският ми баща трябва да е някъде другаде, заключи Тенго още като дете. И само някакви особени обстоятелства, каквито спохождат нещастниците в Дикенсовите романи, са наложили да бъде отглеждан от този човек. Тенго се вманиачи на тема Дикенс, когато прочете „Оливър Туист“, след което изгълта всичко, с което местната библиотека разполагаше от този автор. И докато скиташе из Дикенсовия свят, не спираше да разкрасява най-различни версии на собствената си биография. Разкрасените варианти (или натрапчиви фантазии) в главата му ставаха все по-пространни и по-сложни. Следваха една и съща схема, но с безброй вариации. И във всяка една Тенго стигаше до извода, че мястото му не е тук. Че е по погрешка заключен в клетка. И някой ден, съвсем случайно, ще го открият истинските му родители. Ще го спасят от тясната гадна клетка и ще го върнат там, където му е мястото. И там ще се радва на най-красивите, спокойни и свободни недели, които човек може да си представи.

Баща му бе във възторг от напредъка му в учението. Гордееше се с отличните му оценки и се хвалеше на всички съседи. Но в същото време проявяваше и известно недоволство от ума и таланта на Тенго. Много пъти се беше случвало бащата като че най-умишлено да прекъсне седналия да учи Тенго. Караше го да се занимава с къщна работа или го гълчеше за някакво измислено лошо поведение. По съдържание монолозите на бащата бяха все едни и същи: по цял ден търчал като гламав да събира таксите, изминавал огромни разстояния и бил заливан от хорски ругатни, докато Тенго нищо не правел, само мързелувал и си гледал кефа. „На твоите години ми скъсваха задника от домашни задължения и брат ми и баща ми ме пребиваха от бой и за най-дребното нещо. Никога не си дояждах и ме третираха като животно. Така че не си мисли, че си много специален само защото си изкарал някоя отлична оценка.“ И така нататък, и така нататък.

Тоя човек да не би пък да ми завижда?, взе да се пита в един момент Тенго. Да ми завижда — или на мен като личност, или на живота, който водя. Възможно ли е обаче един баща наистина да изпитва завист към родния си син? Макар като дете да не съдеше баща си, Тенго не можеше да не усети как думите и действията на баща му излъчват някаква жалка злоба и изпитваше към тази злоба физическа непоносимост. Често му се струваше, че онзи не само му завижда, а че всъщност мрази нещо в сина си. Не че мразеше Тенго като човек, а по-скоро ненавиждаше нещо у Тенго — нещо, което не можеше да му прости.

* * *

Математиката предоставяше на Тенго ефикасно убежище. Бягството му в света на числовите изрази го освобождаваше от стягащата го клетка на действителността. Още като дете беше забелязал колко му е лесно да се прехвърли в света на математиката просто като щракне едно ключе в главата си. И посветеше ли се на изследването на това царство с неговата безкрайна константност, изпитваше пълна свобода. Вървеше по оплетените коридори на тази гигантска сграда и отваряше една врата подир друга. И всеки път, щом пред очите му се разкриеше нова гледка, грозните следи от реалния свят се разтваряха и постепенно изчезваха. Управляваният от числовите изрази свят му осигуряваше легитимно и абсолютно безопасно скривалище. Докато беше в този свят, можеше да забрави или да пренебрегва правилата и тегобите, налагани му от реалния.

Но докато математиката представляваше величествена въображаема сграда, светът на разказвача Дикенс бе за Тенго по-скоро един дълбок вълшебен лес. Така както математиката се издигаше до безкрай към небесата, гората се разпростираше пред погледа му смълчана, с впили се дълбоко под земята тъмни яки корени. И гората не предлагаше нито карта, нито номерирани входове.

В основното училище и в прогимназията Тенго бе всецяло погълнат от света на математиката. Яснотата и абсолютната свобода, които този свят му даваше, му действаха като магия и му гарантираха възможността да съществува. Но веднъж навлязъл в юношеството, Тенго взе да се съмнява, че това му е достатъчно. Докато се задържаше в света на математиката, нямаше проблеми, но завърнеше ли се в реалния свят (което нямаше как да не стане), отново се озоваваше в същата гадна клетка. Която с нищо не бе станала по-хубава. Напротив, усещаше как оковите стават все по-тежки. Каква е ползата от математиката в такъв случай?, питаше се. Не се ли оказва просто някакво временно спасение, което влошава още повече реалното ми положение?

След като тези му съмнения съвсем се увеличиха. Тенго взе да се дистанцира най-умишлено от света на математиката, а в същото време гората на разказите притегляше все по-мощно сърцето му. Разбира се, четенето на романи не бе нищо друго, освен още една форма на бягство. Затвореше ли страниците, пак се връщаше в действителността. По някое време взе да осъзнава, че завръщането в реалността от света на някой роман не бе толкова съкрушително, колкото завръщането от света на математиката. Но как можеше да си го обясни? След дълбок размисъл стигна до следния извод: колкото и ясно очертани да са взаимоотношенията в гората на разказа, никога не се налага едно конкретно дефинирано решение. И точно в това се състои разликата с математиката. Най-общо казано, ролята на прозата е да придаде нова форма на отделния проблем. Разказът може евентуално да внуши някакво решение в зависимост от естеството и насочеността на проблема. И Тенго се завръщаше в реалния свят, обременен с това внушение. Все едно носеше неподдаващо се на разчитане заклинание, написано върху някаква хартийка. Понякога текстът му бе несвързан и не намираше непосредствено практическо приложение. Но затова пък съдържаше една възможност. Че някой ден може и да успее да разчете магията. И тази възможност стопляше сърцето му.

Колкото по-голям ставаше, толкова повече го привличаше този вид повествователно внушение. Не че математиката не му доставяше огромна радост и сега, след като бе съзрял. Докато преподаваше на курсистите в школата за зубрене, усещаше как познатият от детството му възторг пак се надигаше най-естествено в душата му. Радостта от споделянето на тази концептуална свобода си оставаше прекрасна. Но самият Тенго вече не умееше да се губи всеотдайно в света на числовите изрази. Понеже бе проумял, че колкото и да търсеше, този свят не можеше да му даде нужното му решение.

* * *

В пети клас, след като обмисли внимателно нещата, Тенго обяви, че не желае повече да обикаля в неделя с баща си да събират абонаментната такса за Ен Ейч Кей. Искал да има повече време за учене, за четене на книги и за игра с другите деца. Както баща му си имал работа, така и той си имал свои занимания. Искал да живее нормално, като всички останали.

Всичко това Тенго изложи кратко и ясно.

Баща му, естествено, избухна. Хич не го интересувало какво правят други семейства; това нямало никакво значение. Ние правим нещата по наш си начин. И хич недей да ми даваш акъл какво значи „нормален живот“, господин всезнайко. Ти пък какво разбираш от „нормален живот“? Тенго не седна да спори. Просто го гледаше безмълвно право в очите, с ясната мисъл, че каквото и да каже, баща му няма да го разбере. Добре, така да бъдело, рече баща му. Щом толкова го иска. Но щом няма да слуша баща си, и баща му ще престане да го изхранва. Да върви накъдето му видят очите.

Тенго изпълни заповедта. Събра си багажа в една торба и напусна дома им. Вече бе решил. Колкото и да беснее баща му, колкото и да крещи и врещи, Тенго хич не го е страх — дори ако посегне да го удари (което той не стори). Сега, след като му разрешиха да напусне клетката, изпита най-вече огромно облекчение.

Но пък нямаше и начин десетгодишно дете да се справи само с живота. В края на часовете този ден Тенго призна на учителката си в какво положение е изпаднал и че няма къде да пренощува. Описа й и емоционалното бреме на неделните обиколки с баща му да събират абонаментните такси за Ен Ейч Кей. Учителката му бе неомъжена жена на около тридесет и пет. Изобщо не можеше да се каже, че е хубава: носеше дебели грозни очила, но в замяна на това бе справедлива и добросърдечна. Както беше дребничка и възпитана, така можеше и на мига да избухне; хванеха ли я нервите, ставаше съвсем друг човек; нямаше озаптяване. Хората се шокираха от огромната разлика в поведението й. Тенго обаче си я обичаше и хич не се стряскаше от изблиците й на ярост.

Та тя изслуша Тенго с разбиране и съчувствие и го отведе у дома си да преспи. Постла му одеяло на дивана. На сутринта му приготви закуска. А вечерта го отведе у баща му на продължителен разговор.

Накараха Тенго да излезе от стаята, така че не знаеше със сигурност какво точно са си казали, но в крайна сметка баща му се видя принуден да прибере меча си. Колкото и ядосан да бил, нямал право да изгони на улицата едно десетгодишно момче. Законът задължавал всеки родител да издържа детето си.

В резултат от разговора на учителката с баща му Тенго бе оставен на мира през неделите. От него се искаше единствено да посвети сутринта на домашните си задължения, но след това беше свободен да върши каквото си ще. За пръв път Тенго успя да си извоюва някакво значително право от баща си. Бащата не му говори известно време, но момчето не се притесняваше кой знае колко. Спечелил бе нещо далеч по-важно. Направил беше първата си крачка към свободата и независимостта.

* * *

Тенго не беше виждал учителката си от пети клас доста време след като завърши основното си образование. Сигурно щеше да я види, ако ходеше на периодическите сбирки на стария му клас, на които го канеха, но нямаше никакво желание да се мярка на подобни мероприятия. От училище нямаше почти никакви хубави спомени. Но все пак се сещаше от време на време за учителката и за помощта, която му бе оказала.

Следващия път я видя, когато беше вече втора година в гимназиалния курс. Контузия на прасеца го бе изкарала за два месеца от училищния клуб по джудо. През което време го взеха да замества временно барабанчика в училищния духов оркестър. Оставаха им само два дни до някакъв конкурс, когато единият от барабанчиците им се премести неочаквано в друга гимназия, а вторият се тръшна с грип. Трябва ни просто някой, който да държи две дървени палки, разправяше учителят по музика, докато увещаваше Тенго да ги спаси, тъй като, така или иначе, имал излишно време заради контузията. Освен това щял да получи и няколко безплатни обяда, а пък и учителят щял да му повиши оценката по музика.

Тенго нито бе свирил някога на ударен инструмент, нито изпитваше подобно желание, но още при първия си опит установи с почуда, че тази дейност пасва идеално на начина му на мислене. Намираше някакво естествено удоволствие в това да раздробява времето на частици, а после да ги сглобява така, че да получи на практика поредица от тонове. В ума му звуците се явяваха под формата на диаграма. И взе да овладява ударните инструменти един подир друг така, както гъбата попива вода. Учителят по музика го запозна с перкусиониста на един симфоничен оркестър, който показа на Тенго техниката за свирене на тимпани. Овладя я само за няколко урока. И понеже партитурите му приличаха на числови изражения, много лесно се научи да ги разчита.

Самият учител по музика не можеше да се нарадва на изключителния му музикален талант:

— Притежаваш естествен усет за сложни ритми и невероятен музикален слух. И ако започнеш да вземаш редовни уроци при някой професионалист, нищо чудно и ти да станеш такъв.

Тимпаните никак не са лесни като инструмент, но го погълнаха всецяло, тъй като комбинацията от звуците, които издаваха, загатваха за безкрайни възможности. Тенго и съучениците му репетираха няколко откъса от „Симфониетата“ на Яначек в аранжимент за духови инструменти. Това щеше да е изпълнението им „по избор“ в предстоящото състезание между гимназиални духови оркестри. Яначековата „Симфониета“ не бе никак лека за гимназисти музиканти, а и тимпаните имаха видна роля във фанфарното начало. Учителят по музика, който същевременно бе и диригент на духовата музика, бе избрал „Симфониетата“ най-вече понеже разполагаше с двама превъзходни перкусионисти, та буквално полудя, когато неочаквано остана и без двамата. Следователно на Тенго се падна много тежка задача, но той ни най-малко не се стресна, а се отдаде с удоволствие на изпълнението.

Оркестърът се представи без грешка (достатъчно добре, че да вземе една от големите награди, макар и не най-голямата), а накрая се появи и учителката на Тенго от пети клас, която държеше да му стисне ръката за хубавото свирене.

— Още в първия миг те познах, Тенго. — Той се сети коя е жената, но не можа да си спомни името й. — Толкова впечатляващо звучаха тимпаните, че не се сдържах да не погледна кой свири на тях, и кого виждам, представяш ли си? Моя бивш ученик! Пораснал си оттогава, но лицето ти си е все същото. Откога свириш?

Тенго й представи сбито историята, която го бе довела в оркестъра, с което още повече я впечатли:

— Божичко, какъв талант си само, и то разностранен!

— Джудото по-лесно ми се удава — засмя се Тенго.

— А какво прави баща ти? — попита учителката.

— Добре е — отговори по навик Тенго, макар да не знаеше — и да не искаше да знае — какво прави баща му. Отдавна се бе пренесъл в общежитие и оттогава не го бе виждал.

— А вие по какъв случай насам? — попита я.

— Племенницата ми свири в оркестъра на една друга гимназия. Искаше да чуя соловата й партия. Ти смяташ ли да продължаваш с музиката?

— Връщам се при джудото, щом ми мине кракът. Мен джудото ме храни. Гимназията дава яки пари за джудото. Благодарение на тях си плащам общежитието и храната. Оркестърът не може да ми ги осигури.

— Предполагам, че гледаш да си независим от баща си.

— Ами, нали го знаете какъв е…

— Жалко обаче. При всичките ти дарби! — усмихна му се тя.

Тенго изгледа от високо дребната женица и си спомни нощта, която бе прекарал у дома й: семплото и практично, чисто и спретнато апартаментче, което обитаваше; дантелените пердета и саксиите с цветя; дъската за гладене и отворената книга. Розовата рокличка, окачена на стената. Ароматът на дивана, върху който преспа. Ето я и нея сега: стои смутена пред него като някое малко момиченце. И си даде сметка, че и той вече не е безпомощното десетгодишно дете, а як седемнадесетгодишен юноша — с едър гръден кош, набола за бръснене брада и пълноценен полов нагон. И че се чувства необичайно спокоен в присъствието на тази по-възрастна жена.

— Радвам се, че случаят пак ни срещна — каза тя.

— И аз.

Тенго наистина се радваше. Но това не му помогна да си спомни името й.

Петнадесета глава

(Аомаме): Яко, както се закотвя въздушен балон

Аомаме обръщаше сериозно внимание на всекидневната си диета. Готвеше си предимно вегетариански ястия, към които добавяше морска храна, най-често бяла риба. Единственото месо, което си позволяваше от време на време, беше парче пилешко. Пазаруваше само пресни продукти, избягваше употребата на много подправки; не допускаше прекалено мазни съставки и ограничаваше максимално приема на въглехидрати. Към салатите добавяше само няколко капки зехтин, сол и лимонов сок, в никакъв случай дресинг. Не само консумираше в изобилие зеленчуци, но предварително се осведомяваше за хранителните им качества и се стремеше изборът й да е балансиран. Съставяше си собствено меню и го споделяше при поискване с останалите членове на спортния клуб.

— Не обръщайте внимание на калориите — съветваше ги. — Числата са без значение, след като веднъж свикнете да подбирате правилните съставки и да се храните умерено.

Но това ни най-малко не означаваше, че се придържа вманиачено към аскетичните си рецепти. Приядеше ли й се много месо, влизаше в някой ресторант и си поръчваше дебела пържола или агнешки котлети. Според нея, щом тялото изпитва неистово желание за дадено ядене, значи сигнализира, че наистина се нуждае от определени вещества, и тя се отзоваваше на повика на природата.

Обичаше вино и саке, но си беше определила три дни седмично, в които не пиеше, с цел да предотврати прекалената консумация на алкохол като начин и за опазване на черния дроб, и за контролиране на кръвната захар. За Аомаме тялото бе свещено и тя се смяташе длъжна да го поддържа винаги чисто, без нито една прашинка или петънце. Какво друго съдържаше храмът, наречен „нейно тяло“, бе съвсем отделен въпрос, по който щеше да мисли друг път.

По Аомаме нямаше грам излишна плът, а само мускули. Тя се убеждаваше ежедневно в този факт посредством щателен оглед на чисто голото си тяло пред огледалото. Не че толкова се възхищаваше на самото си тяло. Напротив. Намираше гърдите си за прекалено малки, а на всичко отгоре и асиметрични. Срамните й косми приличаха на тревен чим, стъпкан от преминала по него армия. Не можеше да не се мръщи на тялото си, но поне нямаше какво да ощипе по него.

* * *

Живееше пестеливо. Умишлено харчеше пари единствено за ядене. Не правеше никакви компромиси с качеството на продуктите и пиеше само висококачествени вина. В редките случаи, в които се хранеше извън дома си, избираше ресторанти, които полагаха специални усилия за приготовлението на ястията. Всичко останало — дрехи, козметика, бижута — за нея беше без значение. За да ходи на работа в спортния клуб, й трябваха само джинси и пуловер, а там прекарваше работния си ден по горнище и долнище от жарсе — без накити, естествено. Рядко й се налагаше да излиза наконтена. След като Тамаки Оцука се омъжи, остана без приятелки, с които да ходи по заведенията. Така че си слагаше грим и рокля само когато тръгнеше да си търси мъж за през нощта, а това се случваше веднъж седмично и не изискваше разнообразен гардероб.

При нужда правеше тур по бутиците в Аояма за някоя „рокля убиец“, към която прибавяше едно-две бижута и подходящ чифт обувки. Повече не й трябваше. В ежедневието ходеше с обувки без токчета и с прибрана на опашка коса. Достатъчно бе да измие лицето си със сапун и да си сложи хидратираща емулсия, след което така придобитият блясък на кожата траеше цял ден. Най-важно бе да поддържа тялото си чисто и здраво.

От малка бе свикнала да живее скромно, непретенциозно. Откакто се помнеше, все й се внушаваше колко важни са себеотрицанието и умереността. В семейния й дом нямаше нищо излишно, а „зян“ беше най-често споменаваната дума. Нямаха телевизия, не получаваха нито един вестник. Дори новините се смятаха за ненужни. На масата им рядко се появяваше месо или риба. С хранителните вещества, необходими за растежа й, Аомаме се сдобиваше най-вече от училищния стол. Докато другите деца само се оплакваха от безвкусната храна и не я доизяждаха, тя се ядосваше как може толкова ядене да зяносват.

Всичките й дрехи бяха втора ръка. Вярващите се срещаха периодически да си разменят ненужни им вече дрехи, поради което родителите й така и не й купиха нищо ново, с изключение на изискваните от училището екипи по физическо. Нямаше спомен да е носила някога дрехи или обувки по мярка, да не говорим каква смесица от цветове и стилове бяха носените дотогава от други деца облекла. Щеше все пак да се примири с тази си съдба, ако семейството й не можеше да си позволи повече, но родителите на Аомаме всъщност не бяха никак бедни. Баща й бе инженер с нормална заплата и спестявания. Изключително пестеливият им начин на живот се определяше единствено от вярата им.

И понеже живееше по този коренно различен начин, дълго време не успя да се сприятели с нито едно друго дете. Нито пък разполагаше с дрехи и пари, които биха й позволили да излезе някъде с приятелка. Нямаше си и седмични джобни пари, така че, ако я поканеха на нечий рожден ден (което, за добро или зло, така и не се случи), нямаше с какво и едно малко подаръче да купи.

Поради всичките изброени причини Аомаме мразеше родителите си и ненавиждаше света, към който те принадлежаха, и идеологията на този свят. Самата тя копнееше за най-обикновен живот, като живота на всички други деца. Не лукс. Само някакъв съвсем нормален животец, нищо повече. Мечтаеше си да порасте, да стане пълнолетна, та да напусне родителите си и да заживее самостоятелно — да яде каквото си иска, колкото си иска, да харчи парите от чантичката си както си иска, да си избира сама новите си дрехи, да носи обувки по мярка, да ходи където си ще, да си има купища приятели и да си разменя с тях красиво опаковани подаръци.

И чак след като стана пълнолетна, Аомаме осъзна, че всъщност се чувства най-добре, когато живее скромно и умерено. И че най й се ще не да се натруфи и да излезе с някого, а да си седи сама в стаята по жарсено горнище и долнище.

След смъртта на Танаки Аомаме напусна компанията за напитки за спортисти, освободи стаята в служебното общежитие и си нае едностайно апартаментче в оживения разкрепостен квартал Джиюгаока, далече от градския център. Макар и тесничко, апартаментчето й се видя огромно. Мебелировката сведе до минимум — с изключение на колекцията си от скъпи кухненски прибори. И другите й вещи не бяха много. Обичаше да чете, но щом свършеше някоя и друга книга, отнасяше ги при букинистите, търгуващи с книги втора ръка. Обичаше да слуша музика, но не събираше грамофонни плочи. Мразеше да гледа как трупа разни вещи. Затова при всяка нова покупка изпитваше някакво чувство за вина. И си казваше: Това всъщност не ми е нужно. Колчем погледнеше някоя по-хубава дрешка или чифт обувки в гардероба си, нещо я свиваше в гърдите и почваше да я души. Вместо да й навяват мисли за свобода и охолство, подобни гледки най-парадоксално й напомняха за мизерното й детство.

Често си задаваше въпроса: какво всъщност значи човек да е свободен? Дори да избягаш от една клетка, не попадаш ли просто в друга, по-голяма?

Всеки път, след като изпратеше някой набелязан мъж в отвъдното, вдовицата от Адзабу я възнаграждаваше. Пачка банкноти, увити плътно в лист хартия, биваше оставена в някоя номерирана кутия в пощенски клон. Аомаме получаваше ключа от Тамару, прибираше съдържанието на кутията и връщаше ключа. Без да чупи восъчния печат върху пачката и да брои парите, хвърляше пакетчето в касетата в трезора на своята банка, в която вече имаше две такива тухлички кеш.

Аомаме така и не успяваше да изхарчи месечната си заплата от спортния клуб, да не говорим, че имаше и спестовен влог. Нямаше никаква нужда от парите на вдовицата и се опита да й обясни тъкмо това още след първото плащане.

— Просто една външна формалност — каза вдовицата тихо, но твърдо. — Приеми го като установена процедура, като изискване. От теб се иска да ги получиш. Ако не ти трябват, не си длъжна да ги харчиш. Ако ти е неприятна идеята, че ги вземаш, нямам нищо против да ги дариш анонимно на някое благотворително дружество. Прави с парите каквото ти дойде на ум. Мен обаче ако ме питаш, най-добре е да ги оставиш за известно време непокътнати на сигурно място.

— Неприятна ми е изобщо идеята да ми се плаща за подобна дейност — каза Аомаме.

— Разбирам те, но и ти недей забравя: фактът, че тези ужасни мъже са били така добри да ни отърват от присъствието си, е елиминирал необходимостта от бракоразводни дела и дела за попечителство върху децата и на тези жени не им се налага повече да се боят, че мъжете им ще дойдат и ще им размажат физиономиите от бой. Вече са им изплатени застраховките „Живот“ и всякакви други ренти, дължими на починалите. Приеми получените от теб пари като външен израз на благодарност от тези жени. Няма съмнение, че си постъпила възможно най-правилно. Но действието ти не бива да остане необезвъзмездено. Разбираш ли защо?

— Честно казано, не — отвърна искрено Аомаме.

— Защото не си нито ангел, нито бог. Давам си напълно сметка, че действията ти са подтикнати от най-чисти чувства и че поради тази причина не желаеш да ти се плаща за свършената работа. Но и чистите, неподправените чувства са също посвоему опасни. Не е лесно за човек, изграден от плът и кръв, да питае дълго такива чувства. И тъкмо това налага да привържеш чувствата си към земята — яко, както се закотвя въздушен балон. Точно това е и целта на парите. Да не ти дават да си внушиш, че всичко ти е позволено, стига да е справедливо и мотивите ти да са чисти. Сега по-ясно ли ти е?

След още известен размисъл Аомаме кимна:

— Все още не съвсем, но на първо време ще ви послушам.

Вдовицата се усмихна и отпи от билковия си чай.

— Сега да не направиш някоя глупост, като да ги внесеш в банковата си сметка. Само ще създадеш занимавка на данъчните, ако ги надушат. Дръж ги в касета в някой банков трезор. Някой ден ще ти влязат в работа.

Аомаме обеща да спази заръките й.

* * *

Беше се прибрала от клуба и готвеше вечерята си, когато телефонът иззвъня.

— Здравей, Аомаме — каза женски глас. Леко дрезгав.

Беше Аюми. Аомаме притисна слушалката с ухо към рамото си, пресегна се и намали газта, без да спира да говори:

— Как върви напоследък полицейската дейност?

— Пиша фишове за неправилно паркиране като ненормална. Цял свят ме мрази. И никакви мъже около мен. Само яко бачкане.

— Радвам се да го чуя.

— А ти какво правиш в момента?

— Готвя вечеря.

— Вдругиден свободна ли си? Вечерта, имам предвид.

— Да, но не и за нощ като онази. Имам нужда да се съвзема.

— Щото и аз. Ама си викам, отдавна не сме се виждали, що не се съберем ей така, да си побъбрим?

Аомаме се позамисли върху предложението на Аюми, но не можа да вземе веднага решение.

— Виж какво, хващаш ме точно когато пържа лука — каза. — Не мога да спра точно сега. Можеш ли да ми звъннеш след половин час?

— Няма проблем. Дочуване до след половин час, значи.

Аомаме остави слушалката и продължи да бърка зеленчука в тигана. После си свари бульон мисо с бобени кълнове и го гарнира с кафяв ориз. Изпи половин кен бира и изля остатъка в мивката. Изми чиниите и седна да си почине на дивана; след малко пак звънна Аюми.

— Що не излезем някой път да вечеряме някъде? — рече. — Писнало ми е да ям сама.

— Винаги ли ядеш сама?

— Живея в общежитие със стол, така че се храня в многолюдна шумна обстановка. Но понякога ми се приисква да седна някъде на спокойствие, в някое по-луксозно заведенийце. Но не сама. Нали ме разбираш?

— Напълно — каза Аомаме.

— Но си нямам никого — ни мъж, ни жена, с когото да изляза на такива места. Всичките ми познати киснат по евтините барове. Затова си рекох, че ако ти, нали така… случайно… ако нямаш нищо против…

— Разбира се, че нямам нищо против — каза Аомаме. — Дай наистина да забием някъде. И да се изглезим с една скъпа вечеря. Много отдавна не съм го правила.

— Ама наистина ли? Страхотна си!

— Ти спомена вдругиден. Става ли?

— Идеално. На следващия ден съм почивка. Имаш ли предвид някое готино място?

Аомаме спомена един френски ресторант в квартал Ногидзака.

— Ти будалкаш ли ме? — ахна Аюми. — Баш пък в най-известния ресторант в целия град. В едно списание пишеше, че бил безумно скъп и трябвало да си резервираш маса два месеца предварително. Изобщо не е място за човек с моята заплата!

— Не се притеснявай. Главният готвач, който му е и собственик, членува в моя клуб. Личен треньор съм му и в някои отношения съм му като консултант по менюто по отношение на хранителните стойности. Сигурна съм, че ще ни запази маса, ако го помоля — а и ще ни направи яка отстъпка. Само не мога да ти обещая, че масата ни ще е от най-хубавите, разбира се.

— В такова заведение и в килера съм готова да ям — каза Аюми.

— И си сложи най-хубавата рокля, която имаш — посъветва я Аомаме.

След като разговорът им приключи Аомаме с известен шок осъзна, че младата полицайка й е легнала на сърцето. Не бе изпитвала подобни чувства към друг човек, откакто умря Тамаки Оцука. И независимо че бяха съвсем различни от онези към Тамаки, за пръв път от много време щеше да вечеря заедно с приятелка — и то щеше да го направи с желание. На всичко отгоре въпросната приятелка беше полицайка! Аомаме въздъхна. Ама че странен живот!

* * *

Аомаме си облече бяло елече върху синьо-сива рокля с къс ръкав и обу обувки на висок ток на „Ферагамо“. Добави обици и тънка златна гривна. Остави обичайната си чанта (с ледокопчето) вкъщи и я замени с чантичка на „Ла Багажери“. Аюми беше по семпъл черен жакет на японската модна фирма „Ком де Гарсон“ върху кафява тишъртка с дълбоко изрязано деколте и разкроена пола на цветя, със същата чанта „Гучи“ като предния път, малки перлени обички на винт и кафяви обувки с нисък ток. Изглеждаше много по-красива и по-елегантна от предишния път — и ни най-малко не приличаше на полицайка.

Срещнаха се в бара на ресторанта, пиха бавно по един коктейл „Мимоза“, а после ги отведоха до масата им, която се оказа доста по-добра от очакванията им. Главният готвач излезе от кухнята да си поприказва с Аомаме и спомена между другото, че виното щяло да е за сметка на заведението.

— За съжаление, бутилката вече е отворена и е отлята една глътка за дегустация. Снощи един клиент се оплака от вкуса му, та му поднесохме нова бутилка, но самото вино всъщност си е съвсем наред. Клиентът обаче е известен политик, който си е внушил, че е голям познавач на вината, макар нищичко да не разбира. Просто се фукляви. „Боя се, че виното ви е с леееко кисела жилчица“, вика. Нямаше как. Трябваше да му угодим. „Ммда, сър, май сте прав, сър. Подозирам, че е съхранявано неправилно в склада на вносителя. Моментално ще ви донеса друга бутилка. Обаче браво на вас, сър! Съмнявам се дали в цяла Япония има друг, който би уловил този дефект!“ Нали разбирате? Нямаше друг начин всички да са доволни. И не бива да го казвам на прекалено висок глас, но се наложи да му понадуем леко сметката, за да покрием загубата. Ама той плаща от представителните си разходи, така че бълха го ухапала. Пък и няма начин ресторант с нашата репутация да сервира върната бутилка.

— Освен на такива като нас, искаш да кажеш.

— Но вие нямате нищо против, нали? — смигна й майсторът.

— Разбира се — отвърна Аомаме.

— Ни най-малко — добави Аюми.

— Тази прекрасна дама да не е по-малката ти сестричка? — попита майсторът Аомаме.

— Има ли такъв вид?

— Не става дума за физическа прилика, а по-скоро за едно излъчване…

— Приятелка ми е — рече Аомаме. — Приятелка полицайка.

— Ама сериозно ли? — изгледа онзи Аюми с невярващ поглед. — С пистолет и прочее?

— Още никого не съм застреляла — каза Аюми.

— Ей, аз да не казах нещо злепоставящо, а?

— Няма страшно — успокои го Аюми.

Готвачът се захили и положи двете длани върху гърдите си.

— Все пак става дума за една високо ценена марка бургундско, което бихме предложили с чиста съвест всекиму. От реномирана изба, от добра реколта. Да не ви казвам колко банкноти от по десет хиляди йени струва обикновено.

Готвачът се оттегли, дойде сервитьорът и им наля от виното. Аомаме и Аюми се чукнаха. Звънът на чашите им напомни далечно ехо от божествени камбани.

— О! Такова чудесно вино не съм пила през живота си! — възкликна Аюми с присвити очи след първата глътка. — Нима е възможно някой да не хареса това вино?

— В света е пълно с мърморковци — каза Аомаме.

Двете се задълбочиха в менюто. Аюми четеше всяко описание по два пъти с острия поглед на печен юрист, съсредоточен в ключов договор: дали не пропуска нещо важно, някоя коварна клауза? Прехвърляше наум всеки член и параграф, преценяваше евентуалните им последствия и отражението им върху бъдещите печалби и загуби.

Седящата насреща Аомаме наблюдаваше развеселена спектакъла.

— Избра ли си най-после?

— Донякъде — каза Аюми.

— И какъв ти е изборът?

— Миди, салата с телешко филе и лук, и телешко „Ивате“, задушено в бордо. А ти?

— За мен супа от леща, топла зелена пролетна салата и морски дявол на скара в пергамент върху качамак. Съмнявам се, че се връзва особено с червеното ни вино, но пък то ни е безплатно, така че не се оплаквам.

— Какво ще кажеш да си ги делнем?

— Съгласна — каза Аомаме. — В такъв случай да започнем с пържени скариди.

— Прекрасно!

— И ако свършихме с избора, дай да затворим менютата, иначе сервитьорът никога няма да дойде.

— Вярно — съгласи се Аюми, затвори със съжаление менюто си и го остави на края на масата. Сервитьорът цъфна моментално и им взе поръчката.

— Всеки път, като свърша да давам поръчката си в ресторант, имам чувството, че нещо съм сбъркала — каза Аюми, след като сервитьорът си замина. — Ти нямаш ли го?

— О, дори да съм не съм направила най-добрия избор, нали все пак ще получа храна. Изобщо не може да се сравнява с някоя житейска грешка.

— О, не, разбира се — съгласи се Аюми. — Но за мен има значение. От малка съм си такава. Поръчвам си и почвам да се ядосвам: „Ама защо не си поръчах пържени скариди вместо хамбургер!“. Ти винаги ли си толкова хладнокръвна?

— Как да ти кажа? Поради ред причини родителите ми никога не ходеха на ресторант. Абсолютно никога. Не бях стъпвала в ресторант и много по-късно в живота си се научих да си избирам храна по меню и да си поръчвам онова, което искам да ям. Просто мълчах и дъвчех всичко, което ми се дадеше. Нямах правото да се оплаквам, че храната е безвкусна или гадна, или че не съм си дояла. Да ти кажа честно, и досега ми е все едно какво всъщност ям, стига да е полезно за здравето ми.

— Не може да бъде! Не те познавам добре, но изобщо нямаш такъв вид. По-скоро ми изглеждаш като някоя, която е израсла в заведения като сегашното.

В това отношение Аомаме можеше да е само благодарна на Тамаки Оцука. Как да се държиш в изискан ресторант, как да си избираш ядене, без да изглеждаш пълен идиот, как се поръчва вино или десерт, как да се отнасяш със сервитьора, как да държиш приборите — всичко това бе пределно ясно на Тамага и тя най-подробно подготви Аомаме. Освен дето я научи как да си подбира дрехите, как да носи накити и как да се гримира. За Аомаме всички тези неща бяха нови. Тамаки бе израснала в заможната хълмиста половина на Токио — Яманоте. Майка й, жена от хайлайфа, особено държеше на фините маниери и облеклото, в резултат на което Тамаки бе попила всичките необходими знания още преди да влезе в гимназията. Способна бе да общува на равна нога с възрастните. Аомаме погълна жадно всичките тези знания; ако нямаше такава чудесна учителка като Тамаки, днес щеше да е коренно различен човек. Често имаше чувството, че приятелката й е още жива и се спотайва някъде в самата нея.

Аюми май бе напрегната в началото, но всяка глътка вино й действаше все по-отпускащо.

— Ъъъ… ще те питам нещо, ама не си длъжна да ми отговаряш, аз само така. Нали няма да ми се разсърдиш?

— Няма да ти се разсърдя.

— Въпросът ми е малко така… особен, но не го задавам със задни мисли. Държа да сме наясно по тоя въпрос. Просто ме мъчи любопитство. И знам, че има хора, дето много се вбесяват от такива въпроси.

— Не се бой, няма да се вбеся.

— Сигурна ли си? Щото всички така разправят, пък после избухват.

— Аз съм по-специална, не се плаши.

— Случвало ли ти се е като малка някой мъж да прави с теб разни странни неща?

— Нямам такива спомени — завъртя глава Аомаме. — Защо питаш?

— Така ми дойде. Щом не ти се е случвало, хубаво. — И Аюми смени темата: — Я ми кажи, имала ли си някога любовник? Някой, с когото да си била по-така?

— Никога.

— Нито веднъж?

— Нито веднъж — потвърди Аомаме. И след известно колебание добави: — Честно да ти кажа, лиших се от девствеността си чак на двайсет и шест.

Аюми загуби дар слово. Остави ножа и вилицата, попи устни със салфетката и изгледа Аомаме с присвити очи:

— Красавица като теб? Не мога да повярвам.

— Просто не се интересувах.

— Не се интересуваше от мъже ли?

— Имаше едно момче, в което се влюбих — каза Аомаме. — Тогава бях на десет. И го хванах за ръка.

— Влюбила си се в момче, когато си била на десет. И нищо повече?

— Нищо.

Аюми пак взе ножа и вилицата и взе да реже една скарида с дълбоко замислен вид.

— И къде е сега това момче? С какво се занимава?

— Нямам представа — завъртя глава Аомаме. Бяхме съученици в трети и четвърти клас в Ичикава, в префектура Чиба, но в пети клас ме преместиха в едно токийско училище и нито го видях повече, нито съм чувала нещо за него. Знам само, че ако е още жив, ще е на двайсет и девет. Вероятно ще направи трийсет през есента.

— Да не искаш да кажеш, че никога не ти се е щяло да разбереш къде е и какво прави? Това не е чак толкова трудно, да ти кажа.

Аомаме завъртя категорично глава:

— Никога не ми е идвало да взема инициативата в свои ръце и да проуча как стоят нещата.

— Интересна работа. Аз да бях, земята щях да обърна да го намеря. Щом толкова си го обичала, вземи да го издириш и да му го кажеш в очите.

— Не искам така да стане — каза Аомаме. — Искам някой ден да го срещна съвсем случайно — на улицата, да речем, или в някой автобус.

— Съдба. Случайна среща.

— Нещо от тоя род — рече Аомаме и отпи от чашата си. — И точно тогава ще му се разкрия: „През целия си живот съм обичала само теб“.

— Страхотна романтика! — възторгна се Аюми. — Само дето шансовете да го срещнеш по този начин ми се струват доста мижави. — Да не говорим, че не си го виждала изобщо от двайсет години насам. Може коренно да се е променил. Та като се разминеш с него по улицата, изобщо да не го познаеш.

— Ще го позная — настоя Аомаме. Колкото и да се е променило лицето му, моментално ще го разпозная. Няма начин да го пропусна.

— Защо си толкова сигурна?

— Защото съм.

— Значи и досега го чакаш, уверена, че случайната ви среща неминуемо ще се състои.

— Да. И затова не пропускам да огледам всеки, който върви насреща ми по улицата.

— Невероятно! — каза Аюми. — Но цялата ти обич към него не ти пречи да правиш секс с други мъже… или поне не ти е пречела, след като си станала на двайсет и шест?

— Случи се нещо — кимна Аомаме. — И то напълно ме промени. Но сега, точно тук, нямам желание да говоря на тази тема. Извинявай.

— Нищо лошо — рече Аюми. — Аз ли ти развалих настроението с моите тъпи въпроси?

— Ни най-малко — отвърна Аомаме.

Изядоха в мълчание донесения им от сервитьора бульон и подновиха разговора си чак след като положиха лъжиците и онзи отнесе купичките им.

— Ама хич ли не те е страх? — попита Аюми.

— От кое да ме е страх?

— Как от кое? Ами ако пътищата ви никога не се пресекат? Случайна среща, разбира се, не е изключена и искрено се надявам, че ще се случи. Честно ти казвам — заради самата теб. Но реално погледнато, би следвало да отчетеш, че съществува огромната вероятност изобщо да не го срещнеш повече. Или, ако го срещнеш, да се окаже, че вече е женен за друга. И че вече има две деца. Не съм ли права? И тогава ще ти се наложи цял живот да живееш сама, без никога да се събереш с единствения човек, когото си обичала на този свят. Не те ли плаши такъв вариант?

Аомаме не откъсваше очи от червеното вино в ръката си:

— Може и да ме плаши — каза. — Но поне има някого, когото обичам.

— Дори ако той никога не те е обичал?

— Обичаш ли някого с цялото си сърце — и само един човек да е, значи не живееш живота си напразно. Дори никога да не успееш да се събереш с този човек.

Аюми поразсъждава известно време по въпроса. Сервитьорът дойде и наля вино в чашите им. Докато отпиваше, Аомаме си каза: Права е Аюми. Нима е възможно някой да не хареса това вино?

— Направо ме шашваш с философския си поглед върху нещата — каза Аюми.

— Изобщо не гледам философски. Само ти казвам честно какво точно мисля.

— И аз бях влюбена в един по някое време — взе да споделя Аюми. — Веднага след като завърших гимназията. В първото момче, с което правих секс. Беше три години по-голям. И моментално ме заряза заради една друга. А пък аз направо подивях. Много обидно ми стана. После го прежалих, но дивотията си ми остана. Гадно изневеряващо копеле с мазна приказка. Но какво да правя, като се бях влюбила.

Аомаме кимна, а Аюми отпи от чашата си.

— Той и сега ми се обажда понякога, пак да сме се срещнели. Но знам, че му е зор единствено за тялото ми. Ясен ми е. И затова му отказвам. Нищо няма да излезе, ако се видим, освен някоя още по-голяма бъркотия. Или, по-точно казано, мозъкът ми го съзнава, ама това не пречи на тялото да реагира всеки път. А пък то колко го желае, да не ти разправям! И като ми се натрупа повечко, пак се оставям да подивея. Ама ти надали можеш да ме разбереш.

— Много добре те разбирам — отвърна Аомаме.

— Щото той е отвратителен като човек, а и в леглото не е нещо особено. Но поне не се бои от мен и се отнася добре, докато сме заедно.

— При такива чувства нямаш кой знае какъв избор, нали? Появяват се, когато им скимне. Не е като да си избираш от меню какво да си поръчаш.

— В едно отношение е същото: пак съжаляваш, че си направила погрешния избор.

И двете се разсмяха.

— Все същото е, независимо дали става дума за менюта, мъже, или каквото друго ти дойде наум — заключи Аомаме. — Мислим си, че сами правим избора си, докато всъщност не избираме нищо. В смисъл, че всичко може би е предопределено, а ние само се преструваме, че избираме. Току-виж свободната воля се оказала само една илюзия. Често си мисля, че е точно така.

— В такъв случай животът трябва да е доста мрачен.

— И е, вероятно.

— Но ако обичаш някого с цялата си душа — дори да е ужасен човек и да не споделя любовта ти, — тогава животът поне не е ад, независимо че пак си остава мрачен. Това ли искаш да кажеш? — попита Аюми.

— Точно това.

— И все пак имам чувството, че тоя живот страда от сериозна липса както на логика, така и на доброта.

— Може и да си права — призна Аомаме. — Но е късно вече да го заменим с друг.

— Гишето отдавна хлопна — каза Аюми.

— И разписката се е загубила.

— Точно казано.

— Е, няма проблем всъщност — каза Аомаме. — Така или иначе, светът ще свърши, без да се усетим.

— Звучи многообещаващо.

— И ще настъпи царството небесно.

— Нямам търпение — рече Аюми.

* * *

Изядоха си десерта, пиха по едно еспресо и си разделиха сметката (която беше невероятно малка). После се отбиха за по един коктейл в съседен бар.

— Ха! Я виж оня там — каза Аюми. — Май е точно твоят тип, а?

Аомаме леко се озърна. В края на бара седеше сам мъж — висок, на средна възраст — и си пиеше мартинито. Имаше вид на гимназист спортист, навлязъл в средната възраст почти непроменен. Косата му бе започнала да оредява, но лицето му си беше останало младежко.

— Може и да е, но днес не ни е ден за мъже — обяви Аомаме. — А пък и барът е от по-класните.

— Знам. Просто ми беше любопитно какво ще кажеш.

— Следващия път.

Аюми изгледа Аомаме:

— Значи ли това, че пак ще излезеш с мен? Да търсим мъже, искам да кажа?

— Разбира се — отвърна Аомаме. — Защо не?

— Страхотно! Имам чувството, че заедно двете сме способни на всичко.

Аомаме пиеше дайкири, а Аюми — „Том Колинс“.

— Между другото, Аюми, ти оня ден спомена по телефона, че сме се били правили на лесбийки. Какво по-точно искаше да кажеш?

— А, тогава ли? Нищо особено. Просто се преструвахме, да пооживим малко нещата. Ама ти наистина ли нищо не помниш? Щото бая се вживяваше.

— Нищичко. Паметта ми е абсолютно заличена.

— Бяхме голи, галехме се по гърдите и се целувахме там долу и…

— Целувахме се там долу?! — възкликна Аомаме. И се озърна някой да не я е чул. Казала го бе на доста висок глас в тихия бар, но май никой не бе доловил думите й.

— Не се притеснявай. Нали ти казвам, че само се преструвахме. Без език.

— Ужас! — въздъхна Аомаме и притисна слепоочията си. — От какъв зор сме го правили?

— Съжалявам — рече Аюми.

— Не си виновна ти. Не трябваше така да се напивам.

— Едно ще ти кажа обаче: много сладка и чиста си там долу. Чисто нова.

— Ами да, аз там долу съм почти нова, неизползвана.

— Имаш предвид, че не я ползваш често, това ли?

Аомаме кимна.

— Точно това имам предвид. А сега ти ми кажи: интересуваш ли се от жени?

Аюми завъртя глава:

— Не. За пръв път правих такова нещо. Честна дума. Но и аз бях доста пияна, та реших, че няма да имам нищо против, стига да е с теб. Наужким. За майтап. А ти?

— И аз нямам такива влечения. Макар че в гимназията правихме нещо от тоя сорт с една близка приятелка. Без изобщо да го бяхме намислили. Просто се случи.

— Предполагам, че не е чак толкова необичайно. Ти тогава изпита ли някакви чувства?

— Май да — отвърна откровено Аомаме. — Но това ми беше единствен случай. На всичко отгоре ми се стори, че не е редно, и повече не повторих.

— Значи, според теб сексът между лесбийки не е реден?

— Не, изобщо нямам това предвид. Не казвам, че секс между лесбийки не бива да има, нито че е гаден или нещо подобно. Просто реших, че с тази конкретна приятелка не желая да имам взаимоотношения на такава основа. Не исках да превръщам връзката ни в чисто физическа.

— Разбирам — каза Аюми. — Щото исках да те попитам, ако нямаш нищо против, дали ще ми позволиш да преспя при теб нощес. Нещо не ми се прибира в общежитието. Вляза ли там, цялото приятно настроение от прекараната с теб вечер ще отиде на кино.

Аомаме допи дайкирито си и остави чашата върху бара.

— Нямам нищо против да ми гостуваш, обаче без никакви глупости.

— Не, не, и аз не търся нищо от тоя сорт. Просто ми се ще да сме заедно още известно време. Все ми е едно къде ще ме сложиш да спя, ако ще да е и на пода. А и утре не съм на работа, така че и сутринта ще прекараме заедно.

* * *

Взеха метрото и малко преди единадесет бяха вече в апартаментчето на Аомаме в Джиюгаока. И двете си бяха подпийнали и им се спеше. Аомаме метна върху дивана тънък дюшек и даде на Аюми една от пижамите си.

— Мога ли да легна при теб само за една-две минутки? — примоли се Аюми. — Просто ми се ще да се гушна за мъничко при теб. Без глупости. Обещавам.

— Нямам нищо против — каза Аомаме, поразена от факта, че убийцата на трима мъже ще се озове в леглото с действаща полицайка. Ама че странен живот!

Аюми се мушна под завивките, обгърна с ръце Аомаме и притисна едрите си гърди в ръката й. Дъхът й ухаеше на алкохол и зъбна паста.

— Според теб бюстът ми не е ли прекалено голям? — попита я.

— Изобщо не е. Много си е красив.

— Абе, така е, ама имам чувството, че жена с големи цици е смешна. Моите подскачат, докато тичам, и ме е срам да си суша сутиените навън. Приличат на две големи купи за салата.

— Мъжете май си падат по големите цици.

— И зърната ми са прекалено големи. — Аюми разкопча пижамата и заголи едната си гърда. — Гледай колко ми е голямо! Не е ли идиотско?

Аомаме огледа зърното на Аюми. Не беше хич малко, но не и толкова едро, че да се притеснява човек — не по-големи от онези на Тамаки.

— Красиво е. Да не би някой да ти е казал, че са ти големи зърната?

— Да. Един. Не бил виждал никога по-едри.

— Сигурно не е виждал много. Най-обикновени са си. А пък моите са прекалено малки.

— Никак даже. Твоите ми харесват. Имат елегантна форма и създават впечатление, че си интелектуалка.

— Глупости! Хем са много малки, хем са различни по размер. Което много ме затруднява при избора на сутиени, понеже едната чашка трябва да е по-голяма от другата.

— Наистина ли? Май всеки си има някакви проблеми.

— Точно така. Хайде сега да спим — каза Аомаме.

Аюми протегна надолу ръка и се опита да пъхне пръст в пижамата на Аомаме. Аомаме обаче сграбчи ръката й.

— Хей! Нали ми обеща.

— Пардон — рече Аюми и дръпна ръката си. — Вярно, че ти обещах. Май се напих. Обаче съм луда по теб. Като някоя смотана гимназистка.

Аомаме нищо не каза.

Аюми зашепна:

— Според мен ти пазиш онова, което смяташ за най-важно, за онова момче. Права ли съм? Завиждам ти. Че имаш някого, заради когото да се пазиш.

Може и да е права, помисли си Аомаме. Но кое всъщност е онова, което смятам за най-важно?

— Хайде, заспивай — каза на Аюми. — Ще те гушкам, докато заспиш дълбоко.

— Благодаря ти. И извинявай, че ти причинявам толкова неприятности.

— Няма нужда да ми се извиняваш. Никакви неприятности не ми причиняваш.

Все още усещаше топлата гръд на Аюми до себе си. Някъде отдалече долетя кучешки вой, после затвориха с трясък някакъв прозорец. Аомаме не преставаше да гали Аюми по косата.

* * *

След като Аюми заспа, Аомаме се измъкна от леглото. Явно й беше писано тя да прекара нощта на дивана. Извади от хладилника бутилка минерална вода и изпи две чаши. После излезе на балкончето, седна на алуминиевия стол и огледа простиращия се пред очите й квартал. Пролетната вечер беше топла. Бризът донасяше до ушите й шума от далечните улици като от някакъв създаден от човека океан. Сега, след полунощ, неоновият блясък бе понамалял.

Това момиче ми харесва, мислеше си Аомаме. Няма две мнения. И искам да съм максимално добра спрямо нея. След смъртта на Тамаки реших да живея, без да се обвързвам с никого. И за миг не ми е минало през главата да имам нужда от нова приятелка. Не знам защо, но усетих как сърцето ми се отвори към Аюми. В състояние съм да й призная с известна откровеност истинските си чувства. И все пак тя е коренно различна от теб, каза Аомаме на онази Тамаки, която таеше в сърцето си. Ти си специална. С теб израснах. Не мога да те сравня с никого.

Аомаме вдигна глава и се загледа в небето. И докато го гледаше, умът й се зарея из далечните спомени. Из времето, когато бяха заедно с Тамаки, как си приказваха, как се опипваха… Но скоро взе да си дава сметка, че небето отгоре й е някак си по-различно от онова, което бе свикнала да гледа. Имаше някаква трудно доловима, но и неоспорима разлика.

Трябваше й известно време да схване в какво бе разликата. Но дори след това й бяха нужни още доста усилия, за да я приеме. Умът й отказваше да потвърди от раз онова, което зрението й бе доловило.

На небето се виждаха две луни — една малка и една голяма. Рееха се една до друга. Голямата си беше онази обичайна луна, която знаеше открай време. Почти пълна и жълта. Но до нея имаше и друга луна. С непозната форма. Леко разкривена и зеленикава, сякаш покрита с мъх. Ето това бе регистрирало зрението й.

Аомаме се загледа с присвити очи в двете луни. После ги затвори, изчака моментът да отмине, пое дълбоко въздух и пак ги отвори с надеждата всичко да се е върнало към нормалното и да види само една луна. Но нищо не се беше променило. Нито светлината я лъжеше, нито зрението й. Нямаше никакво съмнение, че две луни се носят ясно една до друга — жълта луна и зелена луна.

Помисли си дали да не събуди Аюми да потвърди, че там горе наистина има две луни, но се отказа. Ами ако Аюми и кажеше: „Разбира се, че луните са две. Миналата година увеличиха бройката“. Или пък вземеше да каже: „Какви ги приказваш? Та луната в небето си е само една. Нещо не ти е в ред зрението.“ Нито един от двата отговора нямаше да разреши проблема й. Само щеше да го задълбочи.

Аомаме покри с длани долната половина на лицето си и продължи да гледа втренчено двете луни. Явно нещо става, помисли си. Пулсът й се ускори. Или със света нещо не е в ред, или с мен — или едното, или другото. Капачката не пасва на шишето: в капачката ли е вината, или в шишето?

Прибра се, затвори вратата към вътрешния двор и придърпа завесите. Извади от шкафа бутилка бренди и си наля една чаша. Аюми си спеше в леглото; дишаше дълбоко и равномерно. Аомаме застана на пост над нея, като от време на време посръбваше от чашата. Опряла лакти в кухненската маса, се бореше да не мисли за онова, което се намираше отвъд завесите.

Може пък светът наистина да свършва, рече си.

— И да идва царството небесно — промърмори си Аомаме.

— Нямам търпение — каза някой някъде.

Шестнадесета глава

(Тенго): Радвам се, че ти хареса

На Тенго му трябваха десет дни да пренапише „Въздушната какавида“, преди да я предаде на Комацу като нова творба, след което му се насъбраха куп тихи, спокойни дни. Преподаваше три дни седмично в школата за зубрене и веднъж седмично се събираше с омъжената си приятелка. През останалото време се занимаваше с къщна работа, ходеше на разходки и си пишеше романа. Отмина и април. Вишневият цвят се разпиля, дърветата напъпиха, цъфнаха магнолиите и сезоните следваха своя ход. Дните се точеха равномерно, редовно, безсъбитийно. Точно за такъв живот си мечтаеше Тенго — всяка седмица да прелива автоматично и гладко в следващата.

Но при цялата тази еднаквост стана видима и една определена промяна. Хубава промяна. Тенго осъзна, че докато работи върху романа си, у него се надига нов извор. Не че от него бликаше буйно вода; по-скоро бе някакво слабо църцорене измежду скалите. Притокът можеше да е ограничен, но пък беше постоянен и нарастваше капка по капка. А и той за никъде не бързаше. Не усещаше никакъв натиск. Трябваше единствено да чака търпеливо водата да се събере в каменното корито дотолкова, че да може да си гребне от нея. Тогава сядаше на бюрото, превръщаше загребаното в думи и повествованието следваше естествения си път.

Изглежда, съсредоточеното пренаписване на „Въздушната какавида“ бе отместило някаква скала, която дотогава заприщваше извора му. Не можеше ни най-малко да си обясни защо така се получи, но категорично имаше чувството, че се е махнал някакъв капак. Струваше му се, че тялото му е олекнало, че се е измъкнал от някаква теснина и сега може свободно да протегне ръце и крака. „Въздушната какавида“ очевидно бе стимулирала нещо, което от много време се беше таило в душата му.

Освен това Тенго усещаше как у него нараства и нещо като надигащо се желание. За пръв път в живота си имаше подобно чувство. През цялото му учене в гимназията и в университета треньорът по джудо и съотборниците му не спираха да повтарят: „Имаш и талант, и сила, и упорито тренираш, само дето ти липсва желание“. Май бяха прави. Липсваше му онази амбиция да побеждава на всяка цена и тъкмо поради това редовно стигаше до полуфинали и финали, но губеше решителния мач за титлата. И тази му склонност се проявяваше във всичко, не само в джудото. Беше по-скоро кротък, отколкото нахъсан. Същото беше и с белетристиката. Постигаше доста в стилово отношение и фабулите му също си ги биваше, но творбите му не успяваха да сграбчат читателя за гърлото. Все нещо им липсваше. Затова вечно стигаше до краткия списък, но така и не вземаше наградата „Нов писател“, както отбеляза Комацу.

Но след като приключи с пренаписването на „Въздушната какавида“, Тенго за пръв път в живота си изпита отчаяние. Докато я преработваше, бе изцяло погълнат от тази си дейност и ръцете му се движеха без мисъл. Но след като завърши творбата и я предаде на Комацу, усети как го завладя някакво всеобхватно чувство на безсилие. А щом безсилието поспадна, някъде отвътре се надигна нещо като гняв. И гневът бе насочен към самия него. Използвах чужда повест да създам преработка, което е равносилно на литературна фалшификация, и при това го направих с много по-голям плам, отколкото влагам в собственото си творчество. А нали писател беше уж онзи, който открива в себе си скрития разказ и го облича в подходящи слова? Не те ли е срам от себе си? И ти би трябвало да можеш да напишеш нещо сравнимо по качество с „Въздушната какавида“, но първо трябва да го решиш. Не е ли така?

Оставаше да го докаже на себе си.

Тенго реши да зареже написания дотук ръкопис и да започне чисто нова история, от нулата. Затвори очи и остана дълго заслушан в капките от ручейчето в душата му. По някое време думите взеха да му се явяват естествено. Лека-полека, без да си дава зор, започна да ги оформя в изречения.

* * *

В началото на май за пръв път от много време му се обади Комацу. Телефонът иззвъня преди девет вечерта.

— Всичко е готово — обяви Комацу развълнувано. Нещо, което рядко му се случваше.

В началото Тенго не схвана за какво става дума.

— Кое е готово?

— Как кое? Само преди минута присъдиха наградата „Нов писател“ на „Въздушната какавида“. С единодушно решение на журито, без обичайните прения. Но при такава мощна творба то си беше буквално неизбежно. Та нещата вече се задвижват. Оттук нататък вършим общо дело, Тенго. Дай да не жалим усилия.

Тенго хвърли поглед към стенния календар. Вярно, че днес бе денят, в който журито щеше да определи победителя. Тенго толкова се бе залисат в собствения си роман, че беше загубил всякаква представа за време.

— И сега какво? За церемонията по награждаването питам.

— Утре ще излезе във вестниците. Във всеки един вестник в цялата страна. В повечето — със снимки. Сензационно: седемнадесетгодишна хубавица печели наградата. Не ме разбирай погрешно, но в случая става дума за много по-ценна новина, отколкото ако беше спечелил някой тридесетгодишен даскал от школа за зубрене с вид на пробуждащ се от зимен сън мечок.

— Далеч по-ценна — съгласи се Тенго.

— Церемонията по награждаването е насрочена за 16 май в един хотел в Шинбаши. Отсега съм уредил пресконференцията.

— Фука-Ери ще присъства ли?

— Този път поне със сигурност. Няма начин победителят в конкурса „Нов писател“ да не присъства на награждаването си. И ако всичко мине без особени сътресения, от там нататък възприемаме политика на пълна тайнственост. „Съжаляваме, но авторът не желае да участва в публични изяви.“ Така ще заглушим любопитството им и истината няма никога да излезе наяве.

Тенго се напъна да си представи Фука-Ери на пресконференция в хотелска зала. Редица микрофони, светкавици от фотоапаратите. Образът нещо не се получаваше.

— Защо толкова държите на тази пресконференция? — попита.

— Поне веднъж трябва да стане, от благоприличие.

— Пълен провал ще е!

— Тъкмо това ще е и твоята задача, Тенго — да не допуснеш да стане провал.

Тенго се умълча. На хоризонта се появиха злокобни черни облаци.

— Ало, там ли си още? — запита Комацу.

— Тук съм. Какво точно значи това моя задача?

— Да обучиш Фука-Ери какво представлява една пресконференция и как да се държи на нея. Поначало въпросите винаги са почти едни и същи, така че обмисли отговори на онези, които вероятно ще й бъдат зададени, и я научи мотамо какво да отговаря. Ти нали преподаваш в училище за зубрене. Сигурен съм, че разбираш от тия неща.

— Вие разчитате на мен да свърша това?

— Разбира се. По някаква причина тя ти има пълно доверие. И ще те слуша. Няма как аз да го направя. Та тя дори не се е съгласила още да се срещне с мен.

Тенго въздъхна. Съжали, че не е прекъснал всякакви връзки с „Въздушната какавида“. Нали направи всичко, което се искаше от него? Сега не щеше нищо друго, освен да се отдаде на собствения си роман. Нещо обаче му нашепваше, че нещата няма да са толкова прости, а лошите предчувствия се оказват много по-верни от добрите.

— Свободен ли си вдругиден вечерта? — попита Комацу.

— Да.

— В шест вечерта в обичайното кафене в Шинджуку. Фука-Ери ще те чака.

— Не мога да изпълня задачата — каза Тенго. — Нищо не разбирам от пресконференции. Дори една не съм гледал през живота си.

— Нали искаш да си писател? Представи си я. Нима не е това работата на писателя — да си представя неща, които никога не е виждал?

— Да, но нали вие ми казахте, че от мен се иска само да преработя „Въздушната какавида“ и да оставя всичко останало на вас, а аз само ще седя на тъчлинията и ще наблюдавам останалата част от мача?

— Виж какво… С най-голямо удоволствие бих се захванал сам. Никак не обичам да се моля на хората да вършат нещо вместо мен, но в случая точно това правя: умолявам те ти да се заемеш с тази работа, понеже аз не мога. Не ме ли разбираш? Представи си, че сме в лодка, която се носи надолу по бързея. И двете ми ръце стискат руля, затова те карам да поемеш греблото. Ако ми откажеш, лодката ще се разбие и може да се издавим всички, включително и Фука-Ери. А ти не желаеш това да се случи, нали?

Тенго пак въздъхна. Защо вечно се завираше в някой ъгъл, където нямаше възможност да се измъкне?

— Окей. Ще направя каквото мога. Но не обещавам, че ще успея.

— Повече и не искам от теб — отвърна Комацу. — Много ще съм ти задължен. Защото, като гледам, Фука-Ери май е решила да не разговаря с никой друг освен с теб. А, и още нещо: двамата с теб ще трябва да основем нова компания.

— Каква компания?

— Компания, офис, фирма — както щеш го наречи. Да направлява литературната дейност на Фука-Ери. Литературна компания, естествено. Официално плащанията на Фука-Ери ще минават през нея. Ще назначим професор Ебисуно за неин представител, а и ти ще си на заплата към фирмата. Ще ти измислим някаква длъжност, няма значение каква. Важното е, че компанията ще ти плаща. И аз ще работя в нея, но без да се оповестява името ми. Ако се разчуе, че и аз съм намесен, ще се вдигне ужасен шум. Както и да е, по този начин ще разпределяме печалбата. От теб се иска само да подпишеш някой и друг документ, аз ще се погрижа за останалото. Имам добър адвокат.

Тенго заразмишлява върху казаното от Комацу.

— Защо просто не осъществите плана си без мен? Нямам нужда от заплата. С огромно удоволствие пренаписах „Въздушната какавида“ и научих от нея много неща. Радвам се, че Фука-Ери получава наградата и ще направя всичко по силите си да я подготвя за пресконференцията. Но само толкова. Не желая да имам нищо общо с тая ваша засукана „компания“. Това си е чиста проба измама.

— Няма връщане назад, Тенго — каза Комацу. — Чиста проба измама, казваш. Може и да си прав. Но би трябвало да се усетиш от самото начало, когато се заехме да заблуждаваме народа с тази полуизмислена авторка Фука-Ери. Прав ли съм? Естествено, нещо от този род изисква и участието на пари, а на мен ще ми е нужна добре изпипана система за обработката им. Тук не става дума за някаква детска игра. Късно е вече да се оплакваш, че не щеш да имаш нищо общо, че е прекалено опасно, че не ти трябват пари. Ако искаше да слезеш от лодката, отдавна трябваше да го направиш, докато реката бе все още спокойна. Сега е невъзможно. За създаването на компанията ни трябва определена бройка хора и не мога да си позволя да намесвам други лица, които не знаят за какво става дума. Нямаш избор. Намесен си докрай в събитията.

Мислите на Тенго се заблъскаха в мозъка му, но не можа да измисли нищо умно.

— Може ли все пак да ви задам един въпрос? Ако съдя по думите ви, професор Ебисуно възнамерява да одобри изцяло плана ви. Доколкото разбирам, той вече се е съгласил със създаването на тази фалшива компания и с функцията си на представител.

— В качеството му на попечител на Фука-Ери Професора разбира и одобрява цялата ситуация и ни дава зелен светофар. Обадих му се веднага след като ми съобщи за разговора си с него. Той, разбира се, се е сетил кой съм. Но не е искал да ме спомене, за да може да чуе неподправеното ти мнение за мен. Направил си му впечатление на проницателен душевед. Какво, за Бога, му наприказва по мой адрес?

— Каква полза би имал професор Ебисуно от участието си в този план? Съмнявам се да се нуждае от пари.

— В това отношение си прав. На такъв като него дребните суми не му правят впечатление.

— Тогава за какво му е да поема такъв риск? Каква изгода преследва?

— И аз знам точно колкото теб. Много е труден за разбиране.

— Не по-малко от вас. Което ще рече, че са налице куп дълбоко скрити мотиви, които не знаем.

— Той, Професора, може и да има вид на някой невинен старчок, но всъщност е крайно непроницаем.

— Фука-Ери до каква степен е запозната с плана?

— Нищо не знае, а и не й е нужно да знае за задкулисните подробности. Но тя вярва в Професора и те харесва. Затова и те моля да помогнеш още малко.

Тенго прехвърли слушалката от едната си ръка в другата. Изпита нужда да проследи отначало развитието на сегашната ситуация.

— Професор Ебисуно нали вече не се занимава с наука? Нали е напуснал университета и е престанал да пише книги?

— Да, наистина е прекъснал всякакви връзки с научния свят. Беше забележителен учен, но имам чувството, че академичният свят не му липсва. Но пък, от друга страна, той открай време не си падаше много по авторитети и организации. Винаги си е бил саможив.

— И с какво се занимава сега?

— Струва ми се, че е борсов агент — каза Комацу. — Или, казано по модерному, инвестиционен консултант. Управлява парите на хората и в същото време припечелва и по нещо за себе си. Седи си там, навръх планината, и дава съвети кои акции да купуват и кой да продават. При това проявява страхотен инстинкт. На всичко отгоре е и жесток анализатор на данни, като за тази цел си е създал собствена система. В началото му било хоби, но постепенно се превърнало в основна професия. Повече от това не мога да ти кажа. Доста известен е в съответните кръгове. И знам едно нещо със сигурност: не е закъсал за пари.

— Не виждам къде е връзката между културната антропология и търговията с акции — рече Тенго.

— Поначало няма такава, но за него явно има.

— И е много труден за разбиране.

— Точно така.

Тенго притисна слепоочията си с пръсти. После, примирил се със съдбата си, каза:

— Добре. Ще се срещна вдругиден в шест с Фука-Ери в обичайното кафене в Шинджуку и ще се подготвим за пресконференцията. Нали това искате от мен?

— Така е по план. И виж какво, Тенго, засега не се замисляй много за тия работи. Просто се остави да те носи течението. Подобни неща не се случват кой знае колко често в живота. Живеем в един прекрасен свят, приличащ на приключенски роман. Дръж се здраво и вдишвай с пълни гърди въздуха на злото. Спускаме се по бързея. А стигнем ли веднъж водопада, ще направим величествен скок!

* * *

Тенго се срещна след два дни с Фука-Ери в кафенето в Шинджуку. Тя беше по тесни джинси и тънък летен пуловер, подчертаващ очертанията на гърдите й. Правите й коси бяха пуснати и кожата й имаше свеж мек блясък. Мъжката част на клиентелата й хвърляше постоянно погледи и Тенго ги усещаше. На Фука-Ери обаче май изобщо не й правеха впечатление. Обявяването й за лауреат на наградата „Нов писател“ на едно литературно списание сто на сто щеше да вдигне голям шум.

Фука-Ери вече знаеше, че получава наградата, но не личеше нито да се радва, нито да се вълнува от този факт. Очевидно й беше абсолютно безразлично. Денят беше топъл по летному, но тя си поръча горещо какао и, обвила с две ръце чашата, се наслаждаваше на всяка капчица. Никой обаче не й беше споменал за предстоящата пресконференция, а когато Тенго й каза, не последва никаква реакция от нейна страна.

— Нали знаеш какво значи „пресконференция“?

— Пресконференция — повтори Фука-Ери.

— Седиш на една сцена и отговаряш на въпросите на куп репортери от вестници и списания. Ще те снимат. Може и телевизионни камери да има. И по цялата страна ще излязат репортажи с тези въпроси и отговори. И понеже не се случва всеки ден седемнадесетгодишно момиче да печели наградата „Нов писател“ на някое литературно списание, новината ще гръмне. Особено внимание ще се обърне на факта, че журито е било единодушно. Това почти никога не се случва.

— Въпроси и отговори — попита Фука-Ери.

— Те ще питат, ти ще отговаряш.

— Какви въпроси.

— Всякакви. За повестта, за теб, за личния ти живот, за хобитата ти, за бъдещите ти планове. И може би няма да е зле да си подготвиш отговорите на подобни въпроси.

— Защо.

— За по-сигурно. Да не се чудиш какво да им отговаряш и да не кажеш нещо, което да се разбере погрешно. Най-добре е отсега да почнеш да се подготвяш. Нещо като репетиция, един вид.

Фука-Ери допи какаото си в мълчание. После изгледа Тенго с поглед, в който се четеше: „Такива неща не ме интересуват, но щом ти смяташ, че е необходимо…“. Очите й бяха по-красноречиви — или поне изказваха по-пълни изречения — от думите й. Но надали можеше да проведе цяла пресконференция само с очи.

Тенго извади от куфарчето си лист и го разгъна върху масата. Написал бе на него ред въпроси, каквито можеше да се очакват на пресконференцията. Предната нощ бе отделил значително време и мисъл за съставянето му.

— Аз ще те питам, а ти ще ми отговаряш, все едно съм репортер от вестник, окей?

Фука-Ери кимна.

— В миналото писали ли сте много други разкази?

— Много — отговори Фука-Ери.

— Откога пишете?

— Отдавна.

— Добре — каза Тенго. — Придържай се към кратките отговори. Не е нужно да се впускаш в подробности. Като това, че Адзами е писала вместо теб например. Окей?

Фука-Ери кимна.

— Това не бива никому да го споменаваш. Нека си остане наша тайна — между нас двамата.

Няма да го казвам.

— Когато представяхте конкурсната си работа, вярвахте ли, че ще спечелите?

Тя се усмихна, но нищо не рече.

— Значи, не желаеш да отговориш на този въпрос, така ли?

— Не желая.

— Много добре. Когато не желаеш да отговориш, само си мълчиш и се усмихваш. Те и въпросите са си доста тъпи.

Фука-Ери пак кимна.

— Откъде почерпихте сюжета на „Въздушната какавида“?

— От сляпата коза.

— Хубав отговор. Какво мислят съучениците ви по повод наградата?

— Не ходя на училище.

— Защо?

Отново никакъв отговор.

— Възнамерявате ли да пишете и за в бъдеще?

Пак мълчание.

Тенго допи кафето си и върна чашката върху чинийката. От вградените в тавана на кафенето високоговорители се носеше тихичко цигулково изпълнение на тема из филма „Звукът на музиката“.

„Росата по розите и котешките мустачки…“

— Не отговарям ли хубаво?

— Напротив. Много добре се справяш.

— Добре — каза Фука-Ери.

Тенго беше съвсем искрен. Макар да не успяваше да изговори повече от едно изречение наведнъж и да й липсваха някои препинателни знаци, отговорите й бяха в известен смисъл идеални. Най-хубавото бе, че реагираше мигновено на всеки въпрос. И че гледаше право в очите на питащия, без да мига. А това доказваше, че отговаря честно и че краткостта не е израз на нелюбезност. Да не говорим, че никой нямаше да схване какво точно иска да каже. Тъкмо на това се надяваше Тенго — хем да създаде впечатление за искреност, хем да озадачи слушателите.

— Любимият ви роман е…?

— „Сказание за Хейке“.

Тенго се слиса. Представяш ли си? Любимият й роман е самурайска военна хроника от тринадесети век! Ама че великолепен отговор!

— И какво по-точно ви харесва в „Сказание за Хейке“?

— Всичко.

— Друго любимо произведение?

— „Приказки от едно време“.

— Но то е още по-старо! Не четете ли съвременна литература?

Фука-Ери се позамисли, преди да отговори:

— „Околийският управител Саншо“.

Върховно! Огай Мори[34] е писал романа си някъде около 1915 година. И тя на това му вика съвременна литература.

— Имате ли си хобита?

— Слушам музика.

— Какъв вид музика?

— Харесвам Бах.

— Нещо по-конкретно?

— BWV 846 до 893.

Тенго се поозори да се сети за какво става дума.

— „Добре темперирано пиано“, първи и втори том.

— Да.

— А защо ги цитирате по BWV номерацията[35]?

— Така по-лесно ги помня.

„Добре темперирано пиано“ е райска музика за ушите на един математик. Състои се от прелюдия и двойки фуги в мажорни и минорни гами от всички дванадесет тона на гамата, по двадесет и четири пиеси във всеки том, общо четиридесет и осем, съставляващи идеално завършен цикъл.

— Някоя друга творба? — попита Тенго.

— BWV 244.

Тенго не успя веднага да включи коя от творбите на Бах носи BWV номер 244. При което Фука-Ери запя:

Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei

Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei Knirscht das Sündenherz entzwei Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei Dab die Tropfen meiner Zahren Angenehme Spezerei

Treuer Jesu, dir gebaren.[36]

* * *

Тенго за миг онемя. Пеенето й не беше съвсем вярно, но немското й произношение бе невероятно точно и ясно.

— „Матеус пасион“. Знаеш текста наизуст?

— Не го знам — каза момичето.

На Тенго му се прищя да каже нещо, но не му идваха думи. Успя само да погледне пак записките си и да премине към следващия въпрос.

— Имате ли си приятел?

Фука-Ери завъртя глава.

— Защо си нямате?

— Не искам да забременея.

— Напълно възможно е да си имате приятел, без да забременявате.

Фука-Ери нищо не каза, а само примига няколко пъти.

— Защо не искате да забременеете?

Фука-Ери стисна уста. Тенго се ядоса на себе си заради глупавия си въпрос.

— Окей. Да спрем дотук — каза и върна списъка в куфарчето си. — Всъщност никой не може да каже какво точно ще те питат, а ти им отговаряй така, както ти идва отвътре. Ще се справиш.

— Добре — каза Фука-Ери с очевидно облекчение.

— Сигурно смяташ тази предварителна подготовка за губене на време.

Фука-Ери сви рамене.

— И аз съм на това мнение. И не го правя по свое желание. Господин Комацу ме накара.

Фука-Ери кимна.

— Обаче много те моля никому да не споменаваш, че съм пренаписал „Въздушната какавида“. Ясно ти е, нали!

Фука-Ери кимна два пъти.

— Сама я написах.

— Така или иначе, „Въздушната какавида“ си е само твое произведение и на никой друг. Това трябва да е ясно от самото начало.

— Сама я написах — повтори Фука-Ери.

— Чете ли моята преработка на „Въздушната какавида“?

— Адзами ми я прочете.

— И как ти се стори?

— Добър писател си.

— Което, предполагам, ще рече, че я одобряваш?

— Все едно аз съм я писала.

Тенго я изгледа. Тя вдигна чашата с какао и отпи. Той едвам се сдържаше да не зяпа красивите издатини изпод пуловера й.

— Радвам се да го чуя. Пренаписването на „Въздушната какавида“ ми достави огромно удоволствие. Най-трудно всъщност ми беше да не разруша онова, което ти си създала. Затова толкова държа да знам дали си доволна от крайния продукт, или не.

Фука-Ери кимна безмълвно. После, сякаш се мъчеше да се убеди в нещо, опипа дребната, добре оформена месеста част на ухото си.

Сервитьорката дойде и им напълни водните чаши. Тенго отпи една глътка да накваси гърлото си. После, събрал смелост, изказа на глас мисълта, която от известно време го занимаваше:

— И аз имам една малка молба към теб, ако ми позволиш.

— И по-точно.

— Да дойдеш и на пресконференцията с тези си дрехи.

Фука-Ери го изгледа озадачено. После огледа внимателно дрехите си една по една, сякаш до този момент не беше обърнала внимание в какво е облечена.

— Искаш да дойда облечена по този начин — попита.

— Точно така. Искам да се явиш на пресконференцията в същото облекло, в което си в момента.

— Защо.

— Много хубаво ти стои. Подчертава формата на бюста ти. Имам едно лично мое си подозрение, че репортерите няма да се удържат да не те гледат там и ще забравят да ти задават трудни въпроси. Но ако идеята не ти харесва, недей. Не настоявам.

— Адзами ми подбира дрехите — каза Фука-Ери.

— Не ги ли избираш ти?

— На мен ми е все едно.

— Искаш да кажеш, че днешният тоалет ти го подбра Адзами?

— Адзами го избра.

— Което не пречи да ти стои страхотно.

— Значи този тоалет ми подчертава бюста — каза тя с равна интонация.

— Категорично. Абсолютно привлича вниманието.

— Пуловерът се комбинира добре със сутиена ми.

Фука-Ери го гледаше право в очите. Тенго усети как се изчервява.

— Не разбирам от комбинации, но… ъъъ… ефектът е поразителен.

Фука-Ери не отделяше поглед от очите на Тенго. И най-сериозно го попита:

— Не можеш да устоиш да не гледаш натам.

— Признавам си. Така е.

Фука-Ери дръпна напред яката на пуловера и само дето не навря нос в деколтето си, явно да провери с какъв сутиен е всъщност. После за миг съсредоточи погледа си върху пламналото Тенгово лице, сякаш наблюдаваше любопитно явление.

— Ще го направя, щом казваш — рече след секунда.

— Благодаря — отвърна Тенго и сложи край на срещата.

* * *

Изпрати Фука-Ери до гара Шинджуку. Мнозина минувачи си бяха свалили саката. Тук-таме се срещаше и по някоя жена по презрамки. Човешкото гъмжило в съчетание с трафика създаваше онзи типичен за града освободен шум. По улицата повя свеж раннолетен бриз. Тенго се озадачи: откъде идеше този ароматен вятър по оживените улици на Шинджуку?

— В своя извънградски дом ли се прибираш? — попита Тенго.

Влаковете бяха претъпкани; нямаше скоро да се добере до тях си.

Фука-Ери поклати отрицателно глава:

— Имам стая в Шинаномачи. На няколко минути оттам.

— Там ли преспиваш, когато закъснееш в града?

— Футаматао е много далече.

Както и преди, докато вървяха към гарата, Фука-Ери държеше лявата ръка на Тенго. Държеше я така, както момиченце държи ръката на възрастен, но и това стигаше на Тенго, за да се раздумка сърцето му.

Когато стигнаха до гарата, тя го пусна и си купи от автомата билет до Шинаномачи.

— Не се притеснявай за пресконференцията — каза му.

— Не се притеснявам.

— И да не се притесняваш, аз пак ще се оправя.

— Знам. Никак не се тревожа. Сигурен съм, че ще се справиш.

Без нито дума повече Фука-Ери мина през контролната бариера и се скри в тълпата.

* * *

След като се раздели с Фука-Ери, Тенго влезе в едно барче близо до книжарница „Кинокуния“ и си поръча джин с тоник. Отбиваше се тук от време на време. Харесваше старовремския декор и факта, че не пускат музика. Поседя известно време на бара, втренчен в лявата си ръка, без да мисли за нищо конкретно. Ръката, която Фука-Ери бе държала. Още помнеше допира й. Спомни си красивите извивки на гърдите й. Толкова съвършена бе формата им, че почти бе лишена от сексуален смисъл.

И както му минаваха през главата тези мисли, изведнъж му се прищя да си поговори по телефона с по-възрастната си приятелка — за каквото и да било: за проблемите й около отглеждането на децата, за рейтинга на правителството на Накасоне, за всичко друго. Просто искаше да й чуе гласа. А ако можеше, и да се срещне веднага някъде с нея и да правят секс. Но беше изключено да й звъни у дома й. Ами ако вдигнеше съпругът й? Или някое от децата? Досега нито веднъж не й се беше обаждал. Това бе едно от правилата, които бяха установили.

Поръча си втори джин с тоник и докато го чакаше, си се представи как се носи с малка лодка надолу по бързея. Как го беше казал Комацу по телефона? „Стигнем ли веднъж водопада, ще направим величествен скок!“ Можеше ли обаче Тенго да се довери изцяло на думите му? Нямаше ли Комацу да скочи върху някоя удобно появила се скала тъкмо преди да стигнат ръба на водопада? „Извинявай, Тенго, щеше да му рече, но се сетих, че не съм свършил една работа. Оставям те да се оправяш сам оттук нататък.“ И величественият скок ще остане единствено за Тенго. Никак не беше изключено. Напротив, съвсем вероятно си беше.

* * *

Прибра се, легна си и засънува. Отдавна не му се беше случвал толкова ярък сън. Самият той беше парченце от някакъв гигантски пъзел. Но вместо формата му да е постоянна, все се менеше. Така че не можеше никъде да си намери място. Докато се напъваше да открие къде да се намести, му зададоха и определено време, през което да събере разпилените страници на една партитура за тимпани. Буен вятър ги носеше във всички посоки, той се щураше и ги грабеше страница по страница, проверяваше номера на всяка и я подреждаше, а през това време тялото му се менеше като амеба. Ситуацията нямаше овладяване. В един момент се появи Фука-Ери и го грабна за лявата ръка. Формата на Тенго престана да се променя. Вятърът утихна и престана да пилее страниците на партитурата „Уф, олекна ми!“, рече си Тенго, но в този миг времето му започна да изтича. „Това е краят“, прошепна Фука-Ери в ухото му. Както винаги, само едно изречение. Времето спря и светът свърши. Земята бавно спря да се върти и всички звуци и светлината изчезнаха.

Когато се събуди на следващата сутрин, светът си беше на място и нещата вече се движеха напред като огромния кармичен кръг в индуската митология, който мачка всичко живо по пътя си.

Седемнадесета глава

(Аомаме): Независимо дали сме щастливи, или не

През следващата нощ Аомаме излезе на балкончето да се убеди, че на небето отново има две луни. По-голямата си беше нормалната луна. Но бе обгърната в загадъчна бяла пелена, сякаш току-що се е промушила през планина от пепел, но извън това си беше старата й познайница — онази, на която Нийл Армстронг бе направил своята малка крачка, но и голям скок[37] през горещото лято на 1969-а. А до нея висеше по-малката зелена разкривена луна, присламчила се като недорасло детенце.

Нещо става с мозъка ми, рече си Аомаме. Луната винаги си е била една и трябва и сега да е една. Ако броят на луните изведнъж се е увеличил на две, трябва да причини и видима промяна в живота на Земята. Най-малкото щеше да настъпи значителна промяна в приливите и отливите, която би създала всеобщ смут. Няма начин да съм пропуснала да го забележа. Тук става дума за нещо много по-различно от това да не забележиш нещо във вестника. Ами ако не е толкова различно? Мога ли да го заявя със стопроцентова сигурност?

За известно време Аомаме се смръщи. Странни неща стават около мен тези дни. Светът си върви, без аз да го съзнавам, все едно си играем на оная игра, в която всички могат да мърдат само докато очите ми са затворени. Тогава може да не ми се струва толкова странно, че в небето висят една до друга две луни. Предполагам, че в един момент, докато мозъкът ми е спял, мъничката се е пръкнала отнякъде из пространството и е решила да се настани в гравитационното поле на Земята, все едно е далечна братовчедка на нашата луна.

Полицаите получават нови униформи и нови пистолети. Полицията и група екстремисти водят щура битка в планините на Яманаши. Всичко това е станало, без аз да го усетя. В печата излиза информация и за това, че САЩ и СССР изграждат съвместна лунна база. Дали пък няма някаква връзка между тази база и увеличението на броя на луните?

Аомаме се разрови в паметта си дали пък не е мяркала нещо за нова луна в периодичното течение на четения в библиотеката вестник, но не можа да се сети за нищо.

Много жалко, че нямаше и кого да попита за тия работи. Нито се сещаше кого да попита, нито как. Нима може да се изтъпани с въпроса: „Ей, според мен на небето има две луни. Би ли погледнал вместо мен?“. Ама че глупав въпрос, независимо от обстоятелствата. Ако броят на луните наистина се е увеличил на две, щеше да е странно, че не е чула. А пък ако луната си е една, ще си помислят, че е откачила.

Отпусна се на алуминиевия стол и качи крака върху парапета на балкона. Обмисли десет различни начина за задаване на въпроса, дори произнесе някои от тях на глас, но й прозвучаха не по-малко тъпо от първия. О, майната му! Цялата ситуация противоречи на здравия разум. И очевидно не се поддава на смислен въпрос.

Реши да остави засега настрана въпроса с втората луна. Ще изчакам да видя какво ще стане. На този етап не ми създава никакви практически затруднения. И ако не я гледам, току-виж в един момент изчезнала.

* * *

Следващия следобед отиде в спортния клуб в Хироо, проведе две занимания по бойни изкуства и един частен урок. От рецепцията я изненадаха със съобщение от вдовицата от Адзабу, която искаше да я види, когато е свободна.

Както винаги, телефона вдигна Тамару. И й обясни, че вдовицата питала дали Аомаме ще може да мине покрай нея на другия ден. За обичайната програма плюс лека вечеря.

Аомаме отговори, че ще дойде след четири и с най-голямо удоволствие ще вечеря с вдовицата. Тамару потвърди часа, но преди да затвори, Аомаме го попита дали напоследък е виждал луната.

— Коя луна? — каза Тамару. — Оная горе на небето ли?

— Да, за нея говоря.

— Не си спомням съзнателно да съм я гледал напоследък. Защо? Какво й има на луната?

— Нищо — отвърна Аомаме. — Добре, до утре след четири.

Тамару се поколеба за миг, преди да остави слушалката.

* * *

И през тази нощ луните бяха две, и двете на по два дни след пълнолунието. Аомаме държеше чаша бренди в ръка и не откъсваше поглед от двете луни — голямата и малката, — сякаш бяха някаква неразгадаема загадка. И колкото повече ги гледаше, толкова по-мистериозно и се струваше съчетанието. Защо не можеше да зададе директно на луната въпроса: „Ти откъде я измисли тая твоя малка зелена приятелка?“! Но луната нямаше да я удостои с отговор.

Луната бе наблюдавала отблизо Земята по-дълго, отколкото всеки друг. И сигурно е била свидетел на всичко случващо се. Но луната немееше; нищо не разправяше. Само си наблюдаваше хладнокръвно и обгръщаше тежкото минало по свой си начин. На луната нямаше нито въздух, нито вятър. Вакуумът й беше идеален за запазването на спомените непокътнати. Никой не бе в състояние да отключи сърцето й. Аомаме вдигна чашата си към нея и я попита:

— Лягала ли си наскоро с някого в обятията ти?

Луната не й отговори.

— Имаш ли си приятелки? — попита.

Луната не й отговори.

— Не ти ли писва понякога да живееш така хладнокръвно?

Луната не й отговори.

* * *

Както винаги, отвори й Тамару. И веднага се похвали.

— Снощи видях луната!

— Наистина ли? — рече Аомаме.

След като ме попита, взех да се чудя. Отдавна не се бях спирал да я погледна. А е много красива. И действа успокояващо.

— Ти с любовника си ли беше?

— Точно така — каза Тамару и почука отстрани носа си в смисъл „между нас да си остане“. — Да не й става нещо на луната?

— Нищо й няма — отвърна Аомаме, после предпазливо добави: — Само дето аз, нали разбираш, нещо и се притеснявам напоследък.

— Без никаква причина?

— Нищо конкретно — каза Аомаме.

Тамару кимна, без дума да каже. Изглежда, си вадеше някакви свои си изводи. Такива като него не се доверяват на нищо, в което няма логика. Така че, вместо да разпита по-нататък Аомаме, взе, че я отведе с остъклената зала. Вдовицата, по жарсен спортен екип, седеше на стола си, зачетена в някаква книга, и слушаше „Лакриме“ на Джон Доулънд[38] — любимата й инструментална пиеса. Аомаме я бе слушала многократно и знаеше мелодията й.

— Извинявай за късното обаждане — каза вдовицата. — Но този отрязък от време ми се освободи едва вчера.

— На мен никога не ми дължите извинения — рече Аомаме.

Тамару внесе поднос с каничка билков чай и го наля в две изискани чашки. Затвори вратата след себе си и остави двете жени насаме. Пиеха си чая безмълвно, заслушани в Доулънд и загледани в пламъците на разцъфтелите азалии в градината. Всеки път, когато попаднеше тук, Аомаме имаше чувството, че е влязла в съвсем друг свят. Въздухът бе тежък, а и самото време протичаше по свой си особен начин.

— Винаги, когато слушам тази музика — каза вдовицата, — ме спохождат странни усещания по отношение на времето. — Тя едва ли не бе разчела мислите на Аомаме. — Даваш ли си сметка, че преди цели четиристотин години хора са слушали същата музика, която и ние с теб слушаме в момента! Това не те ли кара да се чувстваш особено?

— Кара ме — призна Аомаме, — но като се замисли човек, преди четиристотин години хората са гледали и същата луна, която виждаме днес.

Вдовицата погледна леко изненадана Аомаме. После кимна.

— Всъщност много си права. От такъв ъгъл, като го погледнеш, престава да ти е загадъчно как хората слушат една и съща музика, макар че ги делят четиристотин години.

— Но май трябваше по-скоро да кажа „почти същата луна“.

Аомаме погледна вдовицата, но забележката й май не направи никакво впечатление на по-възрастната жена.

— За изпълнението на този компактдиск са свирили на старинни инструменти, за каквито навремето е била написана тази музика, така че звучи приблизително така, както е звучала и тогава. И музиката е като луната.

— Но дори и нещата да са едни и същи — каза Аомаме, — навремето са ги възприемали по съвсем различен начин. Нощите тогава са били много по-тъмни, така че луната им се е струвала много по-голяма и по-ярка. Да не говорим, че тогава не са имали нито плочи, нито касети, нито компактдискове. Не са можели да слушат хубава музика, когато им се е приисквало: музикалните изпълнения винаги са били нещо специално.

— Съвършено права си, струва ми се — рече вдовицата. — Днес разполагаме с такива удобства и вероятно по тази причина сетивата ни са силно закърнели. Дори луната на небето да е една съща, вероятно виждаме нещо съвсем различно. Преди четиристотин години сигурно сме имали по-богата душевност, която е била много по-близка до природата.

— Но пък и светът е бил жесток. Повече от половината деца са измирали в ранното си детство от хронични епидемии и недохранване. Хората гинели като мухи от паралич, туберкулоза, едра шарка и морбили. Малцина са доживявали до четиридесет. Жените раждали толкова много деца, че на тридесет години вече били беззъби бабички. Хората прибягвали често до насилие, за да оцелеят. Невръстни дечица били карани да вършат толкова тежък физически труд, че костите им се деформирали, а малки момиченца ежедневно били принуждавани да проституират. А, предполагам и малки момченца. Повечето хора водели изключително ограничен живот в светове, които нямали нищо общо с богатството на сетивата или духа. Улиците на градовете били пълни със сакати, просяци и престъпници. Само много малка част от човечеството е имала времето да се заглежда в луната с някакво дълбоко чувство, да се радва на Шекспирова пиеса или да слуша прекрасната музика на Доулънд.

— Каква интересна личност си само! — усмихна се вдовицата.

— Най-обикновен човек съм. Просто обичам да чета книги. Особено исторически.

— И аз обичам историческите книги. Понеже ни учат, че поначало не сме се изменили от онези далечни времена. Е, може да има известни разлики в облеклото и в начина на живот, но затова пък няма особени разлики в мисленето и действията ни. В крайна сметка излиза, че човек не е нищо повече от носител — или проводник — на гените. Които ни шпорят до смърт, сякаш сме някакви състезателни коне, поколение подир поколение. А гените не разсъждават с категории като „добро“ и „зло“. Все им е едно дали сме щастливи, или нещастни. За тях човекът е просто средство към определена цел. Интересува ги единствено кое е най-ефикасно за тях.

— И въпреки това няма как да не разсъждаваме кое е добро и кое лошо. Това ли искате да кажете?

Вдовицата кимна и се усмихна:

— Точно това. Човек няма как да не се замисля за тези неща. Но онова, което определя основата, върху която живеем, са гените. Откъдето, естествено, възниква противоречие.

С което разговорът им за историята приключи. Допиха билковия си чай и се заеха с тренировката по бойни изкуства.

* * *

Същия този ден вечеряха у вдовицата.

— Не мога да ти предложа нищо повече от една скромна вечеря, ако не възразяваш — каза вдовицата.

— Мен ме устройва — отвърна Аомаме.

Тамару вкара ястията със сервитьорска количка. Храната несъмнено бе приготвена от професионален майстор готвач, но сервирането й можеше да извърши единствен Тамару. Извади бутилка бяло вино от кофичката с лед и с обиграни жестове им наля. Двете опитаха виното. Притежаваше прекрасен букет и бе идеално охладено. Вечерята се състоеше от варени бели аспержи, салата „Ница“, омлет с месо от морски раци, хлебчета и масло — нищо друго. Всички съставки бяха пресни и с превъзходен вкус, а порциите — умерени. Вдовицата поначало поемаше храна в малки количества. Боравеше изискано с ножа и вилицата и като птиче поднасяше залъче подир залъче към устата си. През цялата вечеря Тамару стоя в най-далечния ъгъл на помещението. Аомаме не преставаше да се учудва как един физически толкова мощен човек може да скрива присъствието си за толкова дълго.

По време на вечерята двете си разменяха само кратки изрази, като се съсредоточиха върху онова, което поглъщаха. Чуваше се тиха музика: концерт за виолончело на Хайдн — друга любима пиеса на вдовицата.

След като чиниите бяха отсервирани, донесоха каничка с кафе. Тамару им наля и тръгна заднешком да излиза, а вдовицата му даде знак с вдигнат пръст:

— Благодаря, Тамару. Свободен си.

Тамару кимна с уважение и излезе — както винаги, с безшумни стъпки. Вратата се затвори беззвучно зад гърба му. Докато двете си пиеха кафето, музиката свърши и в стаята отново се възцари тишина.

— Ние двете си имаме доверие, нали? — попита вдовицата, загледана право в очите на Аомаме.

Аомаме се съгласи — кратко, но безапелационно.

— Пазим няколко важни тайни — отбеляза вдовицата. — И всяка от нас държи в ръцете си съдбата на другата.

Аомаме кимна безмълвно.

* * *

Тъкмо в тази стая бе решила Аомаме преди време да сподели тайната си с вдовицата. Спомняше си деня с пределна яснота. Открай време знаеше, че все някой ден трябва да сподели с някого носената в сърцето й тайна. Щеше да я държи заключена в себе си само за известно време, а това време вече се приближаваше към своя край. Затова още при първия опит на вдовицата да я предразположи Аомаме с готовност отвори широко вратата.

И й разказа как най-добрата й приятелка бе загубила душевното си равновесие след двегодишно физическо насилие от страна на съпруга й и понеже не могла да избяга от него, се самоубила. Аомаме изчакала да измине цяла година, преди да си намери извинение да посети оня в дома му. Там, след като изпълнила предварително замисления си сложен сценарий, го убила с единствено пробождане с иглата в тила. Нямало нито кръвотечение, нито видима раничка. Приписали смъртта му на заболяване. У никого не възникнали подозрения. А Аомаме не смятала, че е извършила лошо дело — нито тогава, нито по-късно. Нямала и угризения на съвестта, макар този факт ни най-малко да не облекчаваше бремето, че умишлено е отнела човешки живот.

Вдовицата изслуша дългата изповед на Аомаме внимателно, без да я прекъсва със забележки, щом Аомаме се запънеше в подробното си описание. Чак след като разказът свърши, вдовицата я помоли да разясни отделни подробности. После се пресегна и дълго държа, здраво стискайки, ръката на Аомаме.

— Съвсем правилно си постъпила — каза бавно и убедено. — Ако го беше оставила да живее, сигурно е щял да причини същото и на други жени. Такива мъже винаги си намират жертви. Природата им ги кара да го повтарят многократно. А ти си изкоренила злото. Бъди сигурна, че не е било въпрос само на лично отмъщение.

Аомаме зарови лице в дланите си и се разрида. Плачеше за Тамаки. Вдовицата извади отнякъде носна кърпа и обърса сълзите й.

— Най-странно е съвпадението — рече с глух, но решителен глас, — че и аз навремето причиних изчезването на един мъж поради почти същите причини.

Аомаме вдигна глава и я изгледа. Не намираше думи да й отговори. Какво искаше да й каже вдовицата?

— Не го сторих лично, разбира се — продължи вдовицата. — Нямам нито нужната физическа сила, нито специалната ти подготовка. И все пак успях да причиня изчезването му със средствата на мое разположение, без да останат никакви конкретни улики. Както и в твоя случай, дори да се явя по своя воля в полицията и да направя самопризнание, пак няма да може да се докаже. Предполагам, че ако наистина след смъртта има някакъв страшен съд, ще бъда съдена от някои бог, но това ни най-малко не ме плаши. Не съм сторила нищо лошо. И си запазвам правото да защитя справедливостта на моя случай пред когото и да било. — Въздъхна с явно облекчение и заключи: — Е, сега всяка една от нас държи в ръцете си най-дълбоката тайна на другата, нали така?

Аомаме все пак недоумяваше какво искаше да й каже вдовицата. Причинила изчезването на някакъв човек ли? На границата между дълбокото съмнение и огромния шок, лицето на Аомаме взе да губи нормалните си черти. За да я успокои, вдовицата се захвана да й разкаже с най-спокоен тон какво всъщност се беше случило.

* * *

Обстоятелства, сходни със случая на Тамаки Оцука, довели и собствената й дъщеря до самоубийство, обясни вдовицата. И тя се била омъжила за неподходящ мъж. Вдовицата от самото начало била наясно, че бракът им няма да е сполучлив. И с просто око се виждало, че мъжът притежава особен характер. Вече бил замесен в няколко съмнителни ситуации и явно причината за това била дълбоко вкоренена у него. Но нямало как да спре дъщеря си да се омъжи. Както и се очаквало, в младото семейство случаите на насилие се заредили един след друг. Дъщерята постепенно загубила и малкото останало й себеуважение и самочувствие и потънала в дълбока депресия. Лишена от собствена воля, тя все повече се чувствала като мравка в съд с пясък. Накрая погълнала голям брой сънотворни таблетки с помощта на уиски.

Аутопсията установила по тялото й многобройни признаци на насилие: синини от удари с юмрук и с разни тъпи предмети, счупени кости и куп белези от гасени в кожата й цигари. И по двете й китки имало следи от връзване. Онзи явно обичал да ползва въжета. Зърната на гърдите й били деформирани.

Полицията привикала съпруга на разпит. Той си признал за част от насилието, но твърдял, че то било част от сексуалната им практика, по взаимно съгласие, за задоволяване на предпочитанията на съпругата му.

Както и при Тамаки, полицията не успяла да намери основания за съдебно преследване срещу съпруга. Жена му не била подавала никакво оплакване, а сега била вече покойница. Съпругът имал определено обществено положение и бил наел адвокат с опит в криминалните дела. А пък и изобщо нямало място за съмнение, че смъртта й се дължала на самоубийство.

— И вие го убихте ли? — посмя да попита Аомаме.

— Не, не го убих. Поне не този човек — отвърна вдовицата.

И понеже не успя да предугади накъде води този й отговор, Аомаме продължи само да я гледа безмълвно.

— Този отвратителен човек, бившият съпруг на дъщеря ми, е все още на този свят. Всяка сутрин се събужда в леглото си и върви по улицата на собствените си два крака. Онова, което съм му намислила, не е някакво елементарно убийство.

И млъкна за миг, да може Аомаме да схване докрай думите й.

— Бившият ми зет е съсипан в социално отношение. Нищо не е останало от общественото му положение. По някаква случайност притежавам точно този вид власт. А той е слабохарактерен. Има някаква интелигентност, дар слово и известност, но в крайна сметка е слаб и жалък. Към насилие спрямо съпругите и децата си прибягват единствено слабохарактерните мъже. Собствената им слабост ги подтиква да си избират жертвите сред още по-слабите. Не ми представляваше никаква трудност да го съсипя. А веднъж съсипан, такъв човек никога не може да се възстанови. Дъщеря ми почина отдавна, но аз и до днес го държа под око. Ще пресека и най-малкия признак на възстановяване. Жив е, но животът му е като на труп. А и няма смелост да се самоубие. И аз не желая да му направя тази услуга да го убият. Наумила съм си да го тормозя безмилостно, но без да го убивам, все едно го дера жив. Причиних изчезването на съвсем друг човек. По практически съображения се наложи да причиня преместването му на друго място.

* * *

И вдовицата се впусна да разправя подробностите на Аомаме. Една година след смъртта на дъщеря й вдовицата основала частен приют за жени, жертви на подобно домашно насилие. Притежавала малък двуетажен блок с апартаменти върху съседен парцел до къщата с върбите в Адзабу, който стоял необитаван, понеже била замислила да го бутне. Вместо това решила да го ремонтира и да приютява там жени, които нямало къде другаде да отидат. Открила в центъра на града и консултация, към която жертвите на домашно насилие можели да се обърнат за съвет, най-вече от местните адвокати. В консултацията работели на смени доброволки, които интервюирали пострадалите жени и им давали съвети по телефона. Оттам поддържали редовна връзка с вдовицата у дома й. Нуждаещите се спешно от подслон жени пращали в приюта, често заедно с децата им (сред които имало и тийнейджърки, обект на сексуални посегателства от страна на бащите им). Оставали в блока, докато им уредели нещо по-постоянно. Осигурявали им най-необходимото — храна, дрехи, а и те си помагали взаимно в комунален стил. Вдовицата лично покривала всичките им разходи.

Адвокати и съветници посещавали редовно приюта да проследят как се поправяли жените и да обсъждат плановете им за бъдещето. Когато имала свободно време, посещавала ги и вдовицата, изслушвала всяка жена поотделно и ги съветвала. Понякога ги уреждала на работа или в постоянно жилище. Ако възникнел проблем, налагащ физическа намеса, както в случаите, в които съпругът научавал къде е жена му и идвал да си я прибере насила, в приюта отивал Тамару. Нямал равен по бързото и находчиво разрешаване на подобни проблеми.

— Имаше обаче и случаи, с които не можех да се справя нито аз, нито Тамару, та дори и юристите.

На Аомаме й направи впечатление, че щом заговореше, по лицето на вдовицата се появяваше някакъв бронзов блясък, а в същото време обичайната й благовъзпитана изисканост постепенно изчезваше. Онова, което я заместваше бе нещо, преминаващо отвъд нормалния гняв или възмущение. Изглежда, ставаше дума за онази малка, твърда, безименна сърцевина, която обитава най-дълбоката част на ума. Но въпреки промяната на лицето й, гласът й си оставаше както винаги, спокоен и безстрастен.

— Естествено, решението дали даден човек да съществува, или да не съществува, не може да се базира единствено на практически съображения — като например, че липсата му ще елиминира необходимостта от развод, да речем, или ще ускори изплащането на застраховката му „Живот“. Към подобни действия прибягвахме само като последна възможност, след подробна и безпристрастна преценка на всички фактори, която в крайна сметка ни налагаше извода, че въпросният човек не заслужава и капка милост. Става дума за онези мъже паразити, които се прехранват единствено с кръвта на слабите! За неизлечими мъже, с изкривени мозъци! Те нямат интерес да се лекуват, а и ние не намираме у тях нищо ценно, което да оправдае оставането им на този свят!

Вдовицата млъкна и за миг изгледа Аомаме с поглед, който можеше да разбие и скала. След което продължи с обичайния си равен тон:

— По отношение на такива мъже нямаме друг избор, освен да ги накараме да изчезнат по един или друг начин — като винаги полагаме грижи да не привличаме хорското внимание.

— Нима това е възможно?

— Човек може да изчезне по ред най-различни начини — отвърна вдовицата и направи пауза, за да наблегне на думите си. — А аз съм в състояние да уредя нечие изчезване по определени начини. Притежавам подобна власт.

Аомаме се напъваше да проумее казаното, но думите на вдовицата бяха прекалено мъгляви.

— И двете сме изгубили някого, който е бил от огромно значение за нас — продължи вдовицата. — Загубили сме близките си по един възмутителен начин, белезите от които са дълбоки. Подобни сърдечни рани вероятно никога не зарастват. Но ние не бива вечно да седим и да си ближем раните. Длъжни сме да станем и да предприемем следващата стъпка — не заради личното ни отмъщение, а в името на една по-всеобхватна справедливост. Съгласна ли си да ми помагаш в моята работа? Трябва ми кадърна сътрудничка, в която да имам пълно доверие — жена, с която да споделям своите тайни и мисия. Би ли се нагърбила с тази роля? Имаш ли желание да се присъединиш към мен?

На Аомаме й трябваше известно време да смели напълно думите на вдовицата. Изслушала бе една невероятна изповед и не по-малко невероятно предложение. А за да прецени отношението си към това предложение, й трябваше още време. Докато подреждаше мислите в главата си, вдовицата пазеше абсолютна тишина, замръзнала на стола си, без да откъсва очи от Аомаме. Не бързаше за никъде. И беше готова да чака толкова, колкото трябва.

Няма съмнение, че тази жена е обсебена от някаква форма на лудост, разсъждаваше Аомаме. Но самата тя никак не е луда, нито пък е психически болна. Напротив, умът й е стабилен като скала, непоклатимо уравновесен. И това се потвърждава от редица доказателства. Така че не е лудост, а нещо което само напомня на лудост. Някакво предубеждение, да речем. И сега тя иска да споделям с нея тази нейна лудост, предразсъдък или каквото искаш го наречи. С уравновесеност като нейната. И смята, че притежавам необходимата квалификация.

Колко дълго бе разсъждавала? Изглежда, в един момент, погълната от мислите си, бе изгубила усета си за време. Единствено сърцето й го отмерваше със своя твърд фиксиран ритъм. Аомаме посети няколко скрити кътчета в душата си, така както рибата плува срещу течението на реката. И откри там познати гледки и отдавна забравени аромати, нежна носталгия и жестока болка. Изведнъж, незнайно от какъв източник, тънък светлинен лъч прониза тялото й. Стори й се, че по някаква загадъчна причина е станала прозрачна. Когато постави дланта си на пътя на лъча, можеше да гледа през нея. Внезапно и тялото й бе станало безтегловно. И точно в този миг Аомаме си помисли: Дори ако се отдам на тази лудост — или предразсъдък — още тук, на мига, дори ако това ми отдаване ме унищожи, дори ако този свят изчезне напълно, какво толкова ще загубя?

— Разбирам — каза Аомаме. Млъкна и прехапа устна. И добави: — Готова съм да ви помогна по всякакъв начин.

Вдовицата се пресегна и сграбчи и двете й ръце. От този миг нататък двете с Аомаме имаха своя обща тайна, обща мисия и обща цел, граничеща с лудост. А можеше да си е и чиста лудост, но Аомаме не успяваше да види разделителната линия. Мъжете, които тя и вдовицата изпращаха съвместно в някакъв отвъден свят, бяха онези, за които от нито една гледна точка не можеше да се намери повод за помилване.

* * *

— Преместването на мъжа от хотела в Шибуя в друг свят е станало сравнително наскоро — промълви вдовицата. Говореше за „преместването“ му в друг свят така, както се говори за някоя мебел.

— След четири дни се навършват точно два месеца.

— Все още не са минали два месеца, така ли? — продължи вдовицата. — Не би трябвало в такъв случай да те моля толкова скоро да вършиш друга работа. Бих предпочела да са минали поне шест месеца. Прекомерното им сгъстяване само ще увеличи психическото ти бреме. Но не става дума за… как да го кажа?… за някаква обикновена задача. А да не забравяме, че току-виж някой се усъмнил в зачестилите инфаркти сред свързаните с приюта ми мъже.

— Ами да — подсмихна се Аомаме, — на този свят е пълно със скептици.

И вдовицата се усмихна:

— Както знаеш, аз съм изключително внимателен човек. Не вярвам в съвпадения, предсказания или в добрия късмет. В действията си спрямо тези мъже търся най-приемливите възможности и вземам окончателното решение едва след като се убедя окончателно, че такива възможности липсват. И когато, като крайно средство, предприема съответната стъпка, елиминирам абсолютно всички възможни рискове. Оглеждам най-внимателно и най-малките подробности, подготвям се, без да пестя никакви усилия, и едва след като съм се убедила, че акцията ми ще е успешна, се обръщам към теб. Благодарение на този ми метод досега не сме имали нито един проблем. Нали е така?

— Напълно права сте — каза Аомаме и наистина беше убедена, че е така. Подготвяше оръжието си, отиваше на определеното място и заварваше ситуацията точно такава, каквато я предвиждаше планът. И забиваше — веднъж — игличката точно в онази точка на тила на мъжа. И си тръгваше чак след като се убедеше, че човекът се е „преместил на ново място“. Досега всичко минаваше гладко и систематично.

— Но в нововъзникналия случай — продължи вдовицата — за съжаление, май ще се наложи да се заемеш с едно далеч по-голямо предизвикателство. Планът ни все още не е окончателно изготвен и са налице много неясни моменти. Вероятно този път няма да мога да подготвя предварително ситуацията, както правех досега. С други думи, нещата този път ще са по-различни.

— Различни в какъв смисъл?

— Като начало, положението на мъжа не е никак обикновено — рече вдовицата. — Което ще рече, на първо място, че около него е изградена непробиваема система за сигурност.

— Да не би да е политик или нещо такова?

— Не, не е политик — завъртя глава вдовицата. — Но за това ще говорим по-нататък. Потърсих решение, което да не налага да пращам точно теб, но не излезе нищо подходящо. Към подобно предизвикателство не се подхожда с обикновени средства. Много съжалявам, но не намирам друг вариант, освен да те помоля да се включиш.

— Спешен ли е случаят?

— Не особено. Нито има срок, в който трябва да го разрешим. Но колкото повече отлагаме, толкова повече хора могат да пострадат. А възможностите, които ни се удават, са ограничени. Никой не може да каже кога ще ни изпадне втора такава.

Навън се беше стъмнило. Остъклената стая бе обгърната от тишина. Аомаме се чудеше дали луната е изгряла. Но от сегашното си място не можеше да я види.

— Възнамерявам да ти опиша ситуацията в най-пълни подробности. Но преди това бих желала да те запозная с една жена. Искаш ли да отидем да я видим?

— Във вашия приют ли е наставена?

Вдовицата пое бавно дъх и нададе някакъв тих звук с гръкляна си. А в очите й се появи особен блясък, какъвто Аомаме досега не бе виждала.

— Изпратиха ни я от консултацията преди шест месеца. През първите четири седмици и една дума не каза. Бе в някакво замаяно състояние и бе загубила способността си да говори. Известни ни бяха само името и възрастта й. От социалните грижи я намерили заспала в ужасно състояние на една гара, взели да си я прехвърлят от една служба на друга, докато накрая стигнала до нас. Много часове прекарах да й говоря мъничко по мъничко. И много време ми отне, докато я убедя, че тук е в безопасност и не бива да се бои. И вече е в състояние да приказва по малко. Говори по един объркан, накъсан начин, но като сглобявам парчетата, успявам да добия най-обща представа какво я е сполетяло. Толкова ужасно е, че направо не ми се говори. Сърцето ми се къса.

— Пак ли някой жесток съпруг?

— Съвсем не — рече сухо вдовицата. — Тя е едва десетгодишна.

* * *

За по-пряко вдовицата и Аомаме прекосиха градината и влязоха през портичката в съседния двор. Приютът бе малка сграда с дървена конструкция, използвана навремето за жилище на част от многото слуги, работили за семейството на вдовицата. Самата двуетажна постройка притежаваше определен старовремски чар, но беше прекалено стара за даване под наем. За временен приют на жени, които няма къде другаде да отидат, обаче вършеше работа. Отгоре й бе разпрострял покровителствено клоните си стар дъб. В предната врата бе вградено чудесно пано от декоративно стъкло. Апартаментите бяха общо десет на брой, понякога бяха заети всичките, друг път — почти празни. Обикновено се обитаваха кротко от пет-шест жени. В този ден светеха прозорците на близо половината стаи. Къщата бе странно притихнала и само сегиз-тогиз се дочуваха детски гласчета. Самата сграда сякаш беше затаила дъх. Липсваше й нормалната гама от звуци, съпровождащи ежедневния бит. Бун, немската овчарка, бе вързана на верига близо до уличната порта. Щом някой се приближеше, изръмжаваше тихо, после излайваше неколкократно. Кучето бе обучено — неизвестно как и от кого — да лае бясно при появата на мъж, макар най-много да се доверяваше тъкмо на Тамару.

Когато видя, че вдовицата приближава, кучката спря да лае и вместо това замаха опашка и весело запръхтя. Вдовицата се наведе и я потупа няколко пъти леко по главата. Аомаме я погали зад ушите. Овчарката, изглежда, помнеше Аомаме. Умно куче, което по неизвестни причини обичаше да яде суров спанак. Вдовицата извади ключ и отключи предната врата.

— Една от жените тук се грижи за момичето — каза на Аомаме. — Помолих я да живее с нея в един и същ апартамент и да не я изпуска от очи. Рано е още да остава сама.

Жените от приюта се грижеха една за друга непрестанно и негласно биваха насърчавани да разказват какво са преживели, да споделят болката си. По-дълговременните обитателки съветваха новодошлите как да се приспособят към живота в къщата и им предаваха някои от най-важните вещи. Обикновено се редуваха да готвят и чистят, макар, естествено, да имаше и такива, които искаха единствено да ги оставят на мира и да не ги разпитват за изживяното; желанието им да не ги закачат и да не ги заговарят биваше уважено. Повечето жени обаче предпочитаха да разговарят и общуват с други жени, които бяха минали през подобни изпитания. Като се изключи забраната на алкохола, пушенето и присъствието на неупълномощени лица, правилата на общежитието бяха доста либерални.

В сградата имаше телефон и телевизор, които се намираха в общия хол. Обзавеждането му включваше стара холна гарнитура и маса за хранене. Повечето жени прекарваха по-голямата част от деня в този хол. Телевизора рядко го включваха, а дори когато работеше, звукът му бе намален до минимум. Жените предпочитаха да четат книги и вестници, да плетат или да си шушукат. Някои рисуваха. Общо взето, бе необичайно място, полуосветено и сякаш замряло, като да олицетворяваше някакъв междинен етап между реалния свят и света след смъртта. И в слънчеви, и в облачни дни, и денем, и нощем светлината тук не се променяше. Аомаме винаги имаше чувството, че няма работа тук и че е някаква нетактична неканена гостенка. Все едно че бе влязла в клуб, за членуването в който се изисква специална квалификация. Самотата на тези жени беше коренно различна от самотата, която мъчеше Аомаме.

Трите жени в хола посрещнаха със ставане на крака влизането на вдовицата. На Аомаме й стана ясно от пръв поглед, колко силно уважават тук възрастната жена.

— Продължавайте да се занимавате — подкани вдовицата трите жени. — Дошли сме само да се срещнем с Цубаса.

— Цубаса си е в стаята — каза една от жените, която се стори на Аомаме, че й е връстничка. Имаше дълга права коса.

— С нея е и Саеко. Цубаса май още не е готова да слезе — рече втората, малко по-възрастна жена.

— Няма как. Сигурно й е нужно още малко време — усмихна се вдовицата.

И трите жени кимнаха безмълвно. И трите знаеха много добре какво означава да ти е „нужно още малко време“.

* * *

Аомаме и вдовицата се качиха по стълбите и влязоха в един от апартаментите. Вдовицата уведоми дребната, доста невзрачна женица Саеко, че иска да остане насаме с Цубаса. Саеко се усмихна смутено и ги остави с десетгодишната Цубаса, като затвори вратата след себе си и слезе долу. Аомаме, вдовицата и Цубаса се настаниха около една масичка. Прозорецът бе затулен с плътна завеса.

— Тази дама се казва Аомаме — рече вдовицата на момичето. — Не се притеснявай, тя работи заедно с мен.

Момичето погледна Аомаме, после едва забележимо кимна.

— А това е Цубаса — завърши запознанството вдовицата. След което попита момичето: — Колко дни станаха, откакто дойде тук, Цубаса?

Момичето поклати глава — пак едва забележимо, — в смисъл, че не знае.

— Шест седмици и три дни — каза вдовицата. Ти може и да не броиш дните, но аз ги броя. Знаеш ли защо.

Момичето пак завъртя леко глава.

— Защото времето може да е много важно — обясни вдовицата. — И самото му отчитане може да е от огромно значение.

В очите на Аомаме Цубаса не се различаваше по нищо от другите десетгодишни момичета. Беше малко по-висока, отколкото се полагаше за възрастта й, но бе слаба и гърдите й още не се бяха развили. Имаше вид на страдала от хронично недохранване. Чертите й бяха приемливи, но лицето й бе съвършено безлично. Очите й напомняха на Аомаме за прозорци с матово стъкло — толкова малко можеше да се надникне през тях в душата й. Тънките сухи устни от време на време потръпваха в тик, сякаш се мъчеха да изкажат някоя дума, но отвътре не излизаше никакъв звук.

От книжния плик, който носеше, вдовицата извади шоколадови бонбони с швейцарски планински пейзаж на кутията. Изсипа съдържанието й върху масата — дузина красиво опаковани шоколадчета с различна форма. Подаде едно на Цубаса, едно на Аомаме и пъхна едно в собствената си уста. И Аомаме лапна нейното. След като ги видя, и Цубаса сложи едно шоколадче в устата си. Известно време и трите дъвчеха, без нищо да кажат.

— Спомняш ли си нещо от времето, когато беше на десет години? — попита вдовицата Аомаме.

— Много добре — отговори Аомаме.

Тогава бе хванала за ръка едно момче и се бе зарекла цял живот да го обича. Няколко месеца по-късно й дойде и първото месечно кръвотечение. А с него — и куп промени в самата Аомаме. Напусна вярата и скъса връзките с родителите си.

— И аз помня — каза вдовицата. — Когато бях на десет, баща ми ни заведе в Париж, където останахме цяла година. Той беше на дипломатическа служба. Живеехме в стара кооперация близо до Люксембургските градини. Бяха последните месеци на Първата световна война и гарите бяха препълнени с ранени войници, някои от тях още деца, други — старци. Париж е обаятелен през всички годишни сезони, но на мен от онова време ми останаха единствено спомени за кървавите превръзки. На фронта се водеше жестока окопна война и хора без ръце, крака и очи се скитаха по улиците му като някакви изоставени призраци. Единственото, на което се спираше окото ми, беше белотата на бинтовете им и чернотата на траурните ленти, които жените носеха над лактите си. Ковчезите се нижеха един подир друг на конски каруци към гробищата, а при преминаването на всеки нов ковчег хората извръщаха очи и стискаха устни.

Вдовицата се пресегна през масата. След секунден размисъл и момичето извади ръката си от скута и я положи в дланта на вдовицата. Вдовицата я стисна здраво. Сигурно, когато е била малка, и покрай нея са минавали парижките каруци с ковчезите, така са я държали за ръка майка й и баща й и са я утешавали, че няма нищо страшно, че нищо лошо няма да й се случи, че е в безопасност и не бива да се бои.

— Знаеш ли, че един мъж произвежда всеки ден по няколко милиона сперматозоиди? — попита вдовицата Аомаме.

— Знам, но това не е точната бройка.

— То и аз не знам точната бройка, но е толкова голяма, че не подлежи на преброяване. И всичките излизат накуп. Броят на яйцеклетките, които жената произвежда обаче е ограничен. Това знаеш ли го?

— Не точно.

— За цял живот не наброяват повече от четиристотин — рече вдовицата. — При това не се раждат нови всеки месец, ами си стоят в тялото на жената от мига на раждането й. След първото й кръвотечение жената произвежда по една зряла яйцеклетка месечно. И малката Цубаса тук носи със себе си всичките свои яйцеклетки. Стоят си някъде там в нея непокътнати — прибрани в нещо като чекмедже, — понеже не са й почнали кръвотеченията. И не е необходимо да ти напомням, че ролята на всяка яйцеклетка е да бъде оплодена от сперматозоид.

Аомаме кимна.

— Повечето психически различия между мъжа и жената се дължат на разликите в размножителната им система. От чисто психологическа гледна точка жената живее, за да опази своя ограничен запас от яйцеклетки. Това важи и за теб, и за мен, и за Цубаса. — На това място вдовицата кисело се усмихна: — За мен, естествено, трябва да е в минало време.

Аомаме пресметна набързо наум: Досега, значи, съм успяла да изхвърля около двеста яйцеклетки. И ми остава горе-долу половината от първоначалния ми запас, може би с надпис „запазено“.

— Но яйцеклетките на Цубаса никога няма да бъдат оплодени — каза вдовицата. — Помолих един лекар миналата седмица да я прегледа. Матката и е унищожена.

Аомаме изгледа с разкривено лице вдовицата. После наклони леко настрани глава и се извърна към момичето. Едва успя да промълви:

— Унищожена?

— Да — повтори вдовицата — унищожена. Дотолкова, че и по хирургически път не може да се възстанови.

— Но кой е способен на подобно деяние? — попита Аомаме.

— И аз не знам още със сигурност — отвърна вдовицата.

— Човечетата — каза момичето.

Осемнадесета глава

(Тенго): Вече няма място за големия брат

Комацу му се обади след пресконференцията да му каже, че всичко е минало както трябва.

— Брилянтно изпълнение — рече с необичайно за него вълнение. — Никога не съм очаквал, че тя така безпогрешно ще се справи. Отговорите й бяха направо остроумни. Впечатли страхотно всички присъстващи.

Тенго ни най-малко не се изненада от реакцията на Комацу. Без да има нищо конкретно предвид, просто не се притесняваше особено за пресконференцията. Смяташе за даденост това, че тя ще се представи най-малкото достойно. Но чак пък че ще „впечатли страхотно всички“? Някак си не се връзваше с онази Фука-Ери, която познаваше.

— Тоест кирливите ризи не ни лъснаха, така ли да разбирам? — попита Тенго за всеки случай.

— Никак. Гледахме да минем по кратката процедура и отбивахме всички неудобни въпроси. Макар че, в интерес на истината, такива май изобщо нямаше. Та кой, пък бил той и професионален репортер, ще рискува да изглежда лош в очите на другите, като задава гадни въпроси на едно сладко, красиво седемнадесетгодишно момиче. „Засега поне“, би трябвало да добавя. Никой не знае какво ще стане в бъдеще. В този свят, докато се усетиш, и вятърът си сменил посоката.

И Тенго си го представи Комацу застанал прав на ръба на отвесна скала с мрачен поглед и с навлажнен със слюнка пръст да проверява откъде духа вятърът.

— И всичко това дължим на проведената от теб тренировка, Тенго. Браво! Чудесна работа свърши! Утре всички вечерни вестници ще пишат за наградата и пресконференцията.

— Как беше облечена Фука-Ери?

— Как беше облечена ли? Най-нормално. Впит по тялото пуловер и джинси.

— Пуловерът подчертаваше ли й циците?

— Всъщност да. Давам си сметка, след като ме попита. Хубава форма. Имаха вид на чисто нови, току-що извадени от фурната. Помни ми думата, Тенго: голям хит ще стане — гениално момиче писателка. Хубавица, малко смешно говори наистина, но пък умна. Има у нея някакво излъчване; личи си, че не е обикновен човек. На много писателски дебюти съм присъствал, но този е специален. А щом аз ти казвам, че е специален, значи, че наистина е нещо специално. До една седмица ще излезе броят на списанието с „Въздушната какавида“ и съм готов да се обзаложа на всичко — на лявата си ръка и десния си крак — че за три дни ще се разпродаде.

Тенго благодари на Комацу за добрата вест и с облекчение затвори телефона. Поне първото препятствие бяха успели да преодолеят. Лошото е, че нямаше представа колко още препятствия им остават.

На другия ден във вечерните вестници се съобщаваше за пресконференцията. Тенго купи четири различни вестника на гарата на излизане от школата по зубрене и взе да ги чете, след като се прибра у дома. И четирите пишеха горе-долу едно и също. Нито един от репортажите не бе кой знае колко дълъг, но в сравнение със стандартната дописка от пет реда отразяването на събитието можеше да се нарече безпрецедентно. Както бе предрекъл Комацу, медиите бяха скочили при вестта, че наградата се дава на седемнадесетгодишно момиче. Всички споменаваха, че четиричленното жури е било единодушно в избора си само след петнадесетминутно заседание. И че това само̀ по себе си било необичайно. Нямало друг случай да се съберат в една стая четирима писатели с раздуто его и да изразят едно и също мнение по нещо. Творбата вече причинявала малка сензация в издателската индустрия. След церемонията по награждаването в същата хотелска зала се провела и пресконференция, на която победителката отговаряла „ясно и щастливо“ на репортерските въпроси, съобщаваха вестниците.

На въпроса „Възнамерявате ли да пишете и в бъдеще?“ отговорила: „Прозата е само една от многото форми на себеизраз. И просто така се случи, че в конкретния случай прибягнах до нея, но не мога да кажа отсега коя форма ще използвам в бъдеще“. Тенго не можеше да повярва, че Фука-Ери наистина е произнесла такива дълги изречения. По-скоро репортерите са ги сглобили от подадените им фрагменти, запълнили са дупките и са им придали вид на завършени изречения. Но пък, от друга страна, току-виж се окаже, че самата Фука-Ери е говорила точно по такъв начин. По отношение на Фука-Ери нищо не се знаеше с абсолютна сигурност.

Запитана коя е любимата й литературна творба, Фука-Ери, разбира се, отговорила: „Сказание за Хейке“. Един репортер я помолил да укаже конкретно коя част, в отговор на което тя му изрецитирала по памет любимия си откъс, което продължило цели пет минути и било последвано от пълно мълчание. За щастие (според Тенго), никой не я беше попитал за любимата й песен.

В отговор на въпроса „Кой най-много се зарадва, че получавате наградата «Нов писател»?“, тя дълго се замислила (Тенго много лесно си представи сцената) и накрая отговорила: „Това си е моя тайна“.

Доколкото можеше да се съди от вестникарските репортажи, Фука-Ери не бе дала нито един неверен отговор на зададените й въпроси. Снимката й бе излязла и в четирите вестника, по-красива дори от онази Фука-Ери в спомените на Тенго. Понеже, докато разговаряше лично с нея, вниманието му се отклоняваше от лицето към жестовете, към изражението, към изричаните от нея думи; едва сега, докато я гледаше на снимка, има̀ възможност да осъзнае наново каква красавица е тя наистина. Дори на дребните вестникарски снимки от пресконференцията (от които си личеше, че наистина се беше явила по същия тънък пуловер) лицето й излъчваше забележимо онзи мек блясък — вероятно него имаше Комацу предвид, когато му беше казал: „Има у нея някакво излъчване; личи си, че не е обикновен човек“.

Тенго прибра вечерните вестници, влезе в кухнята и докато пиеше бира от един кен, си сготви проста вечеря. Пренаписаната от него творба бе спечелила с единодушно решение на журито, привлякла бе голямо внимание и малко й трябваше, за да стане бестселър. От мисълта се почувства доста особено. Хем му се щеше просто да отпразнува събитието, хем изпитваше определено притеснение и несигурност. Хем очакваше всичко това да се случи, хем се питаше наистина ли е хубаво, че нещата се развиват така благоприятно.

Още докато готвеше вечерята, забеляза, че апетитът му се е изпарил. Преди беше гладен, но вече не му се ядеше нищо. Покри полусготвената храна с прозрачно фолио и я остави да поизстине, преди да я прибере в хладилника. После седна на един кухненски стол и продължи да си допива бирата, втренчен в стенния календар. Подарили му го бяха от банката и беше пълен със снимки на планината Фуджи. Тенго през живота си не се беше качвал на Фуджи. И на Токио Тауър[39] не се беше качвал, нито на някой небостъргач. Високите места просто не го привличаха. Вероятно понеже цял живот бе ходил със забоден в земята нос.

* * *

Предсказанието на Комацу се сбъдна. Списанието с „Въздушната какавида“ на Фука-Ери почти се разпродаде още през първия ден и много бързо изчезна от книжарниците. Поначало не се предполага едно литературно списание да се разпродаде. Издателите им поемат редовно месечните загуби с пълното съзнание, че истинската им задача е да изнамират и публикуват белетристика, която впоследствие ще се събере и продава в твърди корици, а освен това и да откриват чрез провежданите от тях конкурси многообещаващи млади писатели. Никой не очаква едно такова списание да се продава и да носи печалба. Тъкмо по тази причина самата вест, че литературно списание се е разграбило, привлече не по-малко внимание, отколкото ако в Окинава бе завалял сняг (макар самият факт, че се е разпродало, да не повлия ни най-малко на поредното му приключване на загуба).

— Великолепно! — рече Комацу. — Разграби ли се едно списание, народът полудява от любопитство да прочете творбата, на която се дължи това. Така че издателите сега ще се юрнат да издадат „Въздушната какавида“ под формата на книга. Цел номер едно! На този етап вече няма значение дори дали ще спечели и наградата „Акутагава“, или не. Важното е да купуват книгата като топъл хляб! И помни ми думата: гарантирам ти, че държим в ръцете си един бестселър! Така че, Тенго, почвай отсега да мислиш как ще похарчиш всичките тия пари.

В едно от съботните вечерни вестникарски издания литературната страница бе посветена на „Въздушната какавида“ под заглавие, провъзгласяващо с едър шрифт, че списанието се е разпродало само за един ден. Неколцината критици бяха, общо взето, благосклонни. Творбата се отличавала със силния си стил, остра проницателност и богато въображение, каквито поначало не се очаквали от една седемнадесетгодишна авторка. Съдържала дори намек за нови възможности по отношение на литературния стил. „В творбата обаче се забелязва и достойната за съжаление склонност по-фантастичните елементи понякога да губят своя допир с действителността“, отбелязваше единият от критиците — единствената отрицателна забележка, която Тенго прочете. Но тонът и на този критик накрая омекваше: „Чакаме с интерес бъдещите творби на тази млада писателка“. Не, засега вятърът продължаваше да духа в съвсем правилната посока.

* * *

Фука-Ери се обади на Тенго в девет сутринта четири дни преди да излезе „Въздушната какавида“ в твърди корици.

— Стана ли — попита с обичайната си равна интонация, без въпросителен знак.

— Разбира се — отвърна Тенго.

— Свободен ли си днес следобед.

— След четири напълно.

— На последното място — попита Фука-Ери.

— Добре. Ще те чакам в същото кафене в Шинджуку в четири. А, между другото, много хубава си излязла на снимките във вестниците. Онези от пресконференцията.

— Бях със същия пуловер.

— Много ти отива.

— Понеже харесваш формата на бюста ми.

— И така да е. Но по-важното в случая е, че си направила добро впечатление на хората.

От нейния край Фука-Ери млъкна, сякаш бе сложила току-що нещо на полицата и сега го гледаше. Може би размишлява за връзката между формата на гърдите й и създаването на доброто впечатление. Но колкото повече сам разсъждаваше по този въпрос, толкова по-малко намираше Тенго връзка помежду им.

— Четири — каза Фука-Ери и затвори.

* * *

Когато Тенго влезе в обичайното кафене малко преди четири, Фука-Ери вече го чакаше заедно със седналия до нея професор Ебисуно. Той бе в бледосива риза с дълъг ръкав и тъмносив панталон. Както винаги, гърбът му бе идеално изправен. Спокойно можеше да мине за скулптура. Присъствието му все пак изненада Тенго. Ако можеше да вярва на Комацу, той вечно си стоял там горе, в планината.

Тенго седна насреща им и си поръча кафе. Дъждовният сезон още не бе почнал, но времето бе като за посред лято.

Но дори и в тази жега Фука-Ери си пиеше горещото какао. Професор Ебисуно си беше поръчал айскафе, но то си стоеше непокътнато. Ледът бе почнал да се топи и да образува прозрачен слой отгоре.

— Благодаря ти, че дойде — каза Професора.

Тенго получи кафето си и отпи.

Професор Ебисуно говореше бавно, сякаш изпробваше гласа си за пред хората:

— Засега всичко, изглежда, върви по план. Ти наистина допринесе значително към проекта. Огромен принос. Преди всичко, държа да ти благодаря.

— Благодаря ви за топлите думи, но както знаете, в конкретния случай аз официално не съществувам.

— Което не пречи и на официално несъществуващ човек да направи своя принос.

Професор Ебисуно разтърка длани над масата, сякаш ги грееше.

— Няма нужда да скромничиш — каза той. — Независимо от публичната фасада, теб все пак те има. Ако не беше ти, нещата нямаше да стигнат чак дотук, нито щяха да минат толкова гладко. Благодарение на теб „Въздушната какавида“ стана по-хубава, по-задълбочена и по-богата, отколкото можех дори да си представя. Тоя Комацу наистина има око за даровити хора.

Фука-Ери продължаваше да си пие мълчаливо какаото, както коте лочи мляко. Беше по семпла бяла блузка с къс ръкав и доста къса тъмносиня пола. Както винаги, без накити. Докато се привеждаше над чашата, дългата права коса закриваше лицето й.

— Държах да ти кажа всичко това лично, затова се вдигнах да дойда чак дотук — каза професор Ебисуно.

— Нямаше нужда да си правите толкова труд заради мен, Професоре. За мен пренаписването на „Въздушната какавида“ бе едно изключително полезно занимание.

— Което не пречи да ти се благодари като хората.

— Но не е толкова нужно. Ако не възразявате обаче, искам да ви задам едни личен въпрос във връзка с Ери.

— Нямам нищо против, стига да мога да ти отговоря.

— Чудех се дали вие сте всъщност законният й попечител.

— Не, не съм — завъртя глава Професора. — Имам желанието да съм, но както вече ти обясних, не мога да установя никакъв контакт с родителите й. Спрямо нея нямам никакви законни права. Но я прибрах в дома си, когато се яви преди седем години, и оттогава я гледам.

— В такъв случай не би ли било най-естествено да искате присъствието й да се държи в тайна? Едно нейно появяване в светлината на прожекторите би могло да стане повод за куп неприятности. Все пак тя е още непълнолетна.

— Неприятности ли? От какъв род? Например родителите й да заведат дело за попечителство или да я принудят да се върне в комуната ли?

— Нещо такова. Не съм съвсем наясно с вариантите.

— Да, притесненията ти са съвсем оправдани. Същевременно обаче другата страна също не е в състояние да предприеме очебийно действие. Защото, колкото повече Ери става публична фигура, толкова повече ще привлекат общественото внимание, ако се опитат да й направят нещо. А те най-вече не желаят да насочват внимание върху себе си.

— Под „те“, предполагам, че става дума за хората от Сакигаке?

— Точно така — отговори Професора. — За религиозна общност — юридическо лице Сакигаке. Да не забравяме, че съм посветил седем години от живота си на отглеждането на Ери и че тя несъмнено предпочита да продължи да живее у нас. В каквото и положение да се намират родителите й, факт е, че не са проявили и капка интерес към нея в продължение на цели седем години. Нямам никакво намерение да им я предам просто ей така.

Тенго млъкна за миг да подреди мислите си. После каза:

— Значи „Въздушната какавида“ съвсем заслужено е на път да стане бестселър. Ери привлича всеобщо внимание. И това на практика връзва ръцете на Сакигаке. Дотук — ясно. Но как според вас, Професоре, ще се развият нещата оттук нататък?

— Знам точно толкова, колкото и ти — отвърна професор Ебисуно без никаква емоция. — Оттук нататък всички навлизаме в непозната територия. Без карта. Не знаем какво ще ни чака зад следващия ъгъл, докато не свърнем край него. Нямам никаква представа.

— Нямате никаква представа — повтори Тенго.

— Да, колкото и да ти се струва безотговорно, „нямам никаква идея“ резюмира чудесно положението. Хвърляш камък в дълбок вир. Пляс. Звукът е силен и отеква. Но какво ще излезе след това от вира? Не ни остава нищо друго, освен да зяпнем със затаен дъх във вира.

Това наложи някаква временна пауза в разговора им. Всеки един от тримата взе да си представя кръглите вълнички на повърхността на вира. Тенго изчака търпеливо неговите да се успокоят и чак тогава пак отвори уста.

— Както казах още на първата ни среща, замесени сме в нещо като измама, която вероятно би обидила обществото ни като цяло. След време в картината може да влезе и една доста значителна сума пари, а лъжите ще нарастват като снежна топка, докато накрая изтървем напълно контрола си върху ситуацията. А излезе ли веднъж истината наяве, всички ние — включително и Ери — ще пострадаме по един или друг начин и можем да се окажем разорени или най-малкото съсипани в социално отношение. Нима сте съгласен с подобно нещо?

Професор Ебисуно се пипна за рамките на очилата:

— Нямам друг избор, освен да се съглася.

— Но, доколкото разбирам от господин Комацу, възнамерявате да станете представител на фалшивата компания, която той създава във връзка с „Въздушната какавида“, а това ще рече, че ставате пълноценен участник в плана му. С други думи, сам се приближавате към собственото си окалване.

— Напълно възможен краен резултат.

— Доколкото мога да преценя, Професоре, вие притежавате превъзходен интелект, голям практически усет и уникален мироглед. Но въпреки всичко не усещате накъде се движи този план. Твърдите, че не знаете какво ви чака зад следващия ъгъл. Не проумявам: как може човек като вас да поставя себе си в такова несигурно, рисковано положение?

— Като оставя настрана притеснението от величаещата ме твоя оценка „човек като мен“ — каза Професора и си пое дъх, — разбирам какво искаш да кажеш.

За един миг настъпи тишина.

— Никой не знае какво ще стане — намеси се внезапно Фука-Ери. И пак млъкна. Чашата от какаото бе празна.

— Ери е права — отчете Професора. — Никой не може да каже какво ще стане.

— И все пак подозирам, че не сте съвсем без план — подметна Тенго.

— Да, имам някакъв план — каза професор Ебисуно.

— Мога ли да отгатна за какво става дума?

— Разбира се.

— Публикуването на „Въздушната какавида“ може да доведе до разкрития относно случилото се с родителите на Ери. Нали това имате предвид, когато говорите за хвърлянето на камък във вира?

— Горе-долу — призна професор Ебисуно. — Стане ли „Въздушната какавида“ бестселър, медиите ще и налетят като шарани във вир. Ако трябва да съм точен, шумът вече се вдигна. След пресконференцията заваляха искания за интервюта от списания и телевизии. Аз отказвам наред, естествено, но с приближаването на датата, на която книгата ще излезе, ще става все по-напечено. Запънем ли се да не даваме интервюта, ще използват всичко, което имат на разположение, за да разчоплят миналото на Ери. И рано или късно всичко ще изскочи наяве: кои са родителите й, къде и как са я отгледали, кой се грижи сега за нея. А от всичко това стават чудесни новини.

Аз самият не търся в това нито радост, нито пари. Предпочитам да си живея тихо и кротко в планината и не желая да се намесвам в нищо, което би привлякло общественото внимание. По-скоро се надявам да пренасоча медийното внимание към родителите на Ери. Къде са в момента? С какво се занимават? Другояче казано, искам медиите да направят за мен онова, което полицията не може или не иска да направи. И се надявам, ако всичко върви добре, да се възползвам от хода на събитията, за да ги освободя и тях двамата. При всяко положение Фукада и жена му са от огромно значение за мен… и за Ери, разбира се. Не мога да ги оставя така, в неизвестност.

— Добре, но ако приемем, че съпрузите Фукада са там, какво може да е наложило да ги държат против волята им цели седем години? Не е ден, не са два!

— И аз знам точно толкова, колкото и ти. Мога само да гадая — отвърна професор Ебисуно. — Както ти споменах миналия път, по повод престрелката с Акебоно полицията проведе обиск на Сакигаке, но не установи нищо друго освен абсолютната липса на връзка между Сакигаке и инцидента. Оттогава Сакигаке постоянно укрепва позицията си на религиозна организация. Всъщност, не. Какви ги приказвам! Не „постоянно“ е думата; в действителност то стана изведнъж. Но така или иначе, външните хора изобщо не разбраха какво се случва вътре. Убеден съм, че и ти нямаш никаква представа.

— Абсолютно — съгласи се Тенго. — Телевизия не гледам, а вестници почти не чета. Така че не бива да съдите по мен какво мислят хората поначало.

— Не, не става дума за това, че ти нищо не знаеш за тях. Те умишлено поддържат възможно най-нисък информационен профил. Друга секта би прибягнала към какви ли не циркове да привлече нови последователи, но не и Сакигаке. Те нямат за цел да увеличават броя на последователите си. На тях им трябват здрави, млади вярващи, силно мотивирани и притежаващи умения в разни професионални области. Затова и не се напъват да привличат хора. И не приемат всички желаещи. Новодошлите се подлагат на интервю и не всеки бива допуснат. В други случаи пък полагат специални усилия да привлекат човек с определени необходими им способности. И какво се получава в крайна сметка? Една войнстваща елитарна религиозна организация.

— Основаваща се на каква доктрина?

— Подозирам, че нямат определен сбор от свещени писания. Или, ако го имат, то той е съвсем еклектично съставен. Най-общо казано, групата следва някаква тайнствена форма на будизма, но ежедневието им е основано не толкова върху някоя конкретна доктрина, колкото върху труда и аскетизма — и то доста строг аскетизъм. Мълвата за тях се разпространява из цялата страна и привлича разни младежи, примамени точно от този вид духовен живот. Групата е изключително сплотена и вманиачена на тема секретност.

— Имат ли си духовен водач, гуру?

— На пръв поглед — не. Отричат всякакъв култ към личността и практикуват колективно ръководство, но никак не е ясно какво точно става при тях. Полагам всички усилия да се добера до някакви сведения, но много малко информация се процежда навън. Само едно мога да кажа със сигурност: организацията се разраства постоянно и, изглежда, има сериозни източници на средства. Притежаваните от Сакигаке земи стават все повече, не спира да се увеличава и оборудването им. А същевременно и стената около комуната стана далеч по-здрава.

— Но по някое време се изгубва името на Фукада — първоначалния предводител на Сакигаке.

— Точно така. И точно това е необичайното. Онова, което чувам, ни най-малко не ми звучи убедително. — Професор Ебисуно хвърли поглед на Фука-Ери, после пак се обърна към Тенго: — Тук се крие някаква фундаментална тайна. Сигурен съм, че в определен момент в организацията на Сакигаке е станала някаква реконструкция. Каква по-точно, не мога да знам. Но вследствие на това Сакигаке сменя основната си насоченост от земеделска комуна към религиозна секта. Подозирам, че това е било съпроводено от нещо като преврат, в който се с изгубил Фукада. Както вече споменах, у него нямаше и най-малкия религиозен уклон. И сигурно не е пожалил до последна капка усилията си да пресече подобно развитие. Но вероятно точно тогава е загубил битката за лидерство в Сакигаке.

Тенго обмисли за секунда чутото:

— Разбирам какво ми говорите, но дори да сте прав, това не е ли нещо, което са можели да разрешат, като чисто и просто изхвърлят Фукада от Сакигаке? Нали преди това Акебоно се отделя от Сакигаке съвсем мирно и тихо? За какво им е било да го заключват под стража?

— Има резон в това, което казваш. При нормални обстоятелства е нямало да им е нужно да го държат под ключ. Но дотогава Фукада сигурно вече е бил наясно с много от тайните на Сакигаке, които в никакъв случай не е бивало да стигнат до ушите на обществото. Така че да го изхвърлят, явно не вървяло. Бидейки първоосновател на комуната, Фукада на практика я ръководеше в продължение на доста години и сто на сто е бил свидетел на всичко, което е ставало вътре. Явно е знаел прекалено много. Да не говорим, че освен това беше и широко известен в обществото. Не е можело членовете на Сакигаке просто да пуснат Фукада и жена му, след като те са поискали да напуснат групата.

— И вие затова се мъчите да разрешите патовата ситуация с непреки средства, така ли? И се стремите да възбудите обществения интерес, като осигурите сензационен писателски дебют на Ери и положение на бестселър на „Въздушната какавида“?

— Седем години са наистина много дълъг срок, но всичките ми опити бяха безуспешни. Ако сега не предприема тази драстична стъпка, загадката може да си остане завинаги неразгадана.

— Тоест Ери за вас е стръвта, с която гледате да примамите из шубраците големия тигър?

— Никой не знае какво точно ще изскочи от храсталака. И не е задължително да е тигър.

— Но имам чувството, че очаквате да се случи някакво насилие. Не съм ли прав?

— Да. Такава възможност наистина съществува — призна замислен Професора. — Сам знаеш, че всичко е възможно в една хомогенна изолирана система.

Последва потискащо мълчание, посред което Фука-Ери се обади:

— Стана, защото дойдоха човечетата — каза тихо.

Тенго я погледна, както беше седнала до Професора. Както обикновено, лицето й беше абсолютно безизразно.

— Какво искаш да кажеш? Че нещо се е променило в Сакигаке заради появата на човечетата ли? — попита Тенго.

Тя не отговори. Само пръстите й се заиграха с горното копче на блузата й.

Тогава проговори професор Ебисуно, поемайки сякаш оттам, откъдето бе спряла Ери.

— Нямам представа кои са тези човечета, а и самата Ери или не знае, или не иска да ги опише с думи. Но лично на мен ми е повече от ясно, че човечетата са изиграли определена роля във внезапната драстична промяна на Сакигаке от земеделска комуна в религиозна секта.

— Или те, или нещо „човеческо“ — допълни Тенго.

— И това е възможно — каза Професора. — И аз самият не мога да кажа дали се е дължало на самите човечета, или на нещо „човеческо“. Мога единствено да заключа, че като въвежда човечетата в своята „Въздушна какавида“, Ери го прави с цел да ни съобщи нещо важно.

Професора остана загледан задълго в ръцете си, после вдигна глава и рече:

— Както сигурно ти е известно, в романа си „1984“ Джордж Оруел въвежда диктатора Големия брат. Книгата, разбира се, е алегория, визираща сталинизма. Оттогава названието Големия брат поема ролята на социална икона. И това е най-голямото постижение на Оруел. Днес обаче, през реалната 1984 година, Големия брат е прекалено известен, а и много лесно разпознаваем. Яви ли се пред нас сега, веднага ще го посочим с пръст и ще викнем. „Пазете се! Този е Големия брат!“. В днешната наша действителност вече няма място за Големия брат. Вместо него на сцената излизат така наречените човечета. Интересен словесен контраст, не мислиш ли?

И Професора изгледа Тенго с нещо като усмивка.

— Човечетата са едно невидимо присъствие. Не се знае дали са добри, или лоши, дали са материални, или не. Но, изглежда, много упорито подкопават положението ни. — Професора направи пауза, после продължи: — Няма да се учудя, ако преди да разберем какво е станало с Фукада и със съпругата му или какво й се е случило на Ери, се наложи да проумеем какви са тези човечета.

— Значи ли това, че всъщност се мъчите да предизвикате излизането на човечетата на открито? — заинтересува се Тенго.

— Поначало не съм убеден доколко е възможно да се примами на открито нещо, за което не се знае дори дали е веществено, или не — каза Професора с все още играеща върху устните му усмивка. — Много по-реалистично ще е да се прицелим в „големия тигър“, за който спомена преди малко, не мислиш ли?

— И в единия, и в другия случай Ери си остава в ролята на примамка.

— Не, примамка не е най-точната дума. Тя всъщност създава водовъртеж — струва ми се, че този израз е по-близко до истината. Постепенно и онези, които са по периферията на водовъртежа, също ще започнат да се въртят. И точно това чакам да видя.

Професора завъртя бавно пръст във въздуха. После продължи:

— В самия център на водовъртежа е Ери. А когато си в центъра му, не е нужно да се движиш. Голямото въртене се пада на онези, които са по края.

Тенго слушаше мълчаливо.

— И ако ми позволиш да се възползвам от твоята смущаваща метафора, ние всички, не само Ери, вероятно ще служим за примамка. — Професора изгледа Тенго през присвитите си очи. — Включително и ти.

— Но уговорката ни нали беше само да пренапиша „Въздушната какавида“? Нямаше да съм нищо повече от най-обикновен наемен работник, техник. От самото начало господин Комацу точно с тези думи го описа.

— Разбирам.

— Но, изглежда, нещата са се попроменили в движение — каза Тенго. — Нима това означава, че сте променили първоначалния си план, Професоре?

— Не, аз поне не виждам нещата по този начин. Господин Комацу си има своите намерения, аз — моите. В момента те просто споделят една обща посока.

— Значи, планът протича така, сякаш вие двамата сте просто случайни спътници.

— И така би могло да се каже.

— Двама души с различни крайни точки на пътуването яздят един и същ кон. Маршрутите им съвпадат до определен момент, но нито един от двамата не знае какво ще се случи оттам нататък.

— Прекрасно казано. Личи си, че си истински писател.

— Не бих описал перспективите ни като особено светли — въздъхна Тенго. — Но вече няма връщане назад, нали?

— Дори да се обърнем, вероятно никога няма да се върнем там, откъдето сме тръгнали — каза Професора.

С това разговорът им приключи. На Тенго не му идваше наум нищо друго, което да каже.

* * *

Пръв от кафенето си тръгна професор Ебисуно. Трябвало да се отбие при някого в квартала. Фука-Ери остана. Седнали един срещу друг, Тенго и Фука-Ери известно време мълчаха.

— Гладна ли си? — попита я Тенго.

— Не съвсем — отвърна Фука-Ери.

Кафенето се пълнеше с хора. Тръгнаха си заедно без никаква предварителна уговорка. Известно време се скитаха безцелно по улиците на Шинджуку. Наближаваше шест и народът масово бързаше за гарата, но небето продължаваше да е светло. Градът бе обвит в лятна слънчева светлина, която след осветлението в подземното кафене им се струваше странна и изкуствена.

— Къде ще ходиш оттук? — попита Тенго.

— Не съм решила още — отвърна Фука-Ери.

— Може ли да те изпратя до вас? До квартирата ти в Шинаномачи, имам предвид. Предполагам, че там ще преспиш.

— Няма да ходя там — каза Фука-Ери.

— Защо?

Не му отговори.

— Искаш да кажеш, че нещо те възпира да отидеш там, така ли?

Фука-Ери кимна, без нищо да каже.

Тенго понечи да я попита кое по-точно я възпира да отиде там, но нещо му подсказа, че няма да получи откровен отговор.

— Значи ще се прибираш при Професора?

— Футаматао е прекалено далече.

— Нещо друго ли имаш предвид?

— Ще преспя при теб — каза Фука-Ери.

— Това… може би… не е… особено… разумно — рече Тенго. Квартирата ми е тясна, живея сам, а съм сигурен, че и Професора не би разрешил.

— Професора няма да има нищо против — каза Фука-Ери с нещо като леко свиване на раменете. — И аз няма да имам нищо против.

— Но представи си, че аз имам — рече Тенго.

— Защо.

— Ами… — понечи да каже Тенго, но думите отказаха да излизат. Всъщност не бе и сигурен какво точно иска да й каже. Често му се случваше, когато разговаряше с Фука-Ери. Губеше за миг дирята на мисълта си. Все едно вятър отвяваше листата на партитурата му.

Фука-Ери се пресегна и хвана нежно лявата му ръка със своята дясна, като да го успокои.

— Ти не разбираш — каза му.

— Кое не разбирам?

— Ние сме едно.

— Ние сме едно ли? — попита шокираният Тенго.

— Написахме заедно книгата.

Тенго усети натиска на пръстите й върху дланта си. Не беше силен, но пък бе равномерен и неотслабващ.

— Вярно. Заедно написахме „Въздушната какавида“. И когато ни заръфа тигърът, заедно ще ни изяде.

— Няма да излезе тигър — обяви Фука-Ери с необичайно мрачен глас.

— Чудесно! — рече Тенго, макар вестта да не го зарадва особено. Добре де: като няма да излиза тигър, какво ли ще излезе?

Застанаха пред билетните автомати на Шинджуку. Фука-Ери вдигна поглед към очите му, без да изпуска ръката му. Народ се точеше и от двете им страни.

— Окей, щом си решила да преспиш при мен, заповядай — предаде се Тенго. — Ще спя на дивана.

— Благодаря — каза Фука-Ери.

Тенго изведнъж осъзна, че за пръв път чува от Фука-Ери нещо, което можеше да се нарече израз на учтивост. Е, може и да не беше за пръв път, но и не се сещаше кога друг път му се е случвало.

Деветнадесета глава

(Аомаме): Споделящи си тайни жени

Човечетата ли? — попита спокойно Аомаме, без да откъсва поглед от момичето. — Разкажи ни за тези човечета, ако обичаш.

Но след като произнесе малкото на брой думи, Цубаса пак стисна уста. Както и преди, очите й бяха загубили дълбочината си, сякаш усилието да говори бе изцедило повечето й енергия.

— Ти познаваш ли ги? — попита Аомаме.

И пак никакъв отговор.

— Тя и преди изговори тези думи няколко пъти — рече вдовицата. — Човечетата. Не знам какво има предвид.

В думите се съдържаше нещо злокобно, някакъв неясен обертон, който прозвуча на Аомаме като далечна гръмотевица.

— Възможно ли е именно тези човечета да са я увредили? — попита Аомаме.

— Не знам — поклати глава вдовицата. — Но които и да са човечетата явно изпълняват някаква много важна роля в живота й.

Положило успоредно двете си ръце върху масата момичето седеше абсолютно неподвижно, с втренчени в една точка в пространството непрозрачни очи.

— Какво ли е преживяла, горката? — попита Аомаме.

Вдовицата отвърна безизразно:

— Налице са видими признаци на изнасилване. Многократно изнасилване. Ужасни разкъсвания по външните лабии на вагината и увреждане на матката. В тясната й матка все още недоразвита, е проникнал едрият орган на зрял мъж и, общо взето, е разрушил онази част, в която би се захванала оплодената яйцеклетка. Според лекаря надали някога ще може да забременее.

Вдовицата като че умишлено обсъждаше тези графични подробности в присъствието на момичето. Цубаса слушаше, без нищо да каже и без видима промяна в изражението на лицето й. От време на време устата й помръдваше леко, но без да издава звук. Човек можеше да си помисли, че слуша само от учтивост разговор, отнасящ се за някакъв далечен човек.

— Но това не е всичко — продължи тихо вдовицата. — Дори и да възстановят по оперативен път функцията на матката й, момичето вероятно няма да иска с никого да прави секс. Едно причинило подобни увреждания проникване няма начин да не е било придружено от страхотни болки, а това й се е случвало многократно. Споменът за тези болки не може просто да изчезне. Нали ме разбираш?

Аомаме кимна. Стискаше здраво сплетените си пръсти над коленете си.

— Казано с други думи, яйцата, които пази в себе си, няма къде да отидат. Те — вдовицата хвърли бърз поглед на Цубаса, после продължи: — … вече са направени безплодни.

Аомаме не можеше да прецени доколко Цубаса разбира казаното. Каквото и да възприемаше умът й, емоциите й, изглежда, бяха другаде. Или поне не бяха тук. Сърцето й сякаш бе затворено в малка тъмна стая със заключена врата — стая, която се намира другаде.

— Не твърдя, че единствената житейска роля на жената е да ражда деца — продължи вдовицата. — Всеки индивид е свободен да избира сам какъв живот ще живее. Но просто недопустимо е да ограбиш една жена от естественото й женско право, преди да е имала възможността да го упражни.

Аомаме кимна безмълвно.

— Разбира се, че е недопустимо — повтори вдовицата. Аомаме усети лек трепет в гласа й. Явно й беше трудно да контролира емоциите си. — Това дете е избягало сам-самичко отнякъде. Откъде и как е успяло, и аз не знам. Но е нямало къде другаде да се скрие освен тук. Никъде другаде не е намерило сигурност.

— Къде са родителите й?

Вдовицата се смръщи и потропа с маникюр по масата.

— Знаем къде са родителите й. Но именно те са хората, които са позволили този ужас да се случи. Точно от тях е избягала.

— Искате да кажете, че родителите не са имали нищо против това дъщеря им да бъде изнасилвана?

— Не само са нямали нищо против. Буквално са го насърчавали.

— Но как може някой…? — Аомаме не намираше думи да продължи.

— Знам, ужасно е — поклати глава вдовицата. — Подобни неща не бива да се допускат. Но случаят е особено труден. Не става дума за обикновено домашно насилие. Докторът смята, че трябвало да подадем оплакване в полицията, но аз го помолих да не го прави. И понеже е стар приятел, успях да го убедя да изчака.

— Но как така не желаете да се оплачете в полицията? — недоумяваше Аомаме.

— Детето очевидно е жертва на жесток, нехуманен акт. На гнусно престъпление, което обществото би трябвало жестоко да накаже — рече вдовицата. Но дори да подадем оплакване в полицията, какво смяташ, че ще направят те? Както виждаш, детето едва говори. Не може изобщо да обясни какво му се е случило и какво са му сторили. А и да успее, как можем да го докажем? Предадем ли я на полицията, току-виж я върнали на родителите й. Няма къде другаде да я пратят, а и те притежават родителските права. Но щом се върне при тях, вероятно ще й се случи същото, както преди. В никакъв случай не бива да допуснем това.

Аомаме кимна.

— Лично аз ще се заема с отглеждането й — обяви вдовицата. — Никъде няма да я пращам. Не ме интересува кой ще я търси — дали родители, или някой друг, — никъде няма да я пусна. Ще я скрия някъде и ще й осигуря необходимото възпитание.

Аомаме поседя известно време, като гледаше ту вдовицата, ту момичето.

— А може ли да се разбере кой е мъжът, извършил това сексуално насилие върху момичето? И изобщо за един мъж ли става дума? — попита Аомаме.

— Само един е бил. И знаем кой е — отвърна вдовицата. — Той умее да упражнява пряко влиянието си върху хората. Родителите на момичето и до ден-днешен си остават под контрола му. Изпълняват безпрекословно всичките му заповеди. Лишили са се от свой собствен характер, воля или преценка. Възприемат всяка негова дума за абсолютна истина. И когато им каже да му дадат дъщеря си, не могат да му откажат. Напротив, с най-голямо желание му я предават, независимо че им е ясно какво я очаква.

На Аомаме й трябваше известно време да проумее думите на вдовицата. После се зае да осмисли проблема и да подреди мислите си.

— За някаква специална група ли става дума?

— Да, за специална група, която се ръководи от болен, тесногръд дух.

— Култ, искате да кажете? — попита Аомаме.

— Да — кимна вдовицата, един изключително жесток и опасен култ.

Ама, разбира се. Какво друго може да е освен култ! Хора, които изпълняват всякакви заповеди. Хора без собствен характер или преценка. И мен можеше да ме сполети същото, рече си Аомаме и прехапа устна.

Членовете на „Обществото на свидетелите“, естествено, не участваха в изнасилвания. В нейния конкретен случай не се бе стигало дори до сексуална заплаха. „Братята и сестрите“ около нея бяха все благовъзпитани, искрени хора. Отнасяха се сериозно към вярата си и почитаха доктрините, та дори и живота си залагаха заради тях. Но добрият подтик невинаги води до добър резултат. А и обект на изнасилване може да не е само тялото. Невинаги насилието е видимо и не е задължително всяка рана да кърви.

Затова Цубаса напомни на Аомаме собственото й детство. Тогава се измъкнах благодарение на своята воля. Но когато те наранят до такава степен като това момиче, може и да не ти стигнат силите да се върнеш. И да успееш да възвърнеш сърцето си в нормалното му състояние. Мисълта буквално прободе Аомаме в сърцето. Бе открила в Цубаса себе си — каквато е можело да стане.

— Длъжна съм да ти призная нещо — каза тихо вдовицата на Аомаме. — Вече мога да ти го кажа. Знам, че извърших акт на тотално незачитане, но си позволих да проуча миналото ти.

Изреченото върна Аомаме в настоящето. Изгледа вдовицата.

— Направих го още след първото ти посещение у дома и тогавашния ни разговор. Надявам се да ми простиш.

— Но като се има предвид положението ви, това е напълно естествено — каза Аомаме. — Все пак вършим нещо, което никак не е обичайно.

— Точно така. Вървим по един крайно тънък, деликатен ръб. И сме длъжни да си имаме взаимно доверие. Но който и да е човекът срещу теб, не можеш да му се довериш, ако не знаеш онова, което ти е необходимо да знаеш. Така че поръчах да се разровят във всичко — от сегашно време до самата ти поява на този свят. Разбира се, по-точно би било да кажа „почти всичко“. Никога не можеш да научиш абсолютно всичко за другия. Надали и Бог би успял.

— Нито дяволът — добави Аомаме.

— Нито дяволът — повтори вдовицата с лека усмивка. — Знам, че от култа са ти останали душевни рани още от детинство. Че родителите ти са били — и сега са — пламенни последователи на „Обществото на свидетелите“ и че никога няма да ти простят това, че си зарязала вярата. И че до ден-днешен носиш у себе си тази болка.

Аомаме безмълвно кимна.

— Да ти кажа честно, според мен „Обществото на свидетелите“ не е истинска религия. Добре, че не си се наранила или разболяла навремето и не ти се е налагала операция — можело е още тогава да си умреш. Религия, която отрича животоспасяващата хирургическа намеса само защото противоречала на буквалното библейско слово, не може да е нищо друго освен култ. Който минава границата с тази си злоупотреба с догмата.

Аомаме кимна. Първото нещо, което набиват в главите на „Свидетелите“ от деца, е отрицанието на кръвопреливането. Втълпява им се, че е по-добре да умреш и да отидеш в рая с непокътнато тяло и душа, отколкото да ти прелеят кръв противно на божиите повели и да отидеш в ада. Че място за компромис няма. Пред себе си имаш само два пътя: към ада или към рая. А децата не притежават критични способности. И няма как да преценят дали дадена доктрина е правилна — било то като широко възприета от обществото идея или като научна концепция. Могат единствено да вярват в онова, което им е втълпено от родителите им. И на мен ако ми се беше случило да се нуждая от кръвопреливане, докато бях малка, сто на сто щях да изпълня заповедите на родителите си, щях да откажа кръвопреливането и да умра. С надеждата това да ме изпрати в рая или кой знае къде.

— Култът, за който говорите, известен ли е? — попита Аомаме.

— Няма начин да не си го чула. Казва се Сакигаке. По едно време всеки ден го споменаваха по вестниците.

Аомаме нямаше никакъв спомен за името Сакигаке, но предпочете да не го признава, а само кимна неопределено на вдовицата. Реши, че е по-добре да остави нещата такива, каквито са; да отчете, че вече не живее в 1984-та, а в променения свят на 1Q84-та. Това засега си оставаше хипотеза, но хипотеза, която с всеки изминал ден ставаше все по-реална. И в този нов свят съществуваха големи количества напълно неизвестна й информация. Просто трябваше да се ослушва по-внимателно.

— Сакигаке започва като малка земеделска комуна, управлявана от ядро избягали от града привърженици на „новата левица“, но в един момент става внезапна смяна на посоката и комуната се превръща в секта. Все още не е ясно точно как и защо е станало това. — Вдовицата пое дъх и продължи: — На малцина е известен фактът, че групата си има свой гуру, когото наричат Вожда. Приписват му особени сили, с които лекувал сериозни заболявания, предсказвал бъдещето, причинявал свръхестествени явления и тям подобни. Убедена съм, че става дума за сложни заблуди, но май именно те привличат хората към него.

— Какви свръхестествени явления?

Красиво оформените вежди на вдовицата се сключиха:

— Нямам конкретна информация в това отношение. Нито пък съм проявявала и най-малък интерес към окултното. Човечеството открай време повтаря едни и същи измами, едни и същи трикове, които, макар и разкрити, продължават да намират наивници. И това се дължи на факта, че повечето хора вярват не толкова в истината, колкото в онова, което им се ще да е истина. Колкото и да отварят очи, нищо не съумяват да видят. Да ги излъжеш е толкова лесно, колкото да извиеш ръката на бебе.

— Сакигаке — опита се да каже името Аомаме.

Какво означаваше тази дума? Предшественик? Предтеча? Първопроходник? Май повече подхожда за име на някой японски суперекспрес, отколкото на секта.

Цубаса сведе само за миг поглед, след като чу „Сакигаке“, сякаш реагира на някакъв скрит в думата специален звук. Когато пак ги вдигна, очите й си бяха възвърнали своята безизразност, все едно нещо в нея се беше завихрило и мигновено утихнало.

— Именно гуруто на Сакигаке е онзи, който е изнасилвал Цубаса — каза вдовицата. — Правил го под претекст, че й носи духовно осъзнаване. На родителите обяснил, че ритуалът трябвало да се извърши преди първото кръвотечение на момичето. Само докато било неомърсено, момичето можело да получи чисто духовно осъзнаване. За да стигнело до по-висше духовно ниво, трябвало да изживее ужасната болка на ритуала. Родителите приели с пълно доверие думите му. Просто да не повярваш колко прости може да са понякога хората. А и Цубаса не е единствената. Според разузнаването ни на същия ритуал били подлагани и други момичета от култа. Този гуру е някакъв изрод с перверзни сексуални предпочитания. Това е несъмнено. А организацията и доктрините й не са нищо друго освен удобна маскировка за прикриване на личната му похот.

— Този гуру няма ли си име?

— За съжаление още не го знаем. Викат му Вожда. Нито знаем що за човек е, нито как изглежда, нито какво минало има. Колкото и да ровим, не успяваме да се доберем до нужната ни информация. Блокирали са я напълно. Затворил се е в командния пункт на култа в планините на Яманаши и почти никога не се появява публично. Дори броят на членовете на култа, които могат да го виждат, е крайно ограничен. Говори се, че седял постоянно на тъмно и медитирал.

— Нима ще го оставим да действа безнаказано?

Вдовицата хвърли поглед на Цубаса и бавно кимна.

— Не можем да позволим жертвите му да се увеличават, нали?

— С други думи, следва да предприемем нещо.

Вдовицата се пресегна, положи длан върху ръката на Цубаса и използва създалия се миг тишина да събере мислите си:

— Точно така.

— Значи, доказано е, че той продължава да извършва тези свои перверзии? — попита Аомаме.

— Имаме доказателства, че системно изнасилва момичета.

— Ако това е вярно, непростимо е — промълви Аомаме. — И сте права, че не бива да допуснем да има повече жертви.

В ума на вдовицата, изглежда, се преплитаха и бореха една с друга няколко различни мисли. Накрая тя рече:

— Длъжни сме да проучим така наречения Вожд докрай. Да изключим всякакви съвпадения. Все пак става дума за съдбата на един човешки живот.

— Казвате, че той не се появявал публично?

— Точно така. И вероятно около него съществува непробиваема система за сигурност.

Аомаме присви очи и си представи специално изработения ледокоп със заострения му връх на дъното на чекмеджето на тоалетката:

— Доста трудна задача.

— Необичайно трудна — потвърди вдовицата. Пусна ръката на Цубаса и с върха на средния пръст притисна веждата си — много рядък жест, но верен признак, че е изчерпала идеите си.

— Реално погледнато — каза Аомаме, — почти невъзможно ще ми е да отида сама в планините на Яманаши, да се промъкна в този силно охраняван култ, да ликвидирам Вожда и да се измъкна, без да ме усетят. Такива работи стават само във филмите за нинджа, но…

— Ни най-малко не очаквам подобно нещо от теб, разбира се — каза сериозно вдовицата, преди да се усети, че последната забележка на Аомаме бе направена на шега. — Изключено е — добави с тъжна усмивка.

— Друго обаче ме тревожи — продължи Аомаме, вперила поглед в очите на вдовицата. — Тези човечета. Кои или какво представляват те? Какво са сторили на Цубаса? Трябва да ги проучим по-подробно.

Все още с пръст върху веждата, вдовицата отвърна:

— И мен ме притесняват. Цубаса поначало почти не говори, но както вече сама чу, все повтаря за човечетата. Явно играят някаква важна роля в живота й, но тя отказва да ни даде и най-малкото сведение за тях. Щом стане дума за човечетата, млъква. Дай ми известно време все пак. И този въпрос ще го проуча.

— Имате ли представа откъде можем да научим повече за Сакигаке?

— Няма на този свят нещо, което да не се купува с достатъчно пари — усмихна й се мило вдовицата. — А аз съм готова да платя куп пари — особено по този въпрос. Може и да не стане бързо, но неминуемо ще се сдобием с нужната ни информация.

И все пак има неща, които не се купуват, независимо колко пари плащаш, рече си Аомаме. Като луната например.

— Вие наистина ли възнамерявате сама да отгледате Цубаса? — смени темата Аомаме.

— Разбира се. Вече съм го решила. Ще я осиновя по законен път.

— Предполагам, известно ви е, че формалностите няма да се уредят лесно, особено в конкретната ситуация.

— И съм се подготвила — рече вдовицата. — Ще използвам всичко, с което разполагам, ще направя всичко възможно. Никому няма да я отстъпя.

Гласът на вдовицата трепереше. За пръв път издаваше подобни чувства и Аомаме направо се притесни, а вдовицата, изглежда, го долови в изражението й.

— Никому не съм го споменавала досега — каза вдовицата със снишен глас, сякаш се готвеше да сподели отдавна таена истина. — Избягвах да говоря на тази тема, тъй като е изключително болезнена. Истината е, че когато дъщеря ми се самоуби, беше бременна. В шестия месец. Вероятно не е желаела да роди момченцето в утробата си. Затова го е взела със себе си, когато е сложила край на живота си. Ако го беше родила, то щеше сега да е на годините на Цубаса. Така че изгубих два живота едновременно.

— Безкрайно съжалявам — каза Аомаме.

— Но не бива да се притесняваш. Не позволявам на подобни лични проблеми да замъгляват преценките ми. Няма да те изложа на ненужна опасност. И ти си ми скъпа дъщеря. Вече сме част от едно и също семейство.

Аомаме кимна, без да каже нищо.

— Свързва ни нещо по-силно и от кръвната връзка — промълви вдовицата.

Аомаме пак кимна.

— Каквото и да ни коства, длъжни сме да ликвидираме този човек — рече вдовицата така, сякаш се мъчеше сама да убеди себе си. После погледна Аомаме: — Трябва да го преместим в друг свят при първа възможност, преди да е навредил другиму.

Аомаме погледна седналата насреща й Цубаса. Очите на момичето не бяха фокусирани в нищо. Просто гледаха в някаква въображаема точка в пространството. На Аомаме й се стори, че има пред себе си празната черупка на цикада.

— Но в същото време не бива да избързваме — рече вдовицата. — Трябва да сме изключително внимателни и търпеливи.

* * *

Аомаме излезе от приюта, като остави зад себе си в апартамента вдовицата и момичето Цубаса. Вдовицата каза, че щяла да остане да приспи Цубаса. Четирите жени в гостната на първия етаж се бяха скупчили около кръгла маса и оживено си шепнеха. Сцената й се стори някак си нереална. Жените като да бяха част от въображаема картина, евентуално озаглавена „Споделящи си тайни жени“. Докато минаваше покрай тях, композицията на картината си остана непроменена.

Веднъж излязла навън, Аомаме приклекна да погали немската овчарка. Тя весело размаха опашка. При всяка своя среща с куче Аомаме не можеше да се начуди как може кучетата да изпитват такава безусловна радост. Никога през живота си не бе имала домашен любимец — нито куче, нито коте, нито птиче. Дори цвете в саксия не си беше купувала. Изведнъж й хрумна да погледне небето, покрито от безличен сив пласт облаци, които напомняха за приближаването на дъждовния сезон. Луната не се виждаше. Нощта беше тиха и безветрена. През облаците се процеждаше единствено слаба лунна светлина, но нямаше начин да види колко са луните.

На път към метрото Аомаме не преставаше да си мисли за странността на този свят. Ако приемем думите на вдовицата, че не сме нищо друго освен преносители на гени, защо толкова много от нас водят такъв странно оформен живот? Нима не бихме изпълнили основната си генетична задача — да пренасяме ДНК, — ако живеем по-просто, ако не обременяваме умовете си с излишни мисли и се посветим изцяло на опазването на живота и размножаването си? Каква полза могат да имат гените, ако водим някакъв сложно усукан, да не кажем ексцентричен живот?

Мъж, намиращ удоволствие в изнасилването на момиченца, които още са без менструация; мощен мускулест гей бодигард; хора, които избират смъртта пред кръвопреливането; бременна в шестия месец жена, самоубила се с хапчета приспивателно; жена, която убива проблематични мъже с остра игла в тила; мъже, които мразят жените; жени, които мразят мъжете — каква полза могат да имат гените от всички тях? Нима гените възприемат подобни деформирани епизоди като колоритно забавление, или използват тези епизоди в името на някаква по-висша цел?

Нямаше отговор на всички тези въпроси. Знаеше единствено, че вече е прекалено късно да си избира друг живот. Не ми остава нищо друго, освен да живея този, който имам. Колкото и странен и изкривен да е, за мен, носителката на гени, друг няма.

Желая само щастие на вдовицата и на Цубаса, мислеше си, докато вървеше. Ако трябва, ще пожертвам собствения си живот в името на това тяхно истинско щастие. Пред мен надали има някакво бъдеще. Но не мога искрено да повярвам, че на тях двете им предстои да водят някакъв спокоен, благополучен живот — та дори и най-обикновен да е. И трите сме горе-долу в едно и също положение. Всяка от нас е понесла тежкото си бреме. И както каза вдовицата, сега сме едно семейство — но разширено семейство, участващо в една безкрайна битка, обединено от дълбоки душевни рани, всяка една от трите ни таяща своя неопределена загуба.

Докато тези мисли я занимаваха, Аомаме усети в себе си мощно желание за мъжка плът. Защо пък точно в този момент ми се прищя мъж? Въпросът не я оставяше на мира, а не успяваше да прецени дали внезапно избуялото сексуално желание е причинено от психическото напрежение, дали е естествен повик на складираните у нея яйцеклетки, или е просто плод на изкривените машинации на собствените й гени. Явно желанието й бе дълбоко вкоренено — или, както обичаше да се изразява Аюми, „Ебе ми се, та ми се реве“. И какво ще правя сега, запита се Аомаме. Дали да не отида в някой от обичайните барове и да си намеря подходящ мъж? Ропонги е само на една спирка с метрото. Но реши, че е прекалено уморена. Пък и не беше облечена като за свалка: никакъв грим, само маратонки и найлонов сак. Или да взема да се прибера, да си отворя едно червено вино, да мастурбирам и да заспя? Точно това и ще направя. И стига съм мислила за тая луна.

* * *

Един-единствен поглед обаче й бе достатъчен, за да констатира, че седналият насреща й в метрото от Хироо за Джиюгаока мъж е тъкмо нейният тип — около четиридесет и пет годишен, с овално лице и оредяваща отпред коса. Нелоша форма на главата. Здравословен вид. Слаб, със стилни черни рамки на очилата. Облечен с вкус: леко памучно спортно сако, бяло поло, кожено дипломатическо куфарче в скута. Кафяви обувки. Явно сарариман[40], но не в някоя закостеняла корпорация. По-скоро редактор в издателство, архитект в малка фирма или работещ в компания за конфекция. Зачел се бе дълбоко в някакво джобно издание, чието заглавие не се виждаше от хартиената обложка на книжарницата.

Прищя й се да отиде някъде с него и да се отдаде на буен секс. Представи си как гали щръкналия му пенис. Идеше й да го стисне толкова силно, че почти да спре притока му на кръв. А с другата ръка ще го гали нежно по тестисите. Събраните в скута й ръце взеха да потреперват. Взе да отваря и стиска несъзнателно пръстите си. Раменете й се вдигаха и спадаха с всяко вдишване и издишване. Бавно прокара върха на езика по устните си.

Спирката й обаче наближаваше. Нямаше как да не слезе на Джиюгаока. Нямаше и представа докъде ще пътува онзи, без да съзнава, че е обект на сексуалните й фантазии. Човекът просто си седеше, четеше си книжката и пет пари не даваше за това що за жена имаше насреща си. На излизане от вагона й идеше да разкъса на парченца четивото му, но, естествено, успя да се удържи.

* * *

В един след полунощ Аомаме вече спеше, навестена от силно сексуален сън. Гърдите й в съня бяха едри и красиви, като два грейпфрута. Зърната им бяха твърди и набъбнали. Притискаше ги о долната половина на мъж. Дрехите й лежаха захвърлени в нозете й. Аомаме спеше с широко разтворени крака. И тъй като спеше, нямаше начин да види, че в небето висяха редом две луни. Голямата луна, която си беше там открай време, и една нова, по-малка луна.

* * *

Цубаса и вдовицата също спяха в стаята на Цубаса. Момичето бе в нова карирана пижама и се беше свило на кравай. Вдовицата, все още облечена, се бе опънала на един шезлонг с метнато през коленете й одеяло. Възнамерявала бе да си тръгне, след като приспи детето, но сънят я беше догонил. Блокът и дворът му тънеха в тишина на върха на хълма, отдалечени от улицата, и само от време на време дотук долиташе далечният вой на ускоряващ се мотоциклет или сирената на някоя линейка. И немската овчарка спеше, свила се на входната постелка пред вратата. Пердетата бяха спуснати и грееха млечнобели на светлината на живачната лампа. Облаците се разкъсаха и през процепа сегиз-тогиз надничаха две луни. Световният океан нагласяше според тях приливите и отливите си.

Цубаса спеше, притиснала буза във възглавницата, с леко отворена уста. Дишането й бе съвсем тихо и детето почти не помръдваше, ако не се смятат периодическите леки потръпвания на рамото й. Кичури коса затуляха очите й.

Скоро обаче устата й взе да се разтваря и оттам заизлизаха, едно подир друго, групичка човечета. Всяко едно оглеждаше внимателно стаята, преди да се появи. Ако вдовицата случайно се беше пробудила в този миг, щеше да ги види, но тя спеше дълбоко. Нямаше скоро да се събуди. Човечетата бяха убедени в това. Бяха общо пет на брой. При появата си бяха колкото кутрето на Цубаса, но щом излезеха, се разкършваха, сякаш разгъваха някакъв инструмент, и достигаха нормалния си тридесетсантиметров ръст. Бяха еднакво облечени, без никакви отличителни знаци, лицата им също бяха неразпознаваеми, та човек не можеше да ги различи едно от друго.

Слязоха от кревата на пода и измъкнаха изпод леглото предмет, голям колкото китайска пирожка със свинско. Насядаха в кръг около него и трескаво заработиха. Предметът бе бял и крайно еластичен. С обиграни движения човечетата протягаха ръце и извличаха от въздуха бели прозрачни нишки, с които го обвиваха, а той ставаше все по-голям и по-голям. Нишките, изглежда, бяха лепкави. Не мина много време и човечетата вече пораснаха до шестдесет сантиметра. Явно можеха да придобиват какъвто ръст си искат.

Прекараха няколко часа в усилен труд, през които и дума не си продумаха. Работеха сплотено и безпогрешно. През цялото време Цубаса и вдовицата спяха дълбоко, без да помръднат нито мускул. И другите жени в приюта спяха по-дълбоко от обичайното. Проснала се на предната ливада и вероятно сънуваща нещо, немската овчарка изстена тихо от дълбините на безсъзнанието си. Отгоре двете луни се грижеха светът да е окъпан в странна светлина.

Двадесета глава

(Тенго): Горките гиляки

Тенго сън не го ловеше. Фука-Ери, с неговата пижама, спеше дълбок сън на леглото му. Тенго се беше приготвил да преспи на дивана (проста задача, понеже често придремваше там), но когато си легна, усети, че хич не му се спи, затова сега седеше на кухненската маса и работеше върху пространния си роман. Текстообработващата машина бе в спалнята; налагаше му се да пише с химикалка в бележник. И това не го затрудняваше особено. Текстообработващата машина бе несъмнено много по-удобна за бързото създаване и запаметяване на написаното, но изпитваше удоволствие от класическото изписване на йероглифите на ръка върху листа хартия.

Доста рядко му се случваше да твори нощем. Предпочиташе да работи, докато навън е светло и минават хора. В малкото случаи, когато се отдаваше на нощно писане, сред пълна тишина и мрак, стилът му се получаваше възтежичък, което му налагаше да пренапише пасажа на дневна светлина. Така че, вместо да върши двоен труд, предпочиташе поначало да твори денем.

Сега, след като за пръв път от сума ти време му се случи да пише нощем с химикалка върху лист, Тенго усети колко гладко му върви мисълта. Въображението му протегна крайниците си и повествованието течеше безпрепятствено. Идеите се навързваха някак си естествено една подир друга и върхът на химикалката стържеше равномерно по бялата хартия. Усетеше ли, че ръката му се е уморила, оставяше химикалката и размърдваше пръсти във въздуха, като пианист, изпълняващ въображаеми гами. Стрелките на часовника приближаваха един и половина. Интересното бе, че отвън не идеха почти никакви шумове, сякаш облаците, покрили градския небосвод като дебел пласт памук, поглъщаха всеки излишен звук.

Пак взе химикалката и започна да реди думите по листа, когато изведнъж се сети: днес е денят за посещението на по-възрастната му приятелка. Винаги се появяваше към единадесет в петък сутринта. Налагаше се да се отърве дотогава от Фука-Ери. Слава богу, момичето не ползваше парфюм или одеколон! Приятелката му веднага щеше да надуши чуждата миризма в леглото му. Тенго много добре знаеше колко е наблюдателна и ревнива. Нищо не й пречеше да прави секс със съпруга си от време на време, но недай боже Тенго да стореше нещо с друга жена…

— Брачният секс е нещо съвсем различно — обясняваше му тя. — По съвсем друга сметка минава.

— По друга сметка ли?

— Добре де! Под съвсем друга рубрика, да речем.

— Какво искаш да кажеш? Че в него влагаш друга част от чувствата си ли?

— Точно така. При все че ползвам едни и същи части на тялото, правя разлика между влаганите чувства. Така че няма никакво значение. Съумявам да го правя, понеже съм зряла жена. Но ти нямаш право да спиш с други момичета и жени.

— Но аз и не спя!

— Дори да не правиш секс с друго момиче, мен ме обижда самата мисъл, че такава възможност съществува.

— Самата мисъл, че такава мисъл съществува? — недоумяваше Тенго.

— Ама че не разбираш женските чувства! И ми се пишеш писател, а!

— Според мен никак не е справедливо.

— Може и да не е. Но аз ще те компенсирам.

И тя наистина го компенсираше.

* * *

Тенго бе доволен от връзката с по-възрастната си приятелка. Не че беше някаква красавица, поне в общоприетия смисъл на думата. Чертите на лицето й бяха всъщност доста необичайни. Някому можеше дори да се стори, че е грозновата. Но Тенго си я харесваше от самото начало. А като секспартньор нямаше грешка. Претенциите й към него бяха минимални: по три-четири часа веднъж седмично, изпълнени с усърден секс — по възможност два пъти, — и да не се занимава с други жени. Повече от това на практика не желаеше. Държеше много на дома и семейството и нямаше никакво намерение да ги разруши заради Тенго. Просто сексуалният живот със съпруга й не я задоволяваше. Така че нейните интереси и тези на Тенго си паснаха напълно.

А и Тенго не проявяваше особено желание за други жени. Най-много от всичко държеше на свободното си време. Освен редовен секс нищо повече не желаеше от една жена. Хич не му трябваха неизбежните отговорности, произтичащи от връзка с жена на неговата възраст, влюбването и сексуалните взаимоотношения. Задължителните психологически фази, намеците за евентуални бъдещи възможности, неминуемият сблъсък на различните очаквания — Тенго се надяваше, че цялото това бреме ще му се размине.

Вероятността да поеме някакъв дълг винаги го плашеше. През целия си живот бе успявал да избегне ловко всяко положение, което би породило някакво задължение, и в името на тази си свобода бе готов да претърпи всякакви лишения.

За да избяга от отговорност, Тенго от малък бе привикнал да става незабележим. И полагаше неимоверни усилия да прикрива присъствието си, като проявяваше публично много малко от истинските си способности, не изказваше мнение и избягваше ситуации, които биха го поставили в центъра на вниманието. Още от дете бе успял да оцелява сам, без да зависи от друг. Но пък децата и не притежават власт. Така че, излезеше ли силен вятър, скриваше се и се вкопчваше в нещо, да не го отвее. Беше длъжен да прибягва до такива хитрости, като сираче от Дикенсов роман.

Но макар на Тенго, общо взето, да му бе вървяло досега, канавацата на спокойния му живот се бе понацепила на места, откакто в ръцете му попадна ръкописът на „Въздушната какавида“ на Фука-Ери. Като начало, натикаха го едва ли не тялом в опасния план на Комацу. Второ, красивата авторка на повестта бе разтърсила сърцето му от някакъв особен ъгъл. А и самото пренаписване на „Въздушната какавида“, изглежда, бе положило началото на някакви вътрешни промени. Тенго бе обзет от внезапен мощен порив да напише свой собствен роман. Една такава промяна, естествено, можеше да се приеме за положителна. Но не по-малко вярно бе и това, че подреденият му самодоволен начин на живот е поставен на изпитание. Така или иначе, предстоеше петъкът. Щеше да дойде приятелката му. Което значеше, че преди това ще трябва да се отърве от Фука-Ери.

* * *

Фука-Ери се събуди малко след два часа след полунощ. Както беше по пижама, отвори вратата на спалнята и влезе в кухнята. Изпи голяма чаша вода, после разтри очи и седна на кухненската маса срещу Тенго.

— Преча ли ти — попита в обичайния си стил.

— Не особено — отвърна Тенго. — Стой си.

— Какво пишеш.

Тенго затвори бележника и остави химикалката.

— Нищо особено. Така и така се канех да свършвам.

— Може ли да поседя при теб.

— Разбира се. Ще си сипя едно вино. Искаш ли?

Момичето завъртя глава.

— Искам само да поседя тук.

— Добре. И на мен не ми се спи.

Пижамата му бе възголяма за Фука-Ери. Беше навила маншетите и на горнището, и на долнището. И при всяко навеждане напред разкриваше подутината на гърдите си. Гледката, която представляваше Фука-Ери в пижамата му, изведнъж някак си затрудни дишането на Тенго. Отвори хладилника и наля остатъка от бутилка вино в една чаша.

— Гладна ли си? — попита я. На връщане в апартамента се бяха отбили да хапнат спагети в ресторантче близо до станцията Коенджи. Порциите не бяха големи, а оттогава бяха минали няколко часа. — Мога да ти направя сандвич или нещо просто от тоя род, ако искаш.

— Не съм гладна. Предпочитам да ми прочетеш какво си написал.

— Имаш предвид онова, което пиша в момента ли.

— Ъхъ.

Тенго взе химикалката и я завъртя между пръстите си. Изглеждаше смешно малка в едрите му ръце.

— Имам си правило да не показвам никому ръкописите си, докато не съм ги свършил и доогледал. Да не ги сполети jinx.

— Джинкс ли.

— Английска дума. Означава „лош късмет“. Нещо като уроки. Мое лично си правило.

Фука-Ери го изгледа продължително. После притвори яката на пижамата.

— Почети ми от някоя книга тогава.

— Заспиваш ли, когато някой ти чете?

— Ъхъ.

— Предполагам, че професор Ебисуно доста книги ти е прочел.

— Понеже по цяла нощ не спи.

— Той ли ти чете „Сказание за Хейке“?

— Не, на запис я слушах — завъртя глава Фука-Ери.

— А, така значи си я наизустила! Много дълга лента трябва да е било.

На Фука-Ери й потрябваха двете й ръце, за да покаже колко голяма е била купчинката от касети.

— Много дълга.

— И кой точно пасаж изрецитира на пресконференцията?

— „Оттеглянето на генерал Йошицуне от столицата“.

— Това е оная част след поражението на Хейке, където победеният генерал от Генджи, Йошицуне, бяга от Киото, преследван от своя брат Йоритомо. Кланът Генджи насмалко да спечели войната срещу Хейке, но стават жертва на семейни раздори.

— Точно така.

— Кои други пасажи знаеш наизуст?

— Кажи кое те интересува.

Тенго се напъна да се сети за някой епизод от „Сказанието за Хейке“. Дългата книга съдържаше безброй истории. Малко наизуст рече „Битката при Дан-но-ура“. На Фука-Ери й потрябваха двадесетина секунди да събере мислите си. После взе да рецитира описанието на решителната част на последната морска битка в оригиналните й стихове:

* * *

„И качват се воините от Генджи на корабите на Хейке

и заварват моряците и кормчиите пронизани със стрели или посечени с мечове,

натръшкани на дъното на кораба, без жива душа на руля.

С малката си гемия новият среден съветник Томомори

доближава императорския кораб и казва:

«Значи туй било е краят. Изхвърляйте ненужното в океана.»

И се защурва от носа до кърмата, плаче и чисти.

Събира боклука, хвърля го със собствените си ръце.

Питат го придворни дами: «Как върви битката, съветнико?

Скоро ли ще зърнем прекрасните мъже от Изтока?»

А той със злъчен смях отвръща:

«Как смеете да се шегувате в такъв момент?»

И жените заплакват.

* * *

Щом съзира как стоят нещата, монахинята втори сан

се втурва да изпълни своя отдавнашен замисъл.

Увита през глава в две тъмносиви плащаници,

високо вдига сцепените лъскави копринени поли

и затъква под една ръка нефритената императорска огърлица,

запасва под другата императорската сабя

и грабва в обятията си самото дете император.

«Макар и проста жена, никога няма да се дам

на проклетия враг и няма да се отделя от Негово императорско величество.

И вие, жени, чиито сърца са му отдадени, следвайте ни незабавно.»

С тези думи се отправя право към планшира.

* * *

Негово величество, едва навършил осем,

проявява необичайна за възрастта си зрелост.

Красавецът, излъчващ императорски блясък,

пуснал лъскава черна коса чак до кръста

и смутен от заобикалящата го бъркотия, пита:

«Накъде ме носиш, бабо?»

А тя през сълзи отговаря на невинния млад владетел:

«Нима не знаеш какво става? Нали си следвал десетте заповеди в предишния си живот

и затова се прероди в пълководец на десет хиляди бойни колесници.

Но сега, повален от зла карма, късметът ти се е изчерпал.

Затуй се първом обърни на изток

и се сбогувай с великия храм в Исе.

А после се повърни на запад и се моли на Амида Буда

небесните му пълчища да те преведат до западната чиста земя.

Туй наше царство се разпиля като просо

и тук сърцата само страдат.

Затуй съм те повела към земя прекрасна, чиста, на име Рай.»

И докато тъй му реди, рукват сълзите й.

Негово величество е в роба маслиненосива,

от две страни косите му са на момчешки плитки.

И докато сълзи се стичат по лице му, сключва нежни ръчички

и се покланя първом на изток

и казва сбогом на великия храм в Исе.

Па се повръща на запад и отправя зов към Амида Буда.

Тогаз монахинята втори сан го притиска към гърди и тешейки го — «Там под вълните те чака друга столица», — потъва дълбоко в морските води.“

* * *

Заслушан със затворени очи в рецитацията й, Тенго имаше чувството, че чува традиционно изпълнение от сляп свещеник, акомпаниращ си на лютня, и си спомни, че „Сказание за Хейке“ е всъщност повествователна поема, предавана от уста на уста през поколенията. Фука-Ери, която поначало говореше с изключително равен тон, без никакъв акцент или интонация, рецитираше сказанието с неочаквано силен, богат и тембрист глас, сякаш обзета от нещо. Страхотната морска битка, провела се през 1185 година върху завирените течения между Хоншу и Кюшу, буквално оживя пред очите му. Хейке са осъдени на поражение, та Токико — съпругата на Кийомори, „монахинята втори сан“ — се хвърля в морските дълбини със своя внук, детето император Антоку, в обятията й. И придворните дами я следват в смъртта, за да не попаднат в ръцете на жестоките воини от Изтока. Прикрил скръбта си, Томомори ги подтиква шеговито да се самоубият: На този свят не ви очаква нищо друго освен един жив ад, вика им. Най-добре си вземете живота на мига.

— Да продължавам ли — попита Фука-Ери.

— Достатъчно. Благодаря ти — рече слисаният Тенго. Чак сега си даде сметка как са се чувствали онемелите репортери. — Как успя да наизустиш толкова дълъг откъс?

— С многократно слушане на записа.

— Но и с многократно слушане нормален човек не би го запомнил.

И изведнъж проумя, че именно поради неспособността си да чете момичето притежава невероятното умение да запаметява току-що чутото, така както някои страдащи от савант синдрома деца са в състояние за части от секундата да възприемат и запомнят огромни количества визуална информация.

— Почети ми от някоя книга — примоли му се Фука-Ери.

— Какви книги предпочиташ?

— Имаш ли я онази, за която говорехте с Професора — попита Фука-Ери. — Онази за Големия брат.

— „1984“ ли? Нямам я.

— Що за книга е.

Тенго се напъна да си припомни сюжета.

— Много отдавна съм я чел. От училищната библиотека. Така че не помня подробностите. Но си спомням, че е излязла през 1949 година, когато 1984-та била още далече в бъдещето.

— Сегашната година.

— Да. Просто съвпадение. Но става дума за бъдеще, което в определен момент се превръща в действителност. А после бързо отминава в миналото. Изобщо Джордж Оруел описва бъдещето като мрачно общество, доминирано от тоталитарна власт. Хората са под пълния контрол на диктатора, наречен Големия брат. Информацията е ограничена и историята постоянно се пренаписва. Главният герой е правителствен чиновник и, доколкото си спомням, точно това му е работата — да пренаписва думи. И щом нова история бъде написана, всички стари истории се изхвърлят. Вследствие на целия този процес думите се преправят и смисълът им се променя. След като историята се пренаписва толкова много пъти, никой вече не знае кое е истина и кое не. Губят дирята кой вече им е враг и кой съюзник. Това е, общо взето.

— Пренаписват историята.

— Да ограбиш някого от действителната му история е равносилно на това да ограбиш част от самия него. И е престъпление.

Фука-Ери премисли за миг чутото.

А Тенго продължи:

— Човешката памет се състои от индивидуалната памет и колективната ни памет. Двете са тясно свързани. Историята представлява колективната ни памет. Отнемат ли ни тази колективна памет — пренапишат ли я, — губим способността си да опазим нашето истинско „аз“.

— И ти пренаписваш.

Тенго се засмя и отпи от виното.

— Аз само ретуширах повестта ти, за по-бързо. Пренаписването на историята е съвсем друго нещо.

— Но книгата за Големия брат я нямаш, така ли — попита.

— Нямам я, за жалост. Така че не мога да ти почета от нея.

— Избери някоя друга тогава.

Тенго отиде до етажерката и огледа наличните книги. Много беше изчел през годините, но притежаваше малко. Някак си не обичаше да пълни дома си с много вещи. Свършеше ли някоя книга, ако не беше нещо специално, я занасяше на букинистите. Купуваше единствено онези книги, които знаеше, че ще прочете веднага; а онези, които наистина му харесваха, ги прочиташе крайно внимателно, докато се запечатаха в мозъка му. Потрябваха ли му други книги, вземаше ги от кварталната библиотека.

Дълго време му трябваше, за да избере от коя книга да почете на Фука-Ери. Нямаше навика да чете на глас и не знаеше коя книга ще е най-подходяща за целта. След дълги колебания избра „Остров Сахалин“ на Антон Чехов, която бе дочел само преди седмица. Бе отбелязал с листчета някои по-интересни места и реши, че това ще улесни избора му кои точно пасажи са подходящи да й прочете.

Преди да почне, Тенго направи кратък увод към книгата: Чехов бил само на тридесет, когато през 1890 г. заминал за Сахалин; никой нямал представа защо изтънченият Чехов, хвален като един от най-многообещаващите писатели от поколението след Толстой и Достоевски, привикнал към живота в космополитна Москва, решил да се премести на остров Сахалин, който бил на края на земята. Сахалин бил развит предимно като каторга и за повечето хора бил символ на окаяна съдба и страдания. Пък и транссибирската железница още не съществувала, та на Чехов му се наложило да измине над четири хиляди километра на теглени от коне шейни по замръзналата земя — себеотрицателна постъпка, която причинила на болнавия млад мъж неописуеми мъчения. И когато най-после, след осеммесечното си пътешествие из Далечния изток, се прибрал и издал „Остров Сахалин“, творбата му успяла единствено да озадачи повечето му читатели, според които книгата била по-скоро сух научен трактат или журналистически пътепис, отколкото художествена проза. „За какво му беше на Чехов да върши тая безсмислица на такъв важен етап от писателската си кариера?“ шепнели хората. Един критик направил унищожително предположение: „Самореклама“. Според друг Чехов търсел нови сюжети, тъй като се бил изчерпал. И Тенго показа на Фука-Ери къде е Сахалин на приложената към книгата карта.

— Защо отива Чехов в Сахалин — попита Фука-Ери.

— Имаш предвид защо според мен е отишъл ли?

— Ъхъ. Ти нали си я чел.

— Разбира се.

— И как мислиш.

— И самият Чехов може би не е разбрал защо му е трябвало да ходи — рече Тенго. — А може да го е направил и безпричинно. Просто да му се е приходило. Видял е, да речем, Сахалин на картата и отнякъде му се е явило желание да го посети. И на мен ми се е случвало: разглеждам картата и изведнъж виждам място, което ме кара да си помисля: „На всяка цена трябва да отида там. На всяка цена“. И в повечето случаи, неизвестно защо, мястото се оказва далечно и труднодостъпно. Но това не ми пречи да изпитам всеобладаващо желание да разбера що за природа има там и с какво се занимават хората. Избива ти като дребната шарка, така че не си в състояние да обясниш никому откъде идва тази твоя страст. Най-чиста проба любопитство. Необяснимо вдъхновение. Естествено, в ония години пътуването от Москва до Сахалин е било невъобразимо трудно, което ме кара да мисля, че любопитството не е било единствената причина Чехов да го предприеме.

— Кажи някоя друга причина.

— Ами Чехов е бил писател, но и лекар. Нищо чудно в ролята си на учен да е искал да изследва една боледуваща част от огромната руска страна със собствените си очи. Чувствал се е неудобно да живее като литературна звезда в града. Омръзнала му е атмосферата на литературния свят и превземките на останалите писатели, които най-вече гледали да си правят взаимно кал. Писнало му от злите тогавашни критици. Пътешествието до Сахалин може да е било и един вид поклонение, за да се прочисти от цялата литературна мръсотия. Остров Сахалин го поразява във всяко едно отношение. И според мен това е причината Чехов да не напише дори една литературна творба, основана на това му пътуване. Не било някакво недопечено изживяване, от което да сготви лесно материала за един роман. Боледуващата част от страната става, така да се каже, физически част от самия него, а най-вероятно той тъкмо това е търсел.

— Интересна ли е книгата — попита Фука-Ери.

— На мен ми беше безкрайно интересна. Изобилства със сухи числа и статистики, без, както вече отбелязах, много литературен колорит. Но научната страна на Чехов е видна от всички страни. Именно това качество на творбата му ми подсказва, че съм напипал чистотата на взетото от Чехов индивида решение. Сред сухите описания се срещат и много впечатляващи примери на характеризиране на образите и описания на природата. Което изобщо не значи, че нещо липсва на онези сухи пасажи, които се придържат само към фактологията. Напротив, някои от тях са направо поразителни. Като частите, посветени на гиляките.

— Гиляките — каза Фука-Ери.

— Гиляките били коренните жители на Сахалин дълго преди появата на руските колонизатори. Първоначално живеели в южния край на острова, но се изселили към центъра му, след като айните от Хокайдо се преместват на север. Самите айни пък преди това били изтласкани също на север, но от японците. Чехов се е постарал да изследва директно и да опише колкото се може по-точно бързо изчезващата култура на гиляките.

Тенго отвори книгата на един пасаж за гиляките. За да улесни слушателката си, на места умишлено прескачаше или променяше части от текста.

* * *

Гилякът е як, набит човек със среден, дори нисък ръст. Високият ръст би му пречил в тайгата. (Руската гора, поясни Тенго.) Костите му са дебели и се отличават със силно развити придатъци и издутини, към които се захващат мускулите, а това ни кара да предполагаме, че притежава здрави, мощни мишци и води постоянна напрегната борба с природата. Тялото му е кльощаво, жилесто, без слой тлъстини; дебели или пухкави гиляки просто не се срещат. Очевидно всичките мазнини се изразходват за топлина, която тялото на сахалинския обитател трябва да произвежда в големи количества, за да компенсира загубите, причинявани от ниските температури и прекалено влажния въздух. Ясно е защо гилякът поема толкова мазнини с храната си. Храни се с тлъсто тюленово, лосово, есетрово и китово месо и кръв, винаги в големи количества, в суров, сушен и често замразен вид, и понеже яде жилава храна, местата, където са заловени дъвкателните му мускули, са изключително силно развити, а зъбите му са силно износени. Диетата му е изключително животинска и в много редки случаи — само когато му се случи да обядва у дома или на пиршество, към месото и рибата се добавя манджурски чесън или ягоди. Според Невелски гилякът смята земеделието за голям грях: почнеш ли да ровиш пръстта или да садиш нещо, непременно ще умреш. Но хляба, с който са ги запознали руснаците, ядат с удоволствие, като лакомство, и днес вече не е рядкост да срещнеш в Александровск или Риковск гиляк, понесъл под мишницата си самун хляб.

* * *

Тук Тенго спря да си отдъхне. Фука-Ери го слушаше внимателно, но поради липсата на изражение не можеше да съди за реакцията й.

— Как ти се струва? Още ли искаш да ти чета? Или да сменя книгата?

— Искам да науча още за гиляките.

— Добре. Продължавам тогава.

— Може ли аз да си легна — попита Фука-Ери.

— Разбира се — рече Тенго.

Преместиха се в спалнята. Фука-Ери се пъхна под завивките, а Тенго сложи стол до леглото и седна. После продължи да чете.

* * *

Гиляките не се къпят, та и на етнографите им е трудно да определят истинския цвят на лицето им; не перат чаршафите си, а кожените им дрехи и обуща изглеждат така, сякаш току-що са ги съблекли от умряло куче. Самите гиляки издават тежък, вкиснат дъх, а близостта до дома им се усеща по противната, понякога едва поносима воня на сушена риба и гниещи рибешки черва. В близост до всяка юрта обикновено стои сушилня, напълнена догоре с разцепена на две риба, която отдалече, особено когато е осветена от слънцето, прилича на коралови влакна. Около тези сушилни Крузенщерн забелязал слой от червейчета, дебел един дюйм, който покривал земята.

* * *

— Крузенщерн.

— Изглежда, е бил някакъв предишен изследовател. Чехов бил много ученолюбив човек. Предварително прочел всичко, което било писано за Сахалин.

— Давай нататък.

* * *

Зимъс юртата се изпълва с лютив дим от откритото огнище, а на всичко отгоре гиляките, жените им, та дори и децата им пушат тютюн. Нищо не се знае за заболеваемостта и смъртността при гиляките, но няма начин тези нехигиенични условия да не се отразяват зле на здравето им. Нищо чудно именно на това да дължат своя нисък ръст, подпухналостта на лицата и вялите си и лениви движения.

* * *

— Горките гиляки — каза Фука-Ери.

* * *

Източниците описват по разному характера на гиляките, но са единодушни в едно — не са войнствено племе, не обичат кавгите и сбиванията и се спогаждат мирно със съседите си. Винаги са се отнасяли с подозрителност към новодошлите и с притеснения за бъдещето си, но всеки път са ги посрещали любезно, без ни най-малък протест, като в най-лошия случай описвали на новодошлите Сахалин в най-мрачни краски с надеждата да ги отклонят от острова. Но посрещнали с прегръдки спътниците на Крузенщерн, а когато Шренк се разболял, вестта се разпространила бързо сред гиляките и искрено ги натъжила. Лъжат само когато търгуват или беседват с някой подозрителен и според тях опасен човек, но преди да излъжат, се споглеждат като малки деца. Всякакви лъжи и самохвалства в ежедневието, извън деловата сфера, са им противни.

* * *

— Прекрасни гиляки! — каза Фука-Ери.

* * *

Поетите ангажименти гиляките изпълняват акуратно и няма случай гиляк да е зарязал пощата насред път или да си е присвоил чужда вещ. Те са бойки, интелигентни, весели и не се стесняват никак в обществото на силни и богати. Не признават ничия власт над себе си и, изглежда, изобщо нямат понятия като „старши“ и „младши“. Както пишат и казват, гиляките не уважават освен това и старшинството в семейството. Бащата не се смята за по-старши от сина си, а сина не почита баща си и живее, както си иска; старата майка в юртата няма по-голяма власт и от подрастващото момиче. Бошняк пише, че много пъти е виждал син да бие и да гони от дома родната си майка и никой не смее дума да му каже. Семейните членове от мъжки пол са равни помежду си; ако ги черпите с водка, трябва да поднесете и на най-малкия. А членовете от женски пол са еднакво безправни, независимо дали става дума за бабата, майката или женско пеленаче — всички те биват третирани като домашни животни, като вещ, която можеш да изхвърлиш, продадеш или ритнеш с крак, сякаш е куче. Гиляките все пак галят кучетата си, но жените — никога. Бракът се смята за ненужна работа, по-маловажен, да речем, от някой запой, и не е свързан с никакви верски или суеверни обреди. В замяна за момичето гилякът дава копие, лодка или куче, води я в юртата си, ляга с нея върху меча кожа — и толкоз. Многоженството е разрешено, но не е разпространено, при все че жените са, изглежда, повече от мъжете. Презрението към жената като към низше същество или вещ стига при гиляките до такава крайност, че в сферата на женския въпрос не смятат за осъдително дори робството в буквалния и най-груб смисъл на думата. Очевидно за тях жената представлява предмет за търговия, не по-различен от тютюна и шаяка. Шведският писател Стриндберг — известен женомразец, който желае жената да е само робиня за задоволяване прищевките на мъжа — е всъщност съмишленик на гиляките; ако някога му се случи да дойде в Северен Сахалин, дълго ще го прегръщат.

* * *

Тенго тук направи пауза, но Фука-Ери не пожела да коментира прочетеното. Тенго продължи:

* * *

Нямат съдилища и не знаят що е това правосъдие. Колко трудно им е да ни проумеят, личи дори от това, че те и до ден-днешен не разбират смисъла от пътища. Дори там, където са прокарани пътища, те пак си минават през тайгата. Често се случва да ги види човек как цялото семейство, с кучетата и гъските, гази в индийска нишка през крайпътното тресавище.

* * *

Фука-Ери беше затворила очи и дишаше съвсем леко. Тенго се загледа за известно време в лицето й, но не можа да познае дали спи. Реши да прелисти страницата и да продължи да чете. Ако вече заспива, това съвсем ще я унесе, а пък и още му се четеше от Чехов на глас.

* * *

Едно време на устието на реката стоял постът Найбучи. Основан бил през 1866 г. Мицул заварил тук осемнадесет сгради — жилищни и нежилищни, параклис и магазин за провизии. Един кореспондент, посетил Найбучи през 1871 г., пише, че тук имало 20 войници под командата на един юнкер; в една от къщите красива висока солдатка го угостила с пресни яйца и черен хляб, хвалила се от тукашния живот и се оплаквала единствено от това, че захарта е много скъпа. Днес няма и следа от тези сгради, а като се огледаш из околната пустош, красивата висока солдатка ти се струва някакъв мит. Сега тук строят нов дом — я за надзирателите, я за метеоролозите, и толкоз. Морето е студено на вид, мътно, реве, и високите сиви вълни блъскат по пясъка, сякаш в отчаянието си казват: „Боже, защо си ни създал?“. Това вече е Великият, или Тихи океан. На този бряг, на Найбучи, чуваш как на строежа блъскат брадвите на каторжниците, а на отсрещния, далечен, въображаем бряг е Америка. Наляво в мъглата се мяркат сахалинските носове, вдясно също са носове… а наоколо няма жива душа — ни птици, ни мухи, и някак си ти е непонятно за кого реват тук вълните, кой ги слуша по нощите, какво искат и, накрая, за кого ще реват, когато си отида. Тук, на брега, те овладяват не свързани, логични мисли, а именно размишления; хем ти е страшно, хем ти се ще вечно да стоиш там, да гледаш еднообразното движение на вълните и да слушаш грозния им рев.

* * *

Вече бе почти сигурен, че Фука-Ери спи дълбоко. Заслуша се в тихото й дишане. Затвори книгата и я остави на нощната масичка. После стана, угаси лампата и хвърли последен поглед на Фука-Ери. Спеше спокойно по гръб, със затворена в плътна права линия уста. Тенго затвори вратата на спалнята и се върна в кухнята.

Но му беше невъзможно да се захване отново с писането. Мисълта му бе изцяло заета с безлюдните крайбрежни сцени, описани в Чеховия „Сахалин“. Чуваше прибоя. Затворил очи, стоеше сам-самичък на брега на Охотско море, пленник на собствената си медитация, споделящ неутешимата Чехова меланхолия. Сигурно, озовал се на края на света, Чехов е изпитал всеобхватно чувство на безсилие. Това, да е руски писател в края на деветнадесети век, трябва да го е обременило с неизбежно горчива съдба. Колкото повече се стремели да избягат от Русия, толкова по-дълбоко ги поглъщала тя.

След като изплакна чашата от виното и си изми зъбите, Тенго изгаси осветлението в кухнята, опъна се върху дивана, метна отгоре си одеяло и се помъчи да заспи. Ревът на океана продължаваше да бучи в ушите му, но полека-лека взе да губи съзнание и дълбокият сън го погълна.

* * *

Събуди се в 8:30 сутринта. Фука-Ери я нямаше в леглото. Дадената й назаем пижама бе натикана в пералнята в банята с все още навити маншети на ръкавите и крачолите. На кухненската маса намери бележка: „Какво правят сега гиляките? Отивам си у дома“. Изписаните с химикалка върху листа от бележник йероглифи бяха ситни, квадратни и неопределимо странни: напомняха очертани с миди по морския пясък знаци, наблюдавани от птичи поглед. Сгъна листчето и го пъхна в чекмеджето на бюрото си. Оставаше само приятелката му да го види, като дойдеше в единадесет, че да стане люта разправия.

Тенго оправи леглото и върна плода на Чеховия труд на етажерката. После си направи кафе и препечени филийки. Докато закусваше, установи, че в гръдния му кош е заседнал някакъв тежък предмет. Мина доста време, докато установи какво е: спокойното лице на спящата Фука-Ери.

Възможно ли е да съм се влюбил в нея? Не, изключено е, рече си Тенго. Просто нещо у нея е разтърсило физически сърцето ми. Тогава защо толкова ме занимава пижамата, в която спа? Защо (почти несъзнателно) я взех и подуших?

Въпросите бяха прекалено много. Но не беше ли тъкмо Чехов казал, че работата на романиста не е да отговаря на въпросите, а да ги задава? Паметна сентенция, при това Чехов я е прилагал не само спрямо творчеството си, но и спрямо целия си живот. А животът му е задал много въпроси, но на нито един не е отговорил. Макар да е знаел, че страда от неизлечимо заболяване на белите дробове (нямало е как да не го знае, нали все пак е бил и лекар), стремял се е упорито да пренебрегва този факт и до самия си край не е желаел да повярва, че наистина умира. Умрял млад, храчейки мъчително кръв.

Тенго завъртя глава и стана от кухненската маса. Приятелката ми идва днес. Сега трябва да изпера и да почистя. Мисленето може да остане и за по-нататък.

Двадесет и първа глава

(Аомаме): Колкото и да се мъча да се отдалеча

Аомаме отиде в кварталната библиотека, повтори предишната процедура и разтвори периодичното течение на вестника върху една маса. Дошла бе да прочете отново за водената преди три години престрелка между фракцията екстремисти и полицията в префектурата Яманаши. Главната квартира на Сакигаке — споменатата от вдовицата религиозна секта — бе в планините на Яманаши, а и самата битка бе станала в планините на Яманаши. Може и съвпадение да е било, но Аомаме изпитваше определени съмнения по въпроса. Току-виж отнякъде изскочила някаква връзка между двата факта. А пък и самият израз, използван от вдовицата — „такъв значителен инцидент“, — също съдържаше намек за някаква взаимосвързаност.

Битката бе станала преди три години, през 1981-ва (или, според хипотезата на Аомаме, три години преди 1Q84-та), на 19 октомври. Понеже вече бе чела репортажите при предишното си идване в библиотеката, Аомаме знаеше вече доста подробности. Това й позволи да прехвърли набързо основния материал и да съсредоточи вниманието си върху последвалите статии и анализи, които разглеждаха случая от разни други ъгли.

В първата битка трима полицаи са убити и двама са тежко ранени от автоматите „Калашников“, китайско производство. Оттам екстремистите се оттеглят в гората, а полицията започва масово преследване. С хеликоптер докарват въоръжени до зъби десантчици от силите за самоотбрана. Трима от съпротивляващите се екстремисти падат убити, двама са тежко ранени (единият умира в болницата три дни по-късно, но репортажът не уточнява каква е била съдбата на втория), други четирима биват пленени читави или с леки наранявания. Оборудвани с бронежилетки, полицаите и десантчиците не дават повече жертви, ако не се смята един полицай, счупил крак при падане от скала по време на преследването на екстремистите. Само за един екстремист не се знае каква е съдбата му. Явно е успял да изчезне през гъстата блокада.

След като първоначалният шок от битката позатихва, вестникът започва да проучва подробно генезиса на групата екстремисти и я определя като фракция от студентските вълнения около 1970 година. Над половината от членовете й са ветерани от превземането на сградата „Ясуда“ в Токийския университет или от седящата стачка в университета „Нихон“. След като полицията за борба с размириците превзема „крепостите“ им, студентите (и неколцина преподаватели) са изключени или напускат демонстративно градските политически акции, съсредоточени върху университетските кампуси. Преодоляват идеологическите си различия и създават комунално стопанство в префектура Яманаши. В началото се водят за част от земеделската комуна, известна под името Академия „Такашима“, но това не ги задоволява. Реорганизират се, обявяват независимост, изкупуват изключително евтино едно обезлюдено село дълбоко в планините и започват там да се занимават със земеделие. В началото изпитват големи затруднения, но по някое време бележат успех с доставки по пощата на продукти в период, през който в градовете става модерна консумацията на органично отгледани плодове и зеленчуци. Фермата им се разраства. Оказват се в крайна сметка сериозни, трудолюбиви хора, добре организирани от техния вожд. Кръщават комуната си Сакигаке.

Аомаме разкриви лицето си в страхотна гримаса и шумно преглътна. После изстена дълбоко и взе да почуква с химикалката по масата.

Продължи да чете. Проследи материали, в които се съобщаваше за дълбок разкол в редиците на Сакигаке: група умерени, които отхвърляли възможността за насилствена революция в съвременна Япония, и фракция екстремисти, които в крайна сметка образуват своя комуна в близост до старата и възприемат името Акебоно. Освен това научи за дадения им от правителството през 1979 г. статут на религиозна организация.

* * *

След това екстремистите се пренасят на свое място, заемат се тайно с военно обучение, но в същото време продължават и със земеделието, което води до поредица конфликти със съседни фермери. Един от тези сблъсъци става заради правата на водоползване от река, която протича през земята на Акебоно. Дотогава фермерите винаги са я ползвали като общ водоизточник, обаче Акебоно отказват по-нататъшен достъп на съседите си. Спорът трае няколко години, докато един ден неколцина членове на Акебоно не пребиват местен жител, оплакал се от телените заграждения около земите им. Полицията от префектура Яманаши се сдобива с разрешително за обиск и отива в Акебоно да разпита заподозрените лица, но в крайна сметка се оказва замесена в напълно неочаквана престрелка.

След практическото унищожение на Акебоно в малката планинска война религиозната организация Сакигаке моментално излиза с официална декларация. Един красив младеж се явява като неин говорител и свиква пресконференция, на която прочита пред медиите въпросния документ, чийто смисъл е пределно ясен: независимо от едновремешните им отношения, на този етап не съществува нищо общо между Сакигаке и Акебоно. Двете групи са се разделили и не поддържат почти никаква връзка, освен по някои оперативни въпроси. Раздялата им е била дружелюбна, след като се стигнало до заключението, че тъй като се е посветила на земеделието, на законосъобразни действия и на борбата за един мирен духовен свят, Сакигаке не е вече в състояние да работи съвместно с членовете на Акебоно, които проповядват радикална революционна идеология. Впоследствие Сакигаке се превръща в религиозна организация, регистрирана по законен път като религиозна общност — юридическо лице. Може само безкрайно да се съжалява, че е станал подобен инцидент, при който се е проляла кръв, и Сакигаке желае да изрази най-дълбоки съболезнования към семействата на загиналите в изпълнение на служебния си дълг служители, но същевременно подчертава, че няма нищо общо със случилото се. Остава обаче неоспоримият факт, че Сакигаке е организацията родител на Акебоно. Поради което, в случай че властите възнамеряват да проведат разследване във връзка с настоящия инцидент Сакигаке са готови да им сътрудничат с цел избягването излишни недоразумения.

Едва ли не в отговор на официалната декларация на Сакигаке само след няколко дни полицията на префектура Яманаши пристига в селището с разрешително за обиск. Претърсват най-старателно в продължение на цял ден обширния имот и най-вече вътрешността на сградите и организационния архив. Разпитват и неколцина души от ръководството. Полицията подозира, че двете групи поначало поддържат най-активен контакт и че Сакигаке е замесена подмолно в дейността на Акебоно. Не намират обаче нищо, което да подкрепи съмненията им. Срещат само пръснатите покрай пътеките из красивата широколистна гора бараки за медитация, в които много членове в специални роби се отдават на религиозен аскетизъм. Наблизо други привърженици се занимават със земеделие. Установяват наличието на добре поддържан парк от земеделски сечива и тежко земеделско оборудване. Полицията не открива никаква следа от оръжия или нещо друго, което би могло да се свърже с насилие. Всичко е чисто и спретнато. Има малка уютна столова, гостна и елементарна (но подходящо оборудвана) клиника. Двуетажната библиотека е солидно запасена с будистки писания и книги и неколцина експерти се занимават с изучаването и превода им. Като цяло селището прилича не толкова на религиозно средище, колкото на кампуса на малък частен колеж. Полицаите си заминават разочаровани, без да са открили нищо съществено.

Няколко дни по-късно групата посреща репортери от телевизиите и вестниците, които са свидетели на почти същите сцени, които и полицията е заварила. При това никой не ги развежда по някакви строго контролирани маршрути, ами ги пускат да се разхождат сами на воля из селището, да интервюират когото си искат и да описват както желаят видяното. Налагат им едно-единствено ограничение: за да опази самоличността на отделните си членове, групата да одобри предварително заснетия снимков и филмов материал на медиите. Неколцина членове на ръководството в специалните си роби отговарят на репортерски въпроси в просторна зала: описват произхода на организацията, доктрините и администрацията й. Говорят учтиво, но прямо, без да се впускат ни най-малко в типичната за такива религиозни секти пропаганда. Приличат не толкова на религиозни водачи, колкото на висши служители на рекламна агенция, умело водещи поредната презентация. Отличава ги единствено облеклото им.

Не проповядваме никаква конкретна, строга доктрина, казват. Извършваме теоретични изследвания върху ранния будизъм и прилагаме на практика създадените по онова време аскетични дисциплини в търсенето на по-постепенно религиозно пробуждане. И смятаме, че не доктрината поражда пробуждането, а че първо иде пробуждането на индивида. В този смисъл произходът ни се различава от този на установените религии.

По въпроса за финансирането ни: както повечето религиозни организации, и ние зависим отчасти от доброволните приношения на нашите последователи. Крайната ни цел обаче е да установим един пестелив, самостоятелен стил на живот посредством земеделието, който да не зависи от никакви приношения. Според нас „колкото по-малко, толкова по-добре“: стремим се към духовен мир чрез прочистване на тялото и дисциплиниране на ума. И много хора, усетили безсмислието на материализма в конкурентното общество, влизат тук при нас да търсят друга, по-дълбока духовна опора. Мнозина от тях са прекрасно образовани професионалисти с високо обществено положение. Ние не се стремим да сме поредната „нова религия“ в стил „бърза закуска“, с претенции, че ще се нагърбим с мировите страдания и ще спасим всички до едни. И спасението на слабите е от значение, разбира се, но предпочитаме да бъдем възприемани по-скоро като един вид „школа за следдипломна квалификация“, осигуряваща подходящо място и необходимата подкрепа на хора, които са силно мотивирани сами да се спасят.

В един момент между нас и хората от комуната Акебоно възникнаха сериозни разногласия по административната политика, известно време имахме прения, но с помощта на преговори успяхме да достигнем дружески компромис. И да се разделим, като всяка организация поеме по своя си път. Акебоно се впусна да преследва идеалите си посвоему — с чисто съзнание и аскетизъм, — което доведе до сегашните катастрофални и действително трагични събития. Главната, основна причина за това е, че те се увлякоха по доктринерството и загубиха допира си с реалното живо общество. От тези събития и ние извличаме поуката, че сме длъжни и за в бъдеще да държим отворен прозореца си към външния свят, дори когато налагаме все по-строга дисциплина върху самите нас. Убедени сме, че с насилие нищо не се постига. Разбирате, надяваме се, че не налагаме никому религията ни. Нито вербуваме, нито нападаме останалите религии. Ние просто предлагаме подходяща и ефективна комунална среда на онези, които търсят духовно пробуждане.

* * *

Повечето присъстващи журналисти си тръгват с благоприятни впечатления от организацията. Всичките вярващи — както мъжете, така и жените — са слаби, сравнително млади (макар тук-таме да са мярнали и някои по-възрастни) и с прекрасни ведри погледи. Проявяват любезност и в говора, и в поведението си. Нито един не пожелава да се впусне в подробности за миналото си, но повечето наистина създават впечатлението на високообразовани хора. Поднесеният на журналистите обяд е простичък (какъвто ядели и самите вярващи), но при все това вкусен, като всички съставки били пресни, току-що набрани от стопанството на организацията.

Оттам насетне медиите дефинираха Акебоно като рожба мутант, която Сакигаке се е принудила да изхвърли. Към 80-те години в Япония била преминала като безполезна модата на революционните идеологии, основани на марксизма. Младежите с екстремистки политически аспирации от 70-те години вече работели на щат в корпорациите и били в челния фронт на жестоката борба на бойното поле, наречено „икономика“. Или най-малкото се били дистанцирали от битките и данданиите в реалното общество и се били усамотили всеки да си търси свои лични ценности. Така или иначе, настъпили други времена и сезонът за политика отдавна бил отшумял. Сакигаке представлява един благонадежден вариант за бъдещ свят; но пред Акебоно няма никакво бъдеще.

* * *

Аомаме остави химикалката и пое дълбоко въздух. Представи си как изглежда в лишените от всякакво изражение и дълбочина очи на Цубаса. Тези очи я бяха гледали, но без да виждат нищо. Липсваше нещо много важно.

Няма начин нещата да са толкова прости, рече си Аомаме. Изключено е Сакигаке толкова да блести от чистота. Трябва да има и някаква скрита тъмна страна. Според вдовицата така нареченият им Вожд изнасилвал момичета до дванадесет години и го наричал „религиозен акт“. Медиите обаче си нямаха никаква представа за това. Та как ще я имат, като са прекарали там само ден до пладне. Показали им подредените сгради за практикуване на вярата, нахранили ги с прясна зеленчукова гозба, омаяли ги с приказки за духовно пробуждане и ги изпратили по живо — по здраво. Така и не видели какво всъщност става вътре.

* * *

От библиотеката Аомаме заби в едно кафене, поръча си чаша кафе и от телефона се обади в службата на Аюми на номера, който можела да ползва по всяко време. Обади се неин колега. Аюми била на дежурство, но щяла да се върне в участъка след около два часа.

— Пак ще се обадя — рече Аомаме, без да си каже името.

Прибра се у дома и след два часа пак набра номера.

Този път вдигна самата Аюми.

— Здрасти, Аомаме. Как си?

— Добре съм, а ти?

— Нищо ми няма, което един мъж да не може да оправи. При тебе как е?

— Същото — отвърна Аомаме.

— Кофти — рече Аюми. — Не върви на хубаво този свят, след като жените почнаха да се оплакват една на друга от прекалено здравия си полов нагон. Ще трябва да предприемем нещо по въпроса.

— Така е, но… ъъъ… редно ли е да приказваш така на висок глас? Нали си дежурна? Никой ли няма наоколо?

— Не се стряскай. Говори ми каквото ти дойде на ум.

— Искам да те помоля за една услуга, стига да можеш да ми помогнеш. Просто не знам към кого друг да се обърна.

— Казвай. Не знам дали ще мога да съм ти полезна, но нищо не ми пречи да опитам.

— Чувала ли си за религиозна секта, наречена Сакигаке? Главната им квартира е в префектура Яманаши, в планината.

— Сакигаке, казваш? Хм. — На Аюми й бяха нужни десет секунди да прерови спомените си. — Май се сещам. Нещо като религиозна комуна, нали? Ония екстремисти от Акебоно, дето подели престрелката в Яманаши, струва ми се, са били част от нея. И очукали трима полицаи от префектурата. Безобразие. Но Сакигаке, изглежда, нямали нищо общо с цялата работа. Бяха провели обиск на селището им след битката и нищо не бяха намерили. Е, и…?

— Интересува ме дали Сакигаке е била замесена в някакъв друг инцидент след тази битка — било той криминален, граждански, няма значение какъв. Аз обаче не знам откъде да подхвана такова едно издирване. Няма как да изчета периодичните течения на всички вестници. Но ми мина през ум, че полицията би трябвало да си има свой начин на проверка.

— Би трябвало да е лесно — бързо търсене в компютъра; но, колкото и да е жалко, компютрите не са навлезли толкова дълбоко в работата на японската полиция. Според мен, за да стигнем до такъв етап, ще са ни нужни поне още няколко години. Така че, засега, ако имам подобно запитване, вероятно ще се наложи да отправя искане до полицията в префектура Яманаши да ми изпратят по пощата съответните материали. А за тази цел ще трябва да попълня официално искане, което да бъде парафирано от шефа. А на него съответно ще трябва да му изтъкна основателна причина защо го искам. Не забравяй, че сме държавна служба и че ни плащат, за да правим нещата максимално сложни.

— Ясно — въздъхна Аомаме. — Няма да стане.

— На теб пък за какво ти е притрябвало всичко това? Да не би някой твой човек да се е забъркал в нещо, свързано със Сакигаке?

Аомаме се поколеба за миг, но накрая реши да й признае истината.

— Почти позна. Става дума за изнасилване. Не мога засега да ти кажа повече подробности, но говоря за изнасилването на млади момичета. И доколкото разбирам, там ги изнасилват системно уж като религиозен акт.

Аомаме усети как отсреща Аюми сбърчи вежди.

— Изнасилени млади момичета, а? Но това е недопустимо!

— И аз това казвам.

— Какво разбираш под „млади“?

— На десет, евентуално и по-малки. Във всеки случай момичета, на които още не им е дошъл първият мензис.

Аюми се умълча. После каза с равен тон:

— Разбирам. Ще измисля нещо. Ще можеш ли да изчакаш два-три дни?

— Разбира се. Обади ми се, като си готова.

Поговориха си още няколко минути за други неща, докато накрая Аюми рече:

— Окей. Време ми е да се връщам на работа.

* * *

След като затвори телефона, Аомаме отиде до стола при прозореца и седя известно време, загледана в дясната си ръка. Дълги, фини пръсти, късо изрязани нокти — добре оформени, но без маникюр. И докато ги разглеждаше, Аомаме изведнъж си даде сметка колко крехко, да не каже мимолетно, е собственото й съществувание. Дори нещо толкова просто, каквото е формата на ноктите й, е било решено без нейно участие. Решението е взето другаде, а аз просто съм длъжна да се съобразявам с него, независимо дали ми харесва, или не. Кой ли наистина е решил каква форма да имат ноктите ми?

Наскоро вдовицата й беше казала: „Родителите ти са били — и сега са — пламенни последователи на «Обществото на свидетелите».“ А това означава, че сигурно и в момента се отдават на мисионерска дейност. Аомаме имаше брат, по-голям с четири години от нея, податливо на внушения момче. Когато навремето Аомаме реши да се махне от вкъщи, той още живееше според родителските заповеди и изискванията на вярата. Какво ли прави сега? Не че Аомаме я вълнуваше особено съдбата на семейството. За нея те си оставаха затворена глава от книгата на живота й. Прекъснала беше всички връзки.

На Аомаме й бяха нужни доста години да забрави всичко, което бе преживяла до десетгодишна възраст. Животът ми всъщност започна на десет. Всичко до този момент бе само гаден сън. И спомените от него трябва да ги изхвърля някъде. Но колкото и да се мъчеше, усещаше как онзи кошмарен свят непрекъснато влече сърцето й. Като че всичко, което притежаваше, бе вкоренено в оная черна почва и пиеше от нея живителните си сокове. Колкото и да се мъча да се отдалеча, вечно се завръщам тук, мислеше си тя. Длъжна съм да изпратя този техен Вожд на другия свят, каза си Аомаме. И заради самата себе си.

* * *

Аюми й позвъни след три вечери:

— Имам няколко факта за теб.

— За Сакигаке ли?

— Да. Както си блъсках мозъка как да ти помогна, изведнъж ми светна, че мой съвипускник от полицейската академия имаше вуйчо в полицията на префектура Яманаши, и то на доста висока длъжност. Така че пробвах чрез него да науча нещо. Обясних му, че моя родственица, малко момиче, е имала известни проблеми, докато приемала новата вяра, та заради нея събирам сведения за Сакигаке, така че би ли бил добър да ми помогне? Много ме бива да измислям такива номера.

— Много съм ти задължена, Аюми.

— Та той, значи, се обадил на вуйчо си в Яманаши и му обяснил какво е положението, а пък вуйчото ме препрати към водещия следовател по делото Сакигаке, така че имах възможността да разговарям директно с него.

— Но това е чудесно!

— Мда. Похортувахме си, значи, двамата и научих от него куп неща за Сакигаке, но понеже подозирам, че вече си изпопрочела най-внимателно вестниците, ще ти кажа само онова, което не е известно на широката общественост, окей?

Слушам те.

Първо на първо, оказва се, че Сакигаке са страна по сума ти съдебни дела, най-вече граждански, свързани с поземлени сделки. Изглежда, разполагат с купища пари, понеже изкупуват всички имоти около себе си. То вярно, че земята в провинцията е евтина, ама чак пък дотам… И в повечето случаи принуждават хората да им продават. Крият се зад разни фалшиви компании и грабят всичко, което им попадне. И оттам почват да причиняват ядове на собствениците и на местните управи. Щото методите им са направо хищнически. Но тъй като досега делата срещу тях са били само граждански, полицията не е имала повод да се намеси. На няколко пъти — аха да прекрачат границата и да навлязат в територията на престъпленията, но засега нищо не е оповестено публично. Щото можело да имат връзки с организираната престъпност или с политици. А щом има намесени политици, полицията гледа да не се набърква. Разбира се, нещата ще се променят коренно, ако нещо се разчуе и прокуратурата се заеме с разследването.

— Значи поне от стопанска гледна точка работата на Сакигаке не е чиста.

— Нищо не мога да кажа за редовите им членове, но ако съдя по сделките им с недвижими имущества, онези най-отгоре, които контролират финансите им, май никак не са чисти. В каквато и положителна светлина да се опитат да представят нещата, трудно ще убедят някого, че харчат тези пари в търсенето на чиста духовност. Да не говорим, че тия типове притежават земи и сгради не само в Яманаши, но и в центъра на Токио и Осака — първокласни имоти при това: в Шибуя, в Минами-Аояма, в Шото. Изглежда, организацията възнамерява да разшири религиозната си дейност в национален мащаб — ако преди това не се прехвърли от религията в търговията с недвижими имоти.

— Бях останала с впечатлението, че държат да живеят сред природата и да се отдават на чист, строг религиозен аскетизъм. За какво й е на подобна организация да се разпростира насред Токио?

— А и откъде имат толкова пари за харчене? — допълни Аюми. — Такива състояния не се правят от ряпа дайкон и от моркови.

— От лептата на вярващите.

— Донякъде може и така да е, но тя далеч не е достатъчна. Няма начин да нямат друг основен източник на фондове. Освен това открих и друг доста тревожен факт, който може да те заинтересува. В селището им има деца на вярващи. Поначало посещават местното държавно основно училище, но повечето много бързо отпадат. Училището настоява децата да се учат по стандартната учебна програма, но организацията отказва да съдейства. Уведомяват училището, че някои от децата им просто не желаят да го посещават, че самите те дават образование на децата си, така че няма нужда да се притесняват за обучението им.

Аомаме се сети за собствения си опит от основното училище. Съвсем ясно й беше защо децата от сектата не искат да ходят на училище, където ги тероризират като аутсайдери или ги пренебрегват напълно.

— Предполагам, че децата просто не се чувстват на място в училището — рече. — А пък и не е необичайно деца да не посещават училище.

— Да, но според учителите, които са им преподавали, повечето от тях — и момичетата, и момчетата, — изглежда, имали някакви емоционални проблеми. Постъпвали съвсем нормални в първи клас — умни, отворени дечица, но с всяка изминала година ставали все по-неприказливи и лицата им постепенно ставали напълно безизразни. Докато накрая станели съвсем апатични и преставали да идват. Почти всички деца от Сакигаке като че минавали през едни и същи етапи и проявявали едни и същи симптоми. Учителите се тревожат защо децата престават да посещават занятията, а стоят затворени в селището. Разпитват дали децата са добре, но никой не ги допуска да ги видят. За външни лица входът е строго забранен.

Абсолютно същите симптоми като у Цубаса, помисли си Аомаме. Крайна апатия, безизразност, почти пълно неумение да говори.

— Човек стига до извода, че децата в Сакигаке са малтретирани — каза Аюми на Аомаме. — И то системно. И че вероятно ги и изнасилват.

— Но полицията не може да се намеси на базата единствено на непотвърдените обвинения на един обикновен гражданин.

— Ама как! Та нали полицията не е нищо повече от поредната бюрократична държавна агенция. Най-големите шефове не мислят за нищо друго освен за кариерите си. Е, има и някои изключения, но повечето са стигнали до висините благодарение на предпазливостта си и основната им цел сега е да си осигурят лека, добре платена работа в сродна организация или в частната индустрия след пенсионирането си. И не желаят да пипнат нищо, съдържащо и най-малкия риск, нищо напечено. Бас държа, че и пицата чакат да изстине, преди да почнат да я ядат. В идеалния случай би трябвало да ни докараш истинска жертва, която да успее да докаже нещо в съда, но подозирам, че точно това ще ти е трудно.

— Да, трудно ще ми е — призна Аомаме. — Но съм ти страшно задължена за полезната информация. Ще трябва да намеря начин да ти се отблагодаря.

— Няма нужда. Дай просто да излезем пак до Ропонги някоя вечер и да забравим за проблемите си.

— Звучи ми примамливо — отвърна Аомаме.

— Ето това вече е приказка! — възкликна Аюми. — Между другото, примамлива ли ти се струва възможността да си поиграеш с белезници?

— Съмнявам се — отвърна Аомаме. Да си играеш с белезници? Що за идея!

— Жалко — рече явно силно разочарованата Аюми.

Двадесет и втора глава

(Тенго): Че в своя ход напред времето може да приеме изкривени форми

Тенго се бе замислил за мозъка си. По ред причини.

За последните два милиона и половина години размерът на човешкия мозък се е увеличил четирикратно. Като грамаж мозъкът заема едва два процента от човешкото тяло, а в същото време (според една наскоро прочетена от него книга) консумира към четиридесет на сто от общата телесна енергия. Именно благодарение на драматичното разрастване на мозъка човекът е успял да си създаде понятия като време, пространство и вероятност.

Понятията време, пространство и вероятност.

(На Тенго му беше известно, че в своя ход напред времето може да приеме изкривени форми. Самото време е еднородно в състава си, но веднъж случило се, приема изкривена форма. Даден период от време може да е ужасно муден и продължителен, докато друг може да е мимолетен и кратък. Но понякога редът на нещата може да се обърне, а в най-лошите случаи — изобщо да изчезне. Понякога към времето се прибавят неща, които изобщо не би трябвало да са там. (?) Докато е пренастройвало времето към собствените си цели, човечеството вероятно е пренастроило и смисъла на собственото си съществувание. Другояче казано, успяло е чрез прилагането на подобни операции към времето да опази — макар и само на косъм — нормалната си психика. Несъмнено е, че ако на човек му се наложи да възприеме времето, през което току-що е преминал, като еднородно, в определения му ред, нервната му система няма да понесе натоварването. Един такъв живот би бил живо мъчение, рече си Тенго.)

(Благодарение на разрастването на мозъка човечеството е възприело и понятието за временност, макар в същото време да се научава и как да променя и пренастройва времето. Успоредно с безкрайната си консумация на време хората непрестанно репродуцират и времето, което наум са пренастроили. А това никак не е лесно. Нищо чудно, че времето консумирало четиридесет на сто от общата телесна енергия!)

* * *

Тенго често се чудеше дали наистина е бил свидетел на спомена, който пазеше, откакто е бил на година и половина — максимум на две: сцената, в която съблечената по бельо негова майка дава на мъж, който не е баща му, да смуче гърдите й. А в това време ръцете й обгръщат мъжа. Възможно ли е дете на има-няма две годинки да запомни такива подробности, и то тъй ярко? Или става дума за фалшив спомен, който впоследствие си е изградил, за да се крие зад него?

И това беше напълно мислимо. Възможно бе в един момент мозъкът на Тенго да е създал подсъзнателно спомена за друг мъж (допустимо — „истинския“ му баща) с цел да „докаже“, че не е биологично дете на онзи, който се води за негов баща. Именно по този начин да се е мъчел да елиминира „така наречения свой баща“ от плътната кръвна връзка. Един вид — да си е изграждал изход от своя ограничен, душащ го живот, като е създал у себе си хипотетично съществуваща майка, която със сигурност е жива, макар и на друго място, и „истински“ баща.

Проблемът с този възглед обаче бе, че споменът му се явяваше с ярката си реалистичност. Носеше усещането за автентичност, притежаваше и тежест, и аромат, и дълбочина. Впил се бе упорито в стените на съзнанието му, така както стрида се прилепва към потъналия кораб. И никога няма да се отърси от него, да го отмие. Невъзможно му бе да повярва, че споменът е просто фалшификат, създаден от ума в отговор на някаква нужда. Прекалено реален, прекалено материален бе, че да е плод на въображението.

Ами ако е реален, запита се Тенго?

Бебешкото му „аз“ със сигурност се е уплашило от присъствието си на тази сцена. Друг човек, много по-голям и по-силен, смучеше гърдите, които бяха предназначени за самия него. Излизаше, че поне за кратко майка му го е забравила; че е създала ситуация, заплашваща оцеляването на дребното беззащитно същество. И тъкмо този първичен ужас се е запечатал неизличимо върху фотохартията ма мозъка му.

И сега споменът за този ужас го нападаше, когато най-малко го очакваше — нахлуваше с мощта на порой и го докарваше до ръба на паниката. Ужасът му говореше, насилваше го да си припомни: Където и да бягаш, каквото и да правиш, от натиска на тази вода отърване няма. Този спомен дефинира кой си ти, оформя живота ти и се стреми да те запрати към едно предварително определено за теб място. Гърчѝ се колкото си искаш — от мощта му отърване няма.

Изведнъж на Тенго му хрумна: Когато извадих от пералнята носената от Фука-Ери пижама и я подуших, дали пък не се надявах да надуша собствената си майка? Но от къде на къде пък ще търся образа на липсващата ми майка не къде да е, а в аромата на едно седемнадесетгодишно момиче? Нима не е по-логично да го търся в тялото на по-възрастната ми приятелка, например?

* * *

Макар приятелката на Тенго да бе с десет години по-възрастна от него, неизвестно защо той никога не бе търсил у нея майчинския образ. Нито се беше вълнувал от уханието й. Водещата роля в сексуалната им дейност изпълняваше тя. Тенго просто следваше инструкциите й, почти без да разсъждава, без да избира или да оценява. А тя искаше от него само две неща: хубава ерекция и навременна еякулация. „Чакай, не се изпразвай сега, нареждаше му. Задръж още малко.“ И той вливаше цялата си енергия в това да устиска. „Окей, сега! Напълни ме сега!“, прошепваше тя в един момент и той се изпразваше с каквато сила бе успял да набере. След което тя го погалваше по бузата и го похвалваше: „О, Тенго! Ти си една фантазия!“. А Тенго поначало проявяваше прецизност във всяка една област, било то правилната пунктуация или изнамирането на най-простата формула за решаване на някоя математическа задача.

При секса с по-млади жени нещата стояха съвсем различно. Налагаше му се да разсъждава от начало до край, да избира и преценява. А това го смущаваше. Поемаше цялата отговорност. Имаше чувството, че е капитан на корабче в бурно море, комуто се налага едновременно да държи щурвала, да контролира платната, да се съобразява с показанията на барометъра и посоката на вятъра, както и да модулира поведението си така, че да подсилва оказваното му от екипажа доверие. И най-дребната грешка или нещастие биха довели до трагедия. Изживяваше не толкова секс, колкото чувството, че изпълнява някакъв дълг. В крайна сметка се стягаше и или не еякулираше в точния момент, или изобщо не получаваше необходимата ерекция. А това само подклаждаше собствената му несигурност.

С по-възрастната му приятелка подобни моменти не се случваха. И тя оценяваше това по достойнство. Постоянно го хвалеше и насърчаваше. След онзи единствен случай, в който се беше изпразнил преждевременно, тя си постави за цел никога повече да не си слага бял комбинезон. А и не само комбинезон — престана изобщо да носи бяло бельо.

Така че днес му правеше фелацио по черен комплект и се радваше докрай на твърдостта на пениса му и мекотата на тестисите. Тенго наблюдаваше как, докато работи с уста, гърдите й се движат нагоре-надолу, обвити в черната дантела на сутиена й. За да не се изпразни прекалено бързо, затвори очи и взе да си мисли за гиляките.

* * *

Нямат съдилища и не знаят що е това правосъдие. Колко трудно им е да ни проумеят, личи дори от това, че те и до ден-днешен не разбират смисъла от пътища. Дори там, където са прокарани пътища, те пак си минават през тайгата. Често се случва да ги види човек как цялото семейство, с кучетата и гъските, гази в индийска нишка през крайпътното тресавище.

* * *

И Тенго си представи сценката: парцаливи гиляки се влачат почти безмълвно през гъстата гора до пътя, в колона по един, заедно с кучетата и жените си. В техните представи за време, пространство и вероятности пътищата не съществуват. И вместо да вървят по пътя, вероятно схващат по-добре причината за собственото си съществуване, като се движат мълчаливо през гората, независимо че им е по-трудно.

„Горките гиляки“, бе казала Фука-Ери.

Тенго си припомни лицето на спящата Фука-Ери. Заспала бе в Тенговата възголяма пижама, с навити маншети на ръкавите и крачолите. А той я бе извадил от пералнята и я бе подушил.

Престани да си мислиш за това!, заповяда си Тенго, но бе прекалено късно.

Семенната му течност заизригва с мощни многократни конвулсии право в устата на приятелката му. Тя го изчака да свърши, после стана и отиде до банята. Чу я как завъртя кранчето, пусна водата и изплакна уста. После, сякаш нищо не се беше случило, се върна в леглото.

— Извинявай — рече Тенго.

— Е, случва се да не устискаш — каза тя и го погали с пръст по носа. — Няма страшно. Ама на теб наистина ли чак толкова ти хареса?

— Фантастично беше. Имам чувството, че след няколко минути пак ще съм готов.

— Нямам търпение — отвърна тя и притисна буза в голата му гръд. Затвори очи и се притаи. Тенго усети нежния дъх от ноздрите й върху зърното си.

— Познай на какво ми напомнят гърдите ти? — каза му тя.

— Нямам представа.

— На портата на някой замък в самурайски филм на Куросава.

— Порта на замък — повтори Тенго, докато я галеше по гърба.

— Нали си гледал „Замъкът на паяците“ и „Трима негодници в скритата крепост“? В старите му черно-бели филми вечно има някоя яка порта на замък с огромни железни шипове. Точно на това ми напомнят. Дебели, твърди…

— Само дето си нямам шип.

— Не бях забелязала.

* * *

„Въздушната какавида“ на Фука-Ери влезе в списъка на бестселърите още на втората седмица, след като бе пусната в продажба, а през третата се качи на върха на списъка за белетристика. Тенго следеше възхода й по вестниците, които се получаваха в учителската стая на школата за зубрене. В пресата се появиха и две реклами с корицата на повестта и по-малка снимка на Фука-Ери с познатия му тесен летен пуловер, който така хубаво подчертаваше гърдите й (направена несъмнено по време на пресконференцията). Дълга права коса, пусната до раменете. Тъмни загадъчни очи, вперени право във фотоапарата. Очите й сякаш надничаха през обектива и се фокусираха директно върху нещо, което е скрито дълбоко в сърцето на гледащия, което той поначало не усеща. Но го правят хем неутрално, хем нежно. Съсредоточеният поглед на това седемнадесетгодишно момиче направо побъркваше. Независимо колко дребна бе снимката, със сигурност щеше да накара много хора да си купят книгата. Комацу му беше изпратил два екземпляра няколко дни след като книгата излезе, но Тенго отвори само пакета, без да махне найлоновата обвивка на самите книги. Вярно, текстът в книгата беше нещо, което лично бе написал, и за пръв път нещо, написано от него, бе приело формата на книга, но не изпитваше никакво желание да я отвори и да я прочете, та дори и само да я разгледа. Появата й даже не го зарадва. Тайната му роля на таен техник бе приключила отдавна и съдбата на книгата оттам насетне не го засягаше. Нито имаше причина да го засяга. Пъхна двете томчета най-отзад на етажерката, така както си бяха увити в найлона.

* * *

След онази нощ, през която Фука-Ери преспа в апартамента му, животът му бе започнал да тече безметежно. Валеше често, но Тенго почти не обръщаше внимание на времето, което бе към края на списъка на важните за него неща. И от Фука-Ери нямаше никаква вест. Което вероятно означаваше, че не й трябва решението му по някой конкретен проблем.

Освен дето работеше всекидневно по своя роман Тенго написа и няколко дописки за разни списания — анонимна дейност, която всеки би могъл да свърши. Но за смяна на обстановката вършеха работа, пък и заплащането си струваше за такива минимални усилия. Както обикновено, три дни в седмицата преподаваше и в школата за зубрене. Задълбаваше максимално в математиката с надеждата да забрави останалите си грижи, свързани най-вече с „Въздушната какавида“ и Фука-Ери. Веднъж навлязъл в света на математиката, умът му превключваше на друга верига (с тихо прещракване), от устата му потичаха друг вид думи, тялото му прибягваше до други мускули и се променяше както тонът на гласа му, така и самата му физиономия. Подобна промяна в темпото му се нравеше. Все едно влизаше от една стая в друга и заменяше обувките си с друг чифт.

За разлика от времето, прекарано в домашни задължения и писането на проза, когато навлезеше в математиката, Тенго постигаше ново ниво на релаксация, та дори ставаше и по-словоохотлив. В същото време усещаше, че се превръща и в нов, доста по-практичен човек. Не че можеше да прецени кой е истинският Тенго, но промяната се извършваше съвсем естествено, почти несъзнателно. И си даваше сметка, че му е нужна, малко или повече.

В ролята си на преподавател Тенго набиваше в главите на учениците си колко ненаситна е нуждата на математиката от логика. Недоказуемите неща тук са без значение, но успееш ли да докажеш нещо, светът каца като крехка пеперуда в дланта ти. Лекциите му придобиваха една необичайна топлота, а красноречието му увличаше младежите. Учеше ги как най-практично и ефикасно да решават математическите задачи, но в същото време им разкриваше убедително и романтиката, скрита в поставените въпроси. На няколко пъти забеляза възхищение в погледите на отделни ученички и си даде сметка, че всъщност прелъстява тези седемнадесет- и осемнадесетгодишни момичета посредством математиката. Красноречието му служеше за един вид интелектуална любовна игра. Математическите функции милваха гърбовете им; теоремите бяха топъл дъх в ухото. Но откакто се бе запознал с Фука-Ери, Тенго престана да проявява сексуален интерес към тези момичета, нито изпитваше желанието да души пижамите им.

Фука-Ери категорично е едно специално същество, осъзна Тенго. Изобщо не може да се сравнява с другите момичета. Несъмнено означава нещо специално за мен. Тя е — как да го кажа? — всеобхватен образ, проектиран право върху ми, но и образ, който не съм в състояние да разтълкувам.

* * *

Но май ще е най-добре да прекъсна всякакво увлечение по Фука-Ери. Рационалната мисъл на Тенго бе стигнала до това ясно заключение. А и задължително трябва да се дистанцирам максимално от купчините с „Въздушната какавида“ по витрините на всички книжарници, от непроницаемия професор Ебисуно и от онази злокобна тайнствена религиозна организация. Засега няма да е зле и от Комацу да стоя настрана. Щото току-виж ме въвлякъл в още по-хаотична територия; ще ме навре в някой опасен ъгъл без капчица логика, в ситуация, от която така и няма да успея да се измъкна.

Но Тенго знаеше прекрасно и това, че няма да му е никак лесно да се оттегли от сложната конспирация, в която се бе заплел до уши. Че не е герой на Хичкок, всмукан, без изобщо да се усети, в ужасен заговор. Сам се беше насадил, с пълното съзнание за съдържащия се в нея рисков елемент. Машинарията вече се бе задвижила и бе набрала толкова силен въртящ момент, че нямаше начин да я спре. Самият Тенго бе просто едно зъбчато колело — при това от най-важните. Чуваше глухия вой на механичното чудовище и усещаше безмилостния му ход.

* * *

Комацу се обади на Тенго няколко дена след като „Въздушната какавида“ изкара и втора седмица на върха на бестселърите. Телефонът иззвъня малко след единадесет вечерта и завари Тенго по пижама, легнал по корем. Беше се зачел в една книга и тъкмо се канеше да угаси нощната лампа. По самия звън позна, че го търси Комацу. И той не знаеше защо, но винаги усещаше кога Комацу е на телефона. Изглежда, по особения му звън. Както всеки пишещ си има своя стил, така и Комацу си имаше свой особен звън.

Стана, отиде в кухнята и вдигна слушалката. Никак не му се искаше да отговаря; предпочиташе да си заспи спокойно, да сънува, ако ще, леопардовите котки от остров Ириомоте или Панамския канал, озоновия слон или древния поет Башо — нямаше значение какво, стига да беше колкото се може по-далече оттук. Но не се ли обадеше, телефонът щеше пак да иззвъни след петнадесет минути или половин час. По-добре веднага да го вдигне.

— Здравей, Тенго. Да не би да спиш? — попита весело Комацу.

— Точно това се мъчех да направя.

— Извинявай — рече Комацу, макар в тона му да нямаше и грам съжаление. — Исках само да ти съобщя, че продажбите на „Въздушната какавида“ вървят добре.

— Чудесно.

— Като топъл хляб. Бройките не достигат. Ония нещастници в печатницата блъскат денонощно. Не че не знаех предварително, че числата ще са впечатляващи. При авторка седемнадесетгодишна красавица. Само за това приказват. Всички елементи на бестселъра са налице.

— Не като при някой роман, написан от тридесетгодишен даскал в школа за зубрене с вид на пробуждащ се от зимен сън мечок, имате предвид.

— Точно така. Хем в случая изобщо да не става дума за някой от така наречените касови романи. Няма никакви сцени със секс, нито сълзливи истории. Дори самият аз не си представях такива зашеметяващи продажби.

И Комацу млъкна, сякаш очакваше някакъв коментар от Тенго. Но когато Тенго не му отвърна, продължи:

— А и работата не е само в продажбите. И критиката я посреща възторжено. Понеже не е някоя лековата драма, хрумнала набързо на някой младеж. Самият сюжет е забележителен. Разбира се, всичко това щеше да е невъзможно без превъзходната ти преработка, Тенго. Ти създаде истински безупречен шедьовър.

Щеше да е невъзможно. Без да обръща внимание на похвалите от Комацу, Тенго притисна слепоочията си с пръст. Щом толкова отявлено го хвали Комацу, няма начин да не последва нещо неприятно.

— Е, и каква е лошата новина? — попита Тенго.

— Откъде знаеш, че има лоша новина?

— Ами, вижте колко е часът! Няма начин да няма лоша новина.

— Прав си — отчете Комацу с явно възхищение. — Трябваше да се сетя, че притежаваш специална чувствителност.

Какво общо има тук чувствителността, рече си Тенго. Най-обикновен натрупан с времето опит. Но си затрая и зачака да види накъде бие Комацу.

— За съжаление, много си прав. Наистина имам и една лоша новина — каза Комацу.

И млъкна многозначително. А Тенго си представи как очите му блестят в мрака като на мангуста.

— И подозирам, че е свързана с авторката на „Въздушната какавида“. Прав ли съм?

— Точно така. Става дума за Фука-Ери. И не е хубава. От известно време е в неизвестност.

Тенго продължаваше да натиска слепоочията си.

— От известно време ли? Откога по-точно?

— Преди три дни, в сряда сутринта, е излязла от дома си в Окутама и заминала за Токио. Изпратил я професор Ебисуно. Не казала къде отива. По-късно през деня се обадила да каже, че няма да се прибира на планината, а ще преспи в квартирата им в Шинаномачи. Дъщерята на професор Ебисуно трябвало също да прекара там нощта, но Фука-Ери така и не се явила. И оттогава не са я чували.

Тенго проследи спомените си от последните три дни, но не откри нищо, което би могло да се свърже със случая.

— И аз не съм чул нищо — рече.

Откакто беше преспала при него, сигурно бяха минали поне четири седмици. И все пак се замисли за миг дали да не спомене на Комацу какво каза тя тогава — че било по-добре да не ходи в квартирата в Шинаномачи. Вероятно е усещала нещо злокобно там. Но реши в крайна сметка да си трае. Иначе щеше да се наложи да спомене на Комацу, че е пренощувала в апартамента му.

— Тя поначало е особен човек — каза Тенго. — Не бих се учудил, ако просто е заминала нанякъде, без някому да каже.

— Съмнявам се. Може и да не й личи, но Фука-Ери била изключително съзнателна личност. Винаги съобщавала съвсем точно къде се намира, винаги се обаждала къде е, къде отива и кога точно ще се върне. Така поне твърди професор Ебисуно. Никак не й било присъщо да не се обади цели три дни. Дано не й се е случило нещо лошо.

— Нещо лошо — изръмжа Тенго.

— И Професора, и дъщеря му са силно разтревожени — рече Комацу.

— Едно такова изчезване, ако продължи, май ще ви постави в доста тежко положение — каза му Тенго.

— Да, особено ако се намеси полицията. Представи си само: изчезнала е красивата тийнейджърка, авторка на светкавичен бестселър! Медиите направо ще пощуреят. И ако стане така, веднага ще потърсят коментар от мен, реактора й. А това няма да е никак хубаво. Аз поначало обичам да стоя в сянката: слънчевата светлина не ми понася. Стигне ли се дотам, истината всеки момент може да излезе наяве.

— Какво мисли по въпроса професор Ебисуно?

— Възнамерява да подаде в полицията молба за издирване, евентуално още утре. Досега успявах да го удържа, но всяко нещо си има граница.

— Надушат ли медиите за такава молба, отърване няма.

— Не знам как точно ще реагира полицията, но Фука-Ери в момента е на гребена на вълната, така че не може да се сравнява с обикновено бягство на тийнейджъри от дома. Надали ще успеем да скрием това от обществеността.

Да, но професор Ебисуно май точно към това се стреми, помисли си Тенго: да възбуди сензация с Фука-Ери за стръв, да се възползва от нея така, че да изясни взаимоотношенията между Сакигаке и родителите на Фука-Ери и да разбере къде в момента са двамата. В такъв случай нещата се развиват според намеренията на Професора. Но пък дава ли си той сметка колко опасно може да се окаже всичко това? Би трябвало: професор Ебисуно не е безразсъден човек. Напротив, нали си изкарва хляба с дълбокомислие. На всичкото отгоре, изглежда, имаше някои важни факти свързани със ситуацията на Фука-Ери, които не му бяха известни, така че Тенго като че се мъчеше да сглоби пъзел, без да са му дали всички парченца. По-мъдър човек от самото начало би отказал да се забърка в такава каша.

— Имаш ли някаква представа къде може да е тя, Тенго?

— На този етап — не.

— Нямаш? — изрече Комацу със забележима нотка на преумора в гласа. А не беше от хората, които често дават изява на подобни човешки слабости. — Извинявай тогава, че те събудих посред нощ.

Не по-малка рядкост беше да се чуят подобни извинения от устата на Комацу.

— Моля, моля — каза Тенго. — Предвид обстоятелствата.

— Да ти кажа право, Тенго, ако имах избор, нямаше да те замеся в тези усложнения на реалния свят. Единствената ти задача трябваше да е пренаписването, а ти се справи блестящо с нея. Но нещата никога не вървят тъй гладко, както ни се ще. И, както вече ти казах веднъж, в момента се спускаме по бързея…

— … в една обща лодка — довърши Тенго механично изречението.

— Точно така.

— От друга страна обаче — добави Тенго, — ако се разчуе за изчезването на Фука-Ери, това няма ли да увеличи още повече продажбите на „Въздушната какавида“?

— Тя и сега добре се продава — заяви с отчаяние Комацу. — Не ни трябва повече реклама. А един скандал няма да ни донесе нищо освен ядове. На този етап трябва да търсим някое хубаво, тихичко местенце за излизане от реката.

— За излизане от реката — повтори Тенго.

Комацу издаде звук като човек, преглъщащ нещо въображаемо. После леко се прокашля:

— Я дай да се срещнем за вечеря тия дни и да си поговорим дълго и спокойно. След като отмине тая лудница. Лека нощ, Тенго. Имаш нужда хубаво да се наспиш.

Комацу затвори. И като че го бе проклел: Тенго не можа да мигне. Чувстваше се уморен, но сън не го ловеше.

Какво имаше предвид Комацу, като каза „Имаш нужда хубаво да се наспиш“? Мина му през ум да седне в кухнята и да поработи, но нямаше настроение. Извади от шкафа бутилка уиски, наля си и го изпи чисто, на малки глътки.

* * *

Нямаше да се учуди, ако Фука-Ери е била отвлечена от Сакигаке. Напълно възможно му се струваше. Няколко души я причакват пред квартирата в Шинаномачи, набутват я в кола и отпердашват. Колко му е, стига да са подбрали подходящия момент и да са действали бързо. И нищо чудно Фука-Ери да е надушила присъствието им, затова да не е искала да се прибере в квартирата.

Фука-Ери вече му бе потвърдила, че както човечетата, така и въздушните какавиди наистина съществуват. С човечетата се запознала, докато била в комуната Сакигаке, където я наказали затова, че оставила сляпата коза да умре, и в продължение на няколко поредни нощи изработвала с тях въздушна какавида. В резултат на което с нея се случило нещо от огромна важност. Изложила събитията в една повест, а Тенго преработи повестта в завършена литературна творба. С други думи, превърна я в стока и сега въпросната стока се продаваше (по думите на Комацу) „като топъл хляб“. Което пък може и да не е угодно на хората от Сакигаке. Нищо чудно човечетата и въздушната какавида да са някакви важни тайни, които не бива да се разкриват пред външния свят. Така че с цел да предотвратят по-нататъшното изтичане на информация са отвлекли Фука-Ери и са я затворили. Прибягнали са до сила въпреки големия риск изчезването й да възбуди подозрителността на обществото.

Всичко това, естествено, бе само зародила се в главата на Тенго хипотеза. Нямаше обаче никакви улики, нищо не можеше да докаже. Дори и да обяви на всеослушание: „Човечетата и въздушната какавида наистина съществуват“, кой ще го приеме на сериозно? Да не говорим, че самият Тенго дори не знае какво значи тези неща „наистина да съществуват“.

Но имаше и друга вероятност: на Фука-Ери да й е писнало от данданията около бестселъра й и да се е скрила. И това бе напълно допустимо. Тя на практика е непредсказуема, но ако е решила да се крие, щеше все пак да остави някакъв успокоителен знак на професор Ебисуно и дъщеря му Адзами, да не се тревожат излишно.

За Тенго обаче не представляваше никаква трудност да си представи опасността за Фука-Ери, ако наистина са я отвлекли от Сакигаке. Така както няма никаква вест от родителите й, колко му е и Фука-Ери да изчезне безследно? А даже и да се разкрие връзката между нея и Сакигаке (за което няма да е нужно кой знае колко време) и това да породи медиен скандал, всичко ще е всуе, ако полицията откаже да се намеси поради „липсата на физически улики, че е била отвлечена“. И тя да си остане заключена завинаги зад високите зидове на религиозната комуна. Планът на професор Ебисуно дали включваше и подобен сценарий за „в най-лошия случай“?

Идеше му да се обади на професор Ебисуно, за да му зададе всичките тези въпроси, но полунощ вече беше отминала, така че не му оставаше друго, освен да изчака до утрото.

* * *

На сутринта Тенго набра дадения му номер за дома на професор Ебисуно, но не успя да се свърже. Всеки път чуваше записа „Абонатът, когото търсите, е изключен. Моля, проверете желания от вас номер и наберете повторно“. Нищо чудно да са сменили номера след дебюта на Фука-Ери, за да избегнат наплива от заявки за интервюта.

И през следващата седмица не стана нищо необичайно. Продажбите на „Въздушната какавида“ си останаха високи и тя продължи да оглавява националния списък на бестселърите. Никой не го потърси през цялата седмица. Самият Тенго звъня неколкократно на служебния номер на Комацу, но никой не вдигна (което не беше необичайно). Остави на редакционния телефонен секретар съобщение, но Комацу така и не се обади (което също не бе необичайно). Преглеждаше всеки ден вестника, но никъде не прочете да е подадена молба за издирването на Фука-Ери. Възможно ли е професор Ебисуно да не я е внесъл? Или пък да я е подал, а полицията да си трае, за да издирва тайно Фука-Ери, или да са решили, че не става дума за нищо повече от поредния случай на избягала от дома си тийнейджърка?

Както винаги, Тенго преподаваше в школата за зубрене три дни седмично, през останалите дни си пишеше романа, а петъчните следобеди прекарваше в бурен секс с приятелката си, ако го посетеше в квартирата му. Но не успяваше да се съсредоточи. Нямаше ден, в който да не се чувства притеснен и объркан, като човек, който по погрешка е вдишал от някакъв гъст облак. Апетитът му взе да изчезва. Събуждаше се посред нощ и не можеше после пак да заспи. И почваше да си мисли за Фука-Ери. Къде е тя сега? Какво ли прави? С кого ли е? Какво й правят? Въображението му пораждаше най-разнообразни ситуации, коя от коя по-песимистична. Но във всичките тези сцени тя неизменно носеше тънкия тесен пуловер, който подчертаваше прекрасната форма на гърдите й. Видението го караше да губи дъх и само усилваше притесненията му.

Фука-Ери най-после му се обади — чак в четвъртъка от шестата седмица, през която „Въздушната какавида“ се бе закотвила твърдо на върха на бестселърите.

Двадесет и трета глава

(Аомаме): Това е само началото на нещо

Аомаме и Аюми се оказаха идеална двойка за целите на една интимна, но изключително еротична целонощна сексфиеста. Аюми бе дребна, весела, приказлива и не се притесняваше от непознати. Наумеше ли си, нищо не можеше да я спре да не създаде едно положително отношение към която и да било ситуация. Притежаваше и здравословно чувство за хумор. Аомаме пък — обратното: стройна и мускулеста, бе по-скоро безизразна и въздържана и трудно проявяваше остроумие пред мъж, с когото току-що се е запознала. В говора й се долавяше лека нотка на цинизъм, да не кажем враждебност, а и самите й очи излъчваха някакъв скрит блясък на нетолерантност. Но, стига да поискаше, Аомаме можеше да излъчва и някаква аура на спокойствие, която действаше на мъжете като естествен магнит. Напомняше на сладникавия, сексуално стимулиращ аромат, който животните и насекомите изпускат при нужда. А това не се усвоява със съзнателни усилия. По-вероятно е да е вродено. Макар лично тя май да го бе придобила на определен етап в живота си. Така или иначе, тази аура възбуждаше неусетно не само сексуалния й партньор, но и самата Аюми, и внасяше топлота в нощите им.

Така че, щом срещнеха подходящи мъже, първо към тях се прилепваше веселата Аюми. А в подходящ момент се присъединяваше и Аомаме и създаваше уникална атмосфера — отчасти оперетна, отчасти филм ноар[41]. Въпросът бе да стигнат до този момент; оттам нататък всичко ставаше лесно. Отиваха на някое подходящо място и (по прямите думи на Аюми) се „чукаха като щури“. Най-трудното бе да открият подходящи партньори. Предпочитаха да са двойка мъже — чисти, с приличен, леко интелектуален вид (прекалената интелектуалщина можеше да се окаже проблем, досадните разговори понякога обричаха нощта на стерилност). Освен всичко друго трябваше да имат вид на мъже, разполагащи с излишни пари. Очевидно от тях се очакваше да платят напитките и хотелските стаи.

* * *

Когато в края на юни обаче направиха опит да си уредят поредната сексфиестичка (която щеше да се окаже последната за екипа им), просто не успяха да попаднат на подходящи мъже. Сума ти време търсиха, смениха няколко бара, но резултатът си остана непроменен. Макар да бе последният петък от месеца, заведенията, които пребродиха, от Ропонги до Акасака, бяха до едно безобразно тихи, почти безлюдни. Може би се дължеше донякъде и на надвисналите черни облаци, сякаш Токио бе в траур по някого.

— Днес май няма да стане — каза Аомаме. — Викам да се откажем.

Бе вече 10:30.

— По-умряла петъчна вечер не съм виждала — съгласи се Аюми. — Язък за лилавото ми секси бельо!

— Бягай у дома и се задоволи пред огледалото.

— А, дори и на мен не ми стиска да го направя в тоалетната на полицейското общежитие!

— Както и да е, предлагам да се откажем. Ще пием по едно някъде на спокойствие, а оттам — право у дома в леглото.

— Май си права — рече Аюми. Но като че се присети за нещо, та добави: — Няма ли да е по-добре и да похапнем, преди да се приберем? Имам едни излишни трийсет хиляди йени в чантичката си.

— Излишни ли? — смръщи се Аомаме — Откъде. Нали все се оплакваш колко малко ви плащат?

Аюми се почеса по носа:

— Последния път, нали разбираш, оня ми даде трийсет хиляди на сбогуване. Уж за таксито. Нали се сещаш за ония двамата с недвижимите имоти?

— И ти ги прие? — възмути се Аомаме.

— Сигурно ни е взел за полупрофесионалистки — изкикоти се Аюми. — Бас държа, че и през ум не му е минало, че си има работа с полицайка и с инструкторка по бойни изкуства. Пък и какво толкова? Те, тия с недвижимите имоти, са червиви с пари. Заделих ги с мисълта да се почерпим някой път или нещо такова. Щото такива пари не са за редовни харчлъци.

Аомаме не си направи труда да изкаже пред Аюми мнението си по въпроса. Да вземеш пари за случаен секс с непознат мъж! За нея това бе направо немислимо. Имаше чувството, че гледа разкривен свой образ в дефектно огледало. Но пък от етична гледна точка кое е по-правилно: да вземеш пари за това, че си убила някого, или да вземеш пари за това, че си правила секс с някой мъж?

— Теб наистина ли те смущава мисълта да вземеш пари за секс от мъж? — попита я притеснено Аюми.

Аомаме завъртя глава.

— Не толкова ме притеснява, колкото ме озадачава. А ти как го виждаш? Не очаквах една полицайка да се отнася с такава небрежност към проституирането.

— Защо пък? — настоя весело Аюми. — За мен не е никакъв проблем. Че какво прави проститутката: договаря цената и получава парите си преди секса. Първото правило гласи: „Първо плащаш, после сваляш гащи“. Как иначе ще си изкара хляба, ако някой, след като е свършил, й заяви „Ама виж сега, аз май нямам пари“? Но щом нямаш предварително уговорена цена, а след това онзи ти даде някоя дребна сума „за такси“, с това той просто изразява благодарността си. И тъкмо тук е разликата с професионалната проституция. Разграничението е съвсем ясно.

Думите на Аюми съдържаха доста голяма доза логика.

* * *

Мъжете, които Аомаме и Аюми си бяха избрали миналия път, бяха на около четиридесет. И двамата имаха буйни коси, но Аомаме бе готова на компромис в това отношение. Разправяха, че работели във фирма за недвижими имоти, но ако се съдеше по костюмите „Хуго Бос“ и вратовръзките им „Мисони Уомо“, явно не бяха редови служещи в някой гигантски конгломерат от рода на „Мицубиши“ или „Мицуи“, чиито кадри са длъжни да се подчиняват на дребнави правилници, традиции и безконечни съвещания, а по-скоро се трудеха в някоя по-агресивна, по-гъвкава компания, с готино, звучащо по чуждоземски име — място, където държат на индивидуалния талант и богато възнаграждават успеха. Единият от мъжете държеше ключовете на нова „Алфа Ромео“. В Токио имало криза за офис помещения, разправяха. Икономиката вече се съвзела от нефтените шокове и давала признаци, че пак се нагрява. Капиталовият поток бил по-раздвижен от всякога и скоро нямало да има свободни офисни сгради, независимо колко небостъргачи щели да построят.

— Май сега най-печелившо е да търгуваш с недвижимости — рече Аомаме на Аюми.

— Права си — отчете Аюми. — Ако си скътала някоя и друга пара, сега е моментът да инвестираш в имот. В Токио се вливат огромни количества пари, а градът не е безкраен. Цените на имотите няма начин да не се вдигнат. Купиш ли сега, сто на сто ще спечелиш. То е, като да залагаш на конни състезания, като знаеш, че печелившият фиш е у теб. За съжаление, нисшите обществени служители като мен не разполагат с излишни средства. Ами ти, Аомаме? Занимаваш ли се с инвестиции?

Аомаме поклати отрицателно глава:

— Вяра имам само на парите в брой.

— Разсъждаваш като престъпник! — изсмя се на глас Аюми.

— Какво искаш да кажеш? Че според теб трябва да си държа парите зашити в дюшека и да бягам през прозореца, щом дойде полицията ли?

— Точно така! — щракна с пръсти Аюми. — Като Стив Маккуин в „Бягството“. Пачка мангизи и пушка помпа. Страшно обичам такива истории.

— Повече, отколкото да си на страната, която прилага закона ли?

— В личен план, да — усмихна се Аюми. — По̀ ме привличат личностите извън закона. Много по-интересни са ми от това цял ден да се разкарвам с минипатрулката и да пиша фишове за глоби. И сигурно тъкмо затова те харесах.

— Нима имам вид на човек извън закона?

Аюми кимна:

— Как да го кажа? Не знам. Просто около теб има една такава атмосфера, макар да не си точно като Фей Дънауей с автомат в ръце.

— Нямам нужда от автомат — каза Аомаме.

* * *

— По повод на оная религиозна комуна, за която стана дума миналия път. Сакигаке… — каза Аюми.

Двете си бяха поръчали късна скромна вечеря и бутилка кианти в едно италианско ресторантче в спокойния квартал Иикура. Аомаме си избра салата с ивици сурова риба тон, а Аюми — ньоки със сос от босилек.

— Ъхъ — отвърна Аомаме.

— Ти ми разпали любопитството, та направих нещо като собствено разследване. И колкото повече ровех, толкова по̀ замирисваше на гнило. Сакигаке нарича себе си религия и дори е официално регистрирана като такава, но отсъствието на религия е пълно. Доктрината й се явява един вид деконструктивизъм — най-обикновена сбирщина от религиозни образи, към която са добавили малко неоспиритуализъм, модерна академичност, завръщане към природата, антикапитализъм, окултизъм и тям подобни, но нищо повече: куп подправки, но нищо по същество. Но пък може и това да е номерът: същността на тази религия да е липсата на същност. Казано по маклуънски, „Медията да е посланието“. На мнозина би се сторило привлекателно.

— По маклуънски ли?

— Ти какво? И аз попрочитам по някоя книжка сегиз-тогиз — запротестира Аюми. — Маршал Маклуън е изпреварил времето, в което е живял. Толкова популярен е станал, че хората дори престанали да го вземат на сериозно, но всичко, което е казал, е вярно.

— Тоест съдържанието е самата опаковка, така ли да разбирам?

— Точно така. Свойствата на опаковката определят естеството на съдържанието, а не обратно.

Аомаме се замисли за миг:

— Същността на Сакигаке като религия е неясна, но това няма нищо общо с причината, поради която привлича толкова много хора, а?

Аюми кимна.

— Не бих казала, че броят на присъединилите се към Сакигаке е изумителен, но в никакъв случай не е и малък. А колкото повече хора влизат, толкова повече се увеличават и парите им. Очевидно. Но кое все пак е онова, с което тази религия ги привлича? Мен ако ме питаш, основното е там, че изобщо не мирише на религия. Напротив, отличава се с изключителна чистота и интелектуалност и с привидна систематичност. Тъкмо това привлича младите от свободните професии. Понеже стимулира интелектуалната им любознателност. Дава им усещане за реализация, каквото не могат да постигнат в реалния свят — нещо осезаемо и лично. Именно тези вярващи интелектуалци, явяващи се нещо като елитен офицерски корпус, оформят мощния мозък на организацията.

— Плюс това — продължи Аюми — техният така наречен Вожд, изглежда, е крайно харизматичен. И хората му го издигат в култ. Може да се каже, че самото му присъствие се явява сърцевината на доктрината. По произход сектата не се различава особено от примитивните религии. Каквото в самото си зараждане донякъде е било и християнството. Но този човек никога не се появява публично. Никой не знае как изглежда той, как се казва или на колко е години. Общността си има свой управителен съвет, който номинално я ръководи, и има един човек, който оглавява съвета и се явява като публична фигура на официалните мероприятия, но според мен той е само фигурант. В центъра на системата няма друг освен въпросния мистериозен Вожд.

— Но той явно не желае да разкрие самоличността си.

— Значи, той или има нещо да крие, или умишлено прикрива съществуването си с цел да подсили загадъчността около себе си.

— Или е отвратително грозен — рече Аомаме.

— И това е възможно. Да е някой урод от друг свят — каза Аюми и изръмжа като звяр. — Но дори да оставим настрана този Вожд, около тая религия има още куп други скрити неща. Като например агресивното изкупуване на имоти, за което ти споменах оня ден по телефона. Всичко, което се вижда на повърхността, е само за фасон: красивите сгради, убедителната разгласа, интелигентно звучащите теории, покръстилите се бивши социални елити, практикуването на стоицизъм, йога и духовна пречистеност, отхвърлянето на материализма, органичното земеделие, чистият въздух и прекрасната вегетарианска кухня — всичко това е като нагласени снимки, като рекламите за скъпи апартаменти във висококласните курорти, които гледаш в рекламните притурки към неделните вестници. Но колкото и красива да е опаковката, имам чувството, че зад кулисите се кроят някакви подозрителни планове. Някои от които може да са и незаконни. Тъкмо това впечатление ми остана, след като прегледах куп материали.

— Но полицията засега остава безучастна.

— Може и да предприема някакви тайни стъпки, но за тях не бих могла да знам. До известна степен полицията в префектура Яманаши продължава да ги държи под око. Усетих го, докато разговарях с ръководителя на следствието. Все пак да не забравяме, че от Сакигаке се пръква и Акебоно — групата, участвала в престрелката, а оттам не е трудно да се стигне до извода, че китайските калашници на Акебоно да дошли през Северна Корея: никой обаче още не е успял да го докаже. Сакигаке са още под известно подозрение, но понеже имат статута на религиозно-юридическо лице, могат да ги пипат само с кадифени ръкавици. Полицията вече е провела един обиск на селището им, от който е станало повече или по-малко ясно, че между Сакигаке и престрелката не съществува пряка връзка. Нито пък можем да знаем дали Разузнавателното управление за обществена сигурност[42] предприема нещо. Там всичко се пази в абсолютна тайна, а и открай време не се разбират с полицията.

— Ами децата, дето са престанали да посещават държавните училища? За тях поне не научи ли нещо?

— Нищичко. Напуснат ли веднъж училището, престават да се появяват повече извън стените на селището. И няма как да разследваме техните случаи. Друго щеше да е, ако имахме конкретни улики за малтретиране на деца, но засега нямаме нищо.

— Не можете ли да потърсите сведения от хората, които са напуснали Сакигаке? Няма начин да няма поне неколцина, които са се разочаровали от религията им или им е писнало от строгата дисциплина и са си вдигнали шапките.

— Разбира се, че има постоянно движение — едни идват, други си отиват. По принцип всеки е свободен да се махне, когато си поиска. Обаче всеки новодошъл внася огромна сума, наречена „такса за ползване на съоръженията“, и подписва договор, че сумата като цяло не подлежи на възстановяване и че, стига да е готов да понесе тази загуба, всеки е свободен да си тръгне само с дрехите, които са на гърба му. Съществува организация на хора, напуснали религията, и те твърдят, че Сакигаке е опасен антиобществен култ, занимаващ се с измамни дейности. Завели са дело и издават някакъв малък бюлетин, но са толкова слаби, че влиянието им върху общественото мнение клони към нулата. Сектата си има цяла фаланга първокласни юристи и защитата им е непробиваема. Едно дело изобщо не може да ги помръдне.

— Тези бивши членове не са ли направили поне някакви изказвания по адрес на Вожда и децата в селището?

— Нямам представа — отвърна Аюми. — Не ми е попадал бюлетинът им. Но доколкото успях да разбера от проверките ми, това са дисиденти от най-нисшите редове на групата, дребни риби. Сакигаке тръбят надлъж и шир как отхвърлят всички мирски ценности, но част от организацията им е абсолютна йерархия, рязко отделяща ръководството от членската маса. За да станеш член на ръководството, ти трябва научна степен или квалификацията на специалист в определена област на професията ти. А и от самото ръководство единствено един елит от вярващи има възможността да види някога или да получи преки нареждания от Вожда, или пък да се свърже с ключовите фигури в организацията. От всички други се очаква единствено да внасят необходимите вноски и да прекарват един стерилен ден подир друг в религиозен аскетизъм на чист въздух, да се трудят на полето и да медитират с часове в определените за целта помещения. Не се различават от стадо овце, изведено на паша под зорките погледи на пастира и кучето му, а вечер се прибира в кошарата — един мирен ден подир друг. Всеки един копнее за деня, в който ще се издигне достатъчно в организацията, че да се докосне до присъствието на Големия брат, но този ден така и не идва. Точно затова обикновените вярващи не знаят почти нищо за вътрешното устройство на сектата. Дори и да се махнат от Сакигаке, не притежават никаква съществена информация, която да съобщят на външния свят. Те дори не са виждали лицето на Вожда.

— Няма ли никой отказал се сред елита?

— Нито един, доколкото ми е известно.

— Да не искаш да кажеш, че веднъж узнал тайните им, нямаш право да напускаш?

— Би могло да доведе до някои крайно драматични събития — въздъхна кратко Аюми. — Я ми кажи: това изнасилване на момиченца, за което спомена, със сигурност ли го знаеш?

— Почти, макар засега да не разполагам с никакви доказателства.

— И казваш, че се извършвало системно в комуната?

— И това не е напълно доказано. Но имаме една действителна жертва. Лично я видях. Истински ужаси са творили с нея.

— Под „изнасилване“ действително проникване ли имаш предвид?

— Да. В това отношение няма никакво съмнение.

Аюми се замисли и изкриви устните си под ъгъл:

— Ясно! Остави ме да се поразровя още малко.

— Само не се увличай, моля ти се.

— Не се тревожи — отвърна Аюми. — Може и да не ми личи, ама съм страшно предпазлива.

* * *

Приключиха с вечерята и сервитьорът раздигна масата. Отказаха се от десерт, но продължиха да пият вино.

— Помниш ли как веднъж ми каза, че като си била малка, не са те закачали никакви мъже? — попита Аюми.

Аомаме я изгледа, отчете изражението на лицето й и кимна:

— Родителите ми бяха крайно религиозни. В семейството ни никога не е ставало дума за секс; същото важи и за всичките ни познати семейства. Сексът беше тема табу.

— Хубаво, но религиозността няма нищо общо със силата или слабостта на половия нагон у човека. Всекиму е известно, че сред духовенството е пълно с перверзни типове. Факт е, че задържаме куп народ, свързан с религията — а и с просветата, — за нарушения от рода на проституцията или опипването на жени в метрото.

— Възможно е, но поне в нашите кръгове нямаше и намек за подобно нещо, за някого, който да е правел неща, които не бива да се правят.

— Браво на теб в такъв случай — рече Аюми. — Радвам се да го чуя.

— При теб по-различно ли е било?

Вместо да й отговори, Аюми само сви рамене. После рече:

— Право да ти кажа, като бях малка, сума ти неща ми причиниха.

— Кой?

— Ами, брат ми. И чичо ми.

Аомаме направи лека гримаса:

— Брат ти и чичо ти ли?

— Правилно ме чу. И двамата сега са полицаи. Наскоро чичо ми дори бе отличен за тридесетгодишна безупречна служба, за сериозен принос към обществената безопасност в района и за подобряване на околната среда. Веднъж го бяха писали и във вестника за това, че спасил някаква тъпа кучка и палето й, които се запилели на някакъв жп прелез.

— И какво по-точно ти правеха?

— Опипваха ме там долу и ме караха да им правя свирки.

Бръчките от гримасата на Аомаме се задълбочиха:

— Собственият ти брат и чичо?

— Поотделно, естествено. Аз тогава бях накъм десет, а брат ми на петнадесет. Преди това чичо ми го направи два-три пъти, докато ни гостуваше.

— И ти на никого ли не се оплака?

Аюми отговори с няколко бавни завъртания на главата.

— Никому нито дума. Предупредиха ме да не се оплаквам, заплашиха ме, че ще ме пречукат, ако обеля и една дума. Но и нищо да не ми бяха казали, аз пак щях да си трая, щото ме беше страх, че пак мен щяха да ме изкарат виновна и да ме накажат. Страх ме беше да кажа на когото и да било.

— Дори и на майка ти?

— Най-вече на майка ми — рече Аюми. — Брат ми й беше любимецът, а на мен все ми разправяше колко съм я разочаровала — че съм била мърлява, дебела, недостатъчно хубава, не съм носела добри бележки от училище. На нея мечтата й беше да си има съвсем друга дъщеря — слабичка, красива кукличка, която да праща на уроци по балет. Искаше от мен нещо абсолютно невъзможно.

— Така че ти не искаше да я разочароваш още повече, а?

— Да. Ако й кажех какво прави с мен брат ми, щеше да ме намрази още повече. Вместо него да вини, щеше да каже, че аз съм си виновна за всичко.

Аомаме оглади с пръсти бръчките по лицето си. И моята майка спря да ми говори, след като на десетгодишна възраст обявих, че напускам вярата. Когато трябваше по принуда да ми съобщи нещо, пишеше ми бележки, но повече и дума не ми продума. Вече не бях нейна дъщеря. А само „онази, която напусна вярата“. След което се изнесох от вкъщи.

— Но проникване всъщност нямаше, така ли? — попита Аомаме.

— Без проникване — потвърди Аюми. — Колкото и лоши да бяха, не можеха да си представят чак такава болка да ми причинят. Дори и те не си позволиха да стигнат дотам.

— Ти продължаваш ли да се виждаш с тоя твой брат и с чичо ти?

— Откакто почнах работа и напуснах дома ни, почти не съм ги виждала. Но си оставаме роднини и работим в една и съща професия. Понякога просто не мога да ги избегна и тогава се усмихвам до уши. Нямам никакво намерение да клатя лодката. Бас държа, че те дори не помнят какво са правили с мен.

— Как така да не помнят?

— Че колко му е да забравят! — рече Аюми. — Само дето аз не мога да забравя.

— Разбира се — каза Аомаме.

— Същото като с някое историческо клане.

— Клане ли?

— Извършилите клането винаги намират логично обяснение за своите действия и дори забравят какво са извършили. В състояние са да се извърнат от нещата, които не желаят да виждат. Но оцелелите жертви никога не могат да забравят. Спомените им се предават от родител на дете. В края на краищата това е светът: една безкрайна битка на противоречиви спомени.

— Вярно — призна Аомаме и пак леко се смръщи. Безкрайна битка на противоречиви спомени ли?

— Честно казано, имах чувството, че и ти си изживяла нещо подобно — рече Аюми.

— Кое те накара да мислиш така?

— Не знам, не мога да го обясня, но просто така ми се струваше. Само дето в твоя случай надушвах и нещо като гняв. Просто ми се струваше, че не си човек на обичайните постъпки: да си имаш постоянно гадже, да излезеш с него на вечеря, да правиш секс по обичайния начин само с него. И аз съм горе-долу такава.

— Какво всъщност искаш да кажеш? Че не си в състояние да спазваш общоприетата схема, понеже като малка са злоупотребявали с теб?

— Такова усещане имах — отвърна Аюми. — Да ти кажа честно, боя се от мъжете. Или по-точно — страх ме е да се обвържа с конкретен мъж, да се нагърбя изцяло с него. Плаши ме самата мисъл за това. Но понякога ми е трудно и да съм сама. Ще ми се някой мъж да ме сграбчи, да ми навре оная си работа. Толкова ми се приисква, че ми се реве. А когато не познаваш мъжа, става по-лесно. Много по-лесно.

— Заради страха ти от мъжете ли?

— До голяма степен — да.

— Мен, струва ми се, не ме е страх от мъжете — рече Аомаме.

— Изобщо има ли нещо, от което да се боиш?

— Разбира се, че има. Най се боя от себе си. От това, че не знам какво ще направя. От това, че не знам и в момента какво върша.

— И какво вършиш в момента?

Аомаме се загледа за известно време във винената чаша, която държеше.

— И аз бих искала да знам. — После вдигна очи. — Но не знам. Не съм сигурна дори в кой свят се намирам, коя е годината.

— Годината е 1984-та. И се намираме в Токио, в Япония.

— Защо ли не мога и аз да го заявя със същата категоричност?

— Странна жена си — засмя се Аюми. — Та това са очевадни истини. „Заявяването“ и „категоричността“ са подробности.

— Не знам как да ти го обясня, но не мога да кажа, че и за мен са очевидни истини.

— Не можеш ли? — възкликна Аюми, сякаш дълбоко впечатлена. — Не съм съвсем сигурна за какво ми говориш, но едно ще ти кажа: в каквото време и на каквото място се намираш в момента, поне имаш човек, когото обичаш от все сърце, а за това мога само да ти завиждам. Точно това си нямам аз.

Аомаме остави винената чаша на масата и попи устните си със салфетката:

— Може и да си права. Абсолютно независимо от времето и мястото, където се намирам, аз наистина копнея да го видя. До смърт го копнея. Единствено в това май мога да съм сигурна и да го заявя убедително.

— Искаш ли да хвърля поглед на полицейския архив. Ако ми дадеш най-основните му данни, току-виж съм установила кой е и с какво се занимава.

— Моля те, не го търси — поклати глава Аомаме. — Мисля, че вече ти казах: ще го срещна някога, някъде по чиста случайност. Просто трябва търпеливо да изчакам този ден.

— Като в някоя дълга романтичка серия по телевизията — изрече впечатлената Аюми. — Умирам за такива истории. Само като си помисля, и настръхвам.

— Но когато лично ти се случва, никак не е лесно.

— Разбирам какво искаш да кажеш — рече Аюми и леко притисна слепоочия с пръстите си. — И въпреки че си толкова влюбена в него, това не ти пречи да преспиваш от време на време с непознати.

Аомаме почука с нокти по ръба на тънката винена чаша.

— Налага ми се. За да поддържам равновесието си на човешко същество от плът и кръв.

— Но това не разрушава любовта, която таиш у себе си.

— Получава се като при тибетското колело на страстите. Докато колелото се върти, едни стойности и чувства по външния му край се качват и изгряват, други падат и потъват в мрак. Но истинската обич си стои привързана към оста и изобщо не се мести.

— Колко красиво! — рече Аюми. — Тибетско колело на страстите, викаш?

И допи виното в чашата си.

* * *

Два дни по-късно й се обади Тамару. Както винаги, спести си учтивостите и пристъпи към същността на въпроса:

— Свободна ли си утре следобед?

— Напълно. Мога да дойда по всяко време.

— 4: устройва ли те?

Аомаме потвърди.

— Добре — каза Тамару. Чу се как драска с химикалка по календара. Натискаше яко.

— Как е Цубаса? — попита Аомаме.

— Струва ми се, че се оправя. Мадам ходи всеки ден да я наглежда. И момичето май се привързва към нея.

— Хубава новина.

Тя, че е хубава, хубава е, но стана и нещо не толкова хубаво.

— Не толкова хубаво ли?

Знаеше, че щом Тамару използва този израз, случилото се ще е нещо ужасно.

— Кучката умря — рече Тамару.

— Коя кучка? За Бун ли говориш?

— Да, смешната немска овчарка, почитателката на спанака. Умря нощес.

Вестта шокира Аомаме. Та кучката бе само на пет-шест години, прекалено млада, за да умира!

— Последния път, като я видях, беше съвсем здрава.

— Не умря от болест — каза безизразно Тамару. — Намерих я тази сутрин, разкъсана на парчета.

— На парчета?!

— Като че е експлодирала. Вътрешностите й се бяха разхвърчали навсякъде. Доста неприятно. Наложи се да я събирам къс по къс с хартиени салфетки. Силата на взрива направо я е обърнала наопаки. Все едно в корема й е избухнала мощна бомба.

— Горкото кученце!

— Какво да се прави… — рече Тамару. — Умря и няма да се върне повече. Ще намеря друго куче за пазач. Мен по ме притеснява начинът, по който е станало. Не мога да си представя как човек ще навре бомба в такова едро куче. Да не говорим, че при всяко приближаване на непознат тя лаеше като бясна. Просто не мога да си го обясня как е станало.

— Съгласна съм — потвърди Аомаме със сух глас.

— Жените в къщата са се наплашили до смърт. Тази сутрин я открила жената, която се грижеше за храната й. Изповръщала си червата и чак тогава намерила сили да ми се обади. Попитах я дали не са усетили нещо подозрително през нощта. Нищичко, вика. Никой не е чул гръм. Такава мощна експлозия е щяла да събуди цялата къща. Тези жени и в най-мирно време живеят с ужасните си страхове. Взривът трябва да е бил безшумен. И кучката никой не я е чул да лае. Нощта била изключително тиха, но на сутринта намерили кучката разкъсана на парченца. Органите й се разпилели навред и съседските гарвани си устроили пир. Както винаги, всички неприятности се струпаха върху мен.

— Става нещо странно.

— Бас държа — рече Тамару. — Нещо свръхестествено. И ако не ме лъже предчувствието ми, това е само началото на нещо.

— Обади ли се в полицията?

— Майната й на полицията! — изпръхтя Тамару. — Некадърници! Търсят, каквото не трябва, там, където не е нужно. Само ще усложнят нещата.

— Мадам какво каза?

— Нищо. Само кимна, когато й докладвах за случая. Нали аз отговарям изцяло за охраната. Това ми е работата.

Последва кратка пауза — бременна тишина, свързана с отговорности.

— В 4:30 утре — каза Аомаме.

— В 4:30 утре — повтори Тамару и тихо остави слушалката.

Двадесет и четвърта глава

(Тенго): Какъв е смисълът да е свят, който не е тук?

В четвъртък цяла сутрин валя — не порой, но неспирен дъжд. От предния следобед се беше започнало. И тъкмо като се наканеше да спре, пак шурваше. Половината юли отмина без ни най-малкия признак, че дъждовният сезон е към края си. Мрачният небосвод тегнеше отгоре като похлупак и светът бе целият прогизнал.

Малко преди обяд Тенго облече шлифер, сложи си шапка и тръгна към местното пазарче. Но още на излизане видя в пощенската си кутия кафяв плътен плик. Без пощенско клеймо, без марки, неадресиран и без адрес на подателя. Само името му бе изписано с химикалка в средата отпред с дребни неугледни йероглифи, сякаш надраскани с гвоздей върху суха глина — несъмнено почеркът на Фука-Ери. Скъса го и извади отвътре гола 60-минутна аудиокасета TDK. Без придружително писмо или поне бележка, без кутия и без етикет.

След секундно колебание Тенго се отказа от пазаруването в полза на изслушването на касетата. Прибра се, вдигна я във въздуха и неколкократно я разтръска. При цялата си мистериозна поява не бе нищо повече от най-обикновена серийно произведена вещ. Нямаше никакъв признак, че може да експлодира, след като я изслуша.

Съблече шлифера, донесе касетофона и го постави върху кухненската маса. До него положи бележник и химикалка, в случай че му потрябва да си води бележки. Пъхна касетата в касетофона, огледа се да не би у дома му да има и друг човек и натисна бутона Play.

В началото не се чу нищо. Това трая известно време. И тъкмо реши, че му е пратена лента без запис, изведнъж се чу тропот като от местене на стол. После (стори му се) леко изкашляне. Чак тогава без предупреждение заговори Фука-Ери.

„Тенго“, каза така, както обикновено се казва „проба“. Нямаше спомен друг път да го бе наричала по име. А тя пак се прокашля. Стори му се напрегната.

* * *

„Трябваше да ти напиша писмо, но хич не ме бива, затова ще го запиша на тази лента. Така ми е по-лесно да говоря, отколкото по телефона. А и телефона може да го подслушват. Чакай, пие ми се вода.“

* * *

На Тенго му се стори, че чува шумове от вземане на чаша, пиене на вода и оставяне на чашата върху масата. Така, на запис, уникалният й изговор, без абсолютно никакъв акцент, без въпросителна или каквато и да било друга интонация му звучеше още по-странно, отколкото на живо. Направо си беше нереален. Но на запис, за разлика от по телефона, тя успяваше да изкаже по няколко изречения накуп.

* * *

„Разбирам, че не знаеш къде съм. И че вероятно се тревожиш. Няма нужда. Тук не е опасно. Това исках да ти кажа. Не биваше да го правя, но реших, че е необходимо.

(Десет секунди мълчание.)

Предупредиха ме никому да не казвам. Че съм тук. Професора е подал в полицията молба да ме издирят. Но те нищо не предприемат. Постоянно има избягали от вкъщи деца. Така че ще постоя известно време тук мирно и тихо.

(Петнадесет секунди мълчание.)

Тук съм много надалече. Ако не изляза навън, никой няма да може да ме открие. Много, много е далече. Касетата ще ти я донесе Адзами. По-добре да не я пращам по пощата. Трябва да се пазя. Чакай. Искам да се убедя, че записът става.

(Щракане. Празен интервал. Пак щракане.)

Добре. Записва.“

* * *

Далечен шум от детска врява. Едва дочуваща се музика. Най-вероятно шумовете долитат през някой отворен прозорец. Вероятно в близост има детска градина.

* * *

„Благодаря ти, че ме остави да преспя онази нощ. Имах нужда от такова нещо. Исках и да те опозная по-отблизо. Благодаря и за това, че ми почете. Усетих някакво родство с гиляките. Защо гиляките вървят през горските тресавища, а не по широките пътища. (Тенго мислено постави въпросителна накрая.)

Защото, дори пътищата да са удобни, на гиляките им е по-лесно да не ходят по тях, а през гората. За да вървят по път, ще трябва да променят цялата си походка. А ако променят походката, ще трябва да променят и още куп неща. Не бих могла да живея като гиляките. Мъжете да ме бият непрестанно. А около мен да е пълно с червейчета — гадост! Но и аз не обичам да вървя по широките пътища. Пак ми се припи вода.“

* * *

Фука-Ери отново си сипа. След кратка тишина се чу как пак остави чашата си върху масата. Нова пауза, докато си обърса устните с ръка. Абе, това момиче не знае ли, че на касетофона има и бутон Pause?

* * *

„Чудя се дали моето изчезване няма да ти създаде проблеми! Но не желая да ставам писателка и не възнамерявам повече да пиша. Накарах Адзами да ми направи някои справки за гиляките. Пратих я до библиотеката. Гиляките живеят на Сахалин и са като айните и американските индианци — нямат си писменост. Не оставят писмени паметници след себе си. И аз съм същата. Щом напиша някоя история, тя престава да е моя. Ти много добре написа моята повест. Съмнявам се друг дали щеше да се справи. Но тя вече не е моя. Обаче ти не се притеснявай. Не си виновен ти. Аз просто вървя по едно място надалече от пътя.“

* * *

Фука-Ери въведе нова пауза. Тенго си я представи как крачи едва-едва, смълчана, сама, някъде там, далече от пътя.

* * *

„Професора притежава огромна сила и дълбока мъдрост. Но и човечетата могат да се мерят с него по сила и по дълбочина на мъдростта. Затова внимавай, когато си в гората. В гората има важни неща, а там са и човечетата. За да си сигурен, че човечетата няма да ти напакостят, трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат. Успееш ли, ще можеш да минаваш през гората без страх.“

* * *

След като изрече всичко това на един дъх, Фука-Ери спря и пое дълбоко въздух. Но го направи, без да извърти главата си настрани от микрофона, та дишането й прозвуча като мощен повей на вятъра между високи сгради. След като се успокои, някъде отдалече се чу дълбокият като на морска сирена вой на клаксон на камион. Два кратки сигнала. Явно Фука-Ери се намираше в близост до някакъв главен път.

* * *

(Прокашляне.) „Взех да губя глас. Благодаря ти, че се тревожиш за мен. Благодаря ти и за това, че харесваш формата на гърдите ми, че ме остави да преспя в апартамента ти и ми даде назаем пижамата си. Вероятно известно време няма да можем да се виждаме. Човечетата може да ги е яд, че е писано за тях. Но ти не се тревожи. Свикнала съм с гората. Довиждане.“

* * *

Чу се изщракване и записът свърши.

Тенго спря касетата и я пренави от началото. Послуша капките дъжд върху стрехата, пое няколко пъти дълбоко въздух и взе да върти химикалката между пръстите си. После я остави. Не бе записал дори една дума. Просто бе слушал омагьосан обичайния особен изказ на Фука-Ери. И без записки бе успял да схване трите основни точки в посланието й.

* * *

(1) Не са я отвлекли, а временно се е скрила някъде. Не бива да се тревожи за нея.

(2) Не възнамерява да публикува повече свои книги. Повестта й е била предназначена да се предава от уста на уста, а не в печатна форма.

(3) Човечетата притежават не по-малко мъдрост и сила от професор Ебисуно. Така че Тенго трябва да се пази.

* * *

Тъкмо тези неща е искала да му предаде. Независимо че му говори и за гиляките — хората, които вървят встрани от широките пътища.

Отиде в кухнята и си свари кафе. Докато го пиеше, разгледа с празен поглед касетата. После я прослуша отново от началото. Но този път, за по-сигурно, натискаше сегиз-тогиз бутона за пауза и си записваше по нещо накратко. После прегледа записките си. Без това да внесе допълнително просветление.

Дали пък и Фука-Ери не си беше съставила някакви елементарни записки, които после бе прочела пред микрофона? Не му се вярваше. Не беше в стила й. Очевидно изказваше мислите си директно, както й идваха в реално време (без дори да включва паузата).

На какво ли място е отишла? Шумовият фон от записа не съдържаше кой знае какви указания. Далечно хлопване на затваряща се врата. Детска врява, явно нахлуваща през отворен прозорец. Детска градина? Клаксон на камион. Категорично не бе някъде вдън гори, а в градска среда. Записът, изглежда, бе правен късно сутринта или през ранния следобед. Затварящата се врата можеше да се приеме за признак, че не е сама.

Едно обаче бе извън всякакво съмнение: Фука-Ери се бе скрила по собствено желание. Никой не я беше принудил да запише посланието си — това поне ясно си личеше от тона й и от начина й на говорене. В началото се долавяше определено притеснение, но, общо взето, всичко звучеше така, сякаш доброволно изразява мислите си прел микрофона.

* * *

Професора притежава огромна сила и дълбока мъдрост. Но и човечетата могат да се мерят с него по сила и по дълбочина на мъдростта. Затова внимавай, когато си в гората. В гората има важни неща, а там са и човечетата. За да си сигурен, че човечетата няма да ти напакостят, трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат. Успееш ли, ще можеш да минаваш през гората без страх.

* * *

Тенго изслуша за трети път този пасаж. Него Фука-Ери го изговаряше малко по-забързано от останалите. Интервалите между изреченията бяха мъничко по-кратки. Човечетата бяха същества, притежаващи възможността да навредят както на Тенго, така и на професор Ебисуно, но така и не успяваше да долови в тона на Фука-Ери и най-малкия намек, че за нея те са някаква зла сила. Напротив, ако се съдеше по начина, по който говореше за тях, възприемаше ги за неутрални същества, които могат да клонят и в двете посоки. Тенго повече се притесняваше от едно друго нейно изказване:

* * *

Човечетата може да ги е яд, че е писано за тях.

* * *

Ако човечетата наистина са ядосани, логично бе Тенго да е сред обектите на гнева им. След като бе една от ключовите фигури в отпечатването на повестта, разкрила съществуването им. Дори и да ги моли да му простят, понеже го е направил без капка зъл умисъл, те надали ще го изслушат. Какво ли можеше да бъде отмъщението на човечетата? Явно Тенго не можеше да знае отговора на този въпрос. Пак върна лентата в началото, сложи я в плика и го завря в едно от чекмеджетата си. Облече отново шлифера, нахлупи шапката и тръгна в дъжда към кварталното пазарче.

* * *

Комацу му се обади същата вечер след девет. И Тенго пак позна, че е той, още преди да беше вдигнал слушалката. Беше си легнал вече и четеше. Остави телефона да иззвъни три пъти, изсули се от леглото и седна на масата в кухнята да проведе разговора.

— Здравей, Тенго. Пиеш ли нещо?

— Не. Трезвен съм.

— Като чуеш за какво ти се обаждам, може и да ти потрябва да пийнеш нещо.

— Сигурно ще е нещо приятно.

— Абе, колкото до приятното, не съм съвсем убеден. Но все пак съдържа определена доза парадоксален хумор.

— Като разказ на Чехов.

— Точно така. Като разказ на Чехов. Чудесно казано. Коментарите ти винаги са точни и кратки, Тенго.

Тенго продължи да мълчи. А Комацу рече:

— Нещата взеха да стават леко проблематични. В отговор на молбата на професор Ебисуно полицията е започнала официално издирване на Фука-Ери. Съмнявам се, че ще е съвсем сериозно търсене обаче, понеже досега не е постъпило искане за откуп или нещо от този род. Подозирам, че ще го правят формално, просто за да не се изложат, ако наистина настъпи някакво развитие. Тоест да не излезе, че са стояли със скръстени ръце. Медиите обаче са захапали кокала и не щат да го пуснат. Получих вече няколко запитвания от вестниците. Разбира се, аз се правя, че нищо не знам. Така де, какво мога да им кажа на този етап? Предполагам, че вече им е ясна връзката между Фука-Ери и професор Ебисуно, както и революционното минало на родителите й. Тепърва ще заизлизат наяве още куп подобни факти. Проблемът е основно със седмичните списания. Техните разследващи журналисти на свободна практика, или каквото им викат там, ще започнат да се навъртат като акули, надушили кръв. Много ги бива в тоя занаят и като се вкопчат веднъж, не пускат. Нали с това си вадят хляба в крайна сметка. Голяма работа, че било проява на лош вкус или нарушавало нечии права на личен живот. Макар да се представят за „писатели“ като теб, Тенго, те са от съвсем различна порода. Нямат нищо общо с литературната кула от слонова кост, която ти обитаваш.

— Тоест, искате да кажете, че трябва да внимавам.

— Абсолютно. Приготви се за отбрана. Не се знае какво ще вземат да надушат.

Тенго си представи заобиколена от акули лодчица, но просто като кадър от мултипликационен филм, без никаква хумористична уловка. „Трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат“, бе казала Фука-Ери. Добре де, ама като какво ще да е това „нещо“?

— Това не съвпада ли всъщност изцяло с плана на професор Ебисуно? — попита Тенго.

— Може и така да се окаже. Че просто ни е експлоатирал дискретно. Но ние до известна степен знаехме от самото начало какво преследва той. Никога не е крил плана си от нас. В този смисъл сме участници в една справедлива сделка. Имахме възможността да кажем: „Съжаляваме, Професоре, но това е прекалено опасно, не желаем да се замесваме“. Всеки нормален редактор би постъпил по този начин. Но както ти е пределно известно, Тенго, аз не съм от нормалните редактори. Да не говорим, че по това време нещата вече се бяха задвижили, а и лакомията ми ме подведе. Което, предполагам, ме е накарало да сваля леко гарда.

По линията настъпи тишина — кратка, но осезаема. Пръв я наруши Тенго:

— С други думи, професор Ебисуно е употребил плана ви за свои цели.

— Да. И така би могло да се каже. В крайна сметка неговият замисъл надделя над моя.

— Смятате ли, че професор Ебисуно ще успее да вкара събитията в желаното от него русло?

— Той поне е убеден, че ще стане. Умее да разчита всякакви ситуации, а и самочувствие не му липсва. Нищо чудно нещата да станат точно така, както той ги иска. Но ако най-новата дандания превиши дори и неговите очаквания, току-виж и той не съумял да контролира крайния резултат. Всеки човек е с ограничени възможности, пък бил той и най-забележителната личност. Така че най-добре ще е да затегнеш предпазния колан!

И от най-стегнатия предпазен колан няма полза, ако самолетът се разбие.

— Да, но поне ще знаеш, че си направил каквото си могъл.

Тенго не можа да сдържи усмивката си, колкото и слаба да бе:

— В това ли е смисълът на сегашния ни разговор — че нещата може и да не са особено приятни, но все пак съдържат определена доза парадоксален хумор?

— Да ти кажа честно, много съжалявам, че те замесих в тази история — рече безизразно Комацу.

— Вие за мен не се тревожете. Аз нямам какво да губя — нито семейство, нито обществено положение, нито кой знае какво бъдеще. Мен лично най-много ме притеснява Фука-Ери. Та тя е едва на седемнадесет.

— И мен ме притеснява. Как иначе? Но колкото и да си напъваме мозъците ние двамата, с нищо не можем да й помогнем. Затова предлагам засега да мислим само към какво да се привържем, че да не ни отвее приближаващата буря. И да не изпускаме от очи вестниците.

— Лично аз всеки ден ги преглеждам.

— Чудесно! — рече Комацу. — Между другото, имаш ли някаква представа къде може да е отишла Фука-Ери? Нищо ли не ти идва на ум?

— Нищичко — отвърна Тенго.

Не умееше да лъже. А и Комацу бе особено чувствителен спрямо лъжите. Само че този път като че не долови лекото потреперване в Тенговия глас. Вероятно мислите му бяха прекалено заети със самия него.

— Ще ти се обадя веднага, ако възникне нещо ново — каза Комацу и прекрати разговора. И първото нещо, което Тенго направи, бе да си налее една яка доза бърбън в чашата.

Комацу се беше оказал прав: имаше нужда да изпие нещо.

* * *

В петък приятелката му направи редовното си посещение. Дъждът бе престанал, но небето беше покрито от край до край със сиви облаци. Похапнаха, после си легнаха. Дори и по време на секса откъслечни мисли не оставяха Тенго на мира, но това ни най-малко не притъпи физическото му удоволствие. Тя, както винаги, изцеди умело насъбралата се у него през седмицата похот и я прогони с изключителна ефикасност. Като талантлив счетоводител, който намира върховно удоволствие в сложното манипулиране на отчетите, и тя успя да постигне пълно задоволство. Въпреки всичко й направи впечатление Тенговата угриженост.

— Хм, нивото на уискито ти май е взело да спада — рече му. Лявата й ръка почиваше върху гръдта му и се радваше на благотворните последствия от секса. На безименния й пръст блещукаше диамантено брачно пръстенче. Думата й бе за бутилката „Уайлд Търки“, която от няколко месеца красеше лавицата у Тенго. Подобно на повечето жени, имащи сексуална връзка с по-млади от тях мъже, и тя бързо забелязваше и най-малката промяна в обстановката.

— Напоследък не спя добре — рече Тенго.

— Да не си нещо влюбен?

— Не, не съм влюбен — поклати глава той.

— Какво, писането ли не ти върви?

— Абе, то върви, ама не се знае накъде.

— Какво те мъчи тогава?

— И аз не знам. Просто сънят ми е нарушен. Нещо, което много рядко ми се случва. Винаги съм се радвал на здрав сън.

— Горкият ми Тенго! — взе да го гали тя по тестисите с другата ръка, тази без пръстена. — Да не сънуваш кошмари?

— Почти нищо не сънувам — отвърна Тенго, което си беше самата истина.

— А пък аз много сънувам. Някои сънища толкова често ми се присънват, че и насън почвам да се усещам. „Чакай, чакай, този и друг път съм го сънувала“. Много странно, не мислиш ли?

— И какви точно сънища ти се присънват? Разкажи ми някой.

— Ами, да кажем, сънят ми с къщичката в гората.

— Къщичка в гората ли? — попита Тенго. И се сети кои хора знае с къщички в горите: гиляките, човечетата, Фука-Ери. — И що за къщичка е тя?

— Ама теб наистина ли те интересува? Не намираш ли чуждите сънища за скучни?

— Ни най-малко — отвърна най-откровено Тенго. — Разкажи ми го, моля ти се.

— Сънувам, че вървя през една гора — ама не гъста и страшна, като оная, в която се изгубили Хензел и Гретел, а по-скоро светла, приятна. Следобедът е топъл, слънчев и аз се разхождам най-безгрижно. И в един момент виждам пред себе си тая къщурка с комин и верандичка и с басмени карирани перденца. Много гостоприемна на вид. Почуквам на вратата и се провиквам „Ало“. Но никой не ми отговаря. Чукам по-силно и вратата се отваря сама. Оказва се, че не била затворена като хората. Влизам и пак се провиквам: „Ало! Има ли някой вкъщи? Влизам!“. — Изгледа Тенго, докато го галеше по тестисите. — Усещаш ли настроението дотук?

— Съвсем.

— Колибката има само една стая. Много е мъничка. С кухничка, легла и маса за хранене. В средата има печка за готвене, а на масата е сложен обяд за четирима. От чиниите излиза пара. Но вкъщи няма никого. Сякаш тъкмо са се канели да седнат на обяд, когато се е случило нещо странно — като да се е явило някакво чудовище или нещо такова, та всички са хукнали да бягат навън. Столовете обаче не са разбутани. Всичко е спокойно и, бих казала, учудващо нормално. Просто хората липсват.

— Каква е храната на масата?

Наложи й се да се замисли за секунда, леко килнала глава:

— Не се сещам. Но въпросът ти е хубав: каква е храната. Според мен обаче въпросът не е в това какво ядат, а че всичко е току-що сготвено и още пари. Та сядам аз, значи, на единия от столовете да чакам да се прибере живеещото там семейство. Това се иска от мен: просто да ги дочакам. Не знам и аз защо. Абе, сън, нали ти казвам — не всичко е ясно обяснено. Сигурно искам да ги питам как да се върна у дома, или пък да ми дадат нещо — такава някаква работа. Седя си аз и си чакам, обаче никой не се прибира. А яденето продължава да вдига па̀ра. И като го гледам, усещам страхотен глад. Но колкото и да съм гладна, нямам правото нищичко да пипам, докато те не се приберат. Това си е съвсем в реда на нещата, не мислиш ли?

— И аз така бих помислил — рече Тенго. — Но пък като е сън, може и да не мисля точно така.

— Скоро обаче мръква. И в къщичката става тъмно. Гората наоколо изглежда все по-дълбока и по-дълбока. Искам да светна, но не знам как. Нещо почва да ме гложди отвътре. И по някое време осъзнавам нещо много странно: парата продължава да се вдига от чиниите с все същата сила. Минали са часове, а яденето все си е горещо. И тогава започвам да усещам, че нещо не е наред. Че става нещо страшно. И точно тук сънят ми свършва.

— И не знаеш какво става по-нататък?

— Сигурна съм, че нещо трябва да стане. Слънцето се е скрило, не знам как да се върна у дома и съм съвсем сама в тая странна къщурка. Нещо предстои да се случи и имам чувството, че няма да е никак хубаво. Но сънят винаги прекъсва в този момент, колкото и пъти да се повтаря.

Престана да го гали по тестисите и притисна буза о гърдите му.

— Може пък сънят ми да ми подсказва нещо.

— Като например?

Но вместо да му отговори, тя му зададе свой въпрос:

— Интересува ли те коя е най-страшната част на тоя сън?

— Кажи.

Тя изпусна издълбоко въздух, който опърли зърното на Тенго, сякаш бе горещ вятър в тясна клисура:

— Това, че може аз да съм чудовището. Веднъж ми дойде на ум. Дали пък хората не са си зарязали вечерята и не са побягнали, понеже са ме видели? И докато аз съм там, не могат да се върнат. Но въпреки това аз си седя там и ги чакам да се приберат. Тъкмо тази мисъл най-много ме плаши. Страшно безнадеждна е, не мислиш ли?

— А може и да си е твоята къща, да е избягало твоето „аз“ и ти да го чакаш да се върне.

Чак когато думите изскочиха от устата му, Тенго си даде сметка, че изобщо не биваше да ги казва. Но нямаше как да ги върне. Тя дълго мълча, после стисна тестисите му — толкова здраво, че дъхът му спря.

— Как можа да кажеш такова отвратително нещо?

— Нищо конкретно нямах предвид — успя да изстене Тенго. — Просто мисълта ми мина през главата. — Тя отпусна хватката си и той въздъхна с облекчение.

— А сега ми разкажи някой твой сън, Тенго.

Успокоил дишането си, той рече:

— Както вече ти споменах, почти никога не сънувам. Особено пък напоследък.

— Няма начин хич нищо да не сънуваш. Всеки човек сънува малко или повече. Знаеш ли колко зле ще се почувства доктор Фройд, ако чуе, че нищо не сънуваш?

— Може и да сънувам. Но не си спомням сънищата си, след като се събудя. Може да ми е останало някакво слабо чувство, че съм сънувал, но така и не мога да си спомня какво.

Тя прокара разтворена длан под мекия пенис на Тенго, прецени внимателно теглото му, сякаш в това тегло се съдържаше важна за нея информация.

— Хубаво. Остави сънищата. Разкажи ми за романа, който пишеш.

— Не обичам да говоря за недовършена творба.

— Ама, чакай! Не те карам да ми разкажеш всички подробности от начало до край. Дори и аз не бих поискала подобно нещо. Знам, че си много по-чувствителен младеж, отколкото подсказва ръстът ти. Просто ми разкажи нещо мъничко: част от обстановката, някой незначителен епизод, каквото и да било. Искам да ми кажеш нещо, което никой друг на този свят да не знае — като компенсация за онова, което ми каза одеве. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Може и да съм те разбрал — отвърна несигурно Тенго.

— Давай тогава!

С почиващ все още в ръката й пенис, Тенго бавно заразказва:

— Историята е за мен… или за някой, моделиран върху мен.

— Сигурна съм, че ще е така. А аз участвам ли.

— Не, тебе те няма. Аз съм в свят, който не е тук.

— Значи, мен ме няма в тоя свят, дето не е тук, така ли?

— Не само теб те няма. От хората на тукашния свят никой не е в оня свят, който не е тук.

— И с какво се различава нетукашният свят от тукашния? Как разбираш в кой свят си в момента?

— Как „как разбирам“? Та нали аз го измислям!

— Имам предвид другите хора, не теб. Ако аз например случайно попадна в оня свят, ще мога ли да разбера, че съм там?

— Мисля, че ще можеш — отвърна Тенго. — Така например в нетукашния свят има две луни. Така че веднага усещаш разликата.

Идеята за света с две луни бе заел от „Въздушната какавида“. Тенго пишеше много по-дълъг и по-сложен роман за същия този свят — и за себе си. Впоследствие еднаквата обстановка можеше да се окаже и проблем, но засега всеобхватното му желание бе да напише роман за свят с две луни. А с проблемите ще се справя, когато възникнат.

— С други думи — рече тя, — можеш да познаеш, като нощем вдигнеш глава и видиш на небето двете луни, така ли? „Аха! Това е оня свят, дето не е тук!“

— Точно така. Това е признакът.

— Двете луни никога ли не си правят затъмнение една на друга?

Тенго поклати глава:

— Не знам защо, но разстоянието между двете луни е винаги едно и също.

Приятелката му се позамисли за другия свят. Пръстът й очерта нещо като диаграма върху голата му гръд.

— Ей, Тенго, знаеш ли каква е разликата между луд и лунатик?

— И двете описват умствено разстройство. Но не знам в какво точно се състои разликата.

— „Луд“ вероятно означава, че страдаш от вроден умствен проблем, нуждаещ се от професионално лечение, докато „лунатик“ означава, че си временно в плен на Луната. През деветнадесети век в Англия намалявали тежестта на престъплението ти с една степен, ако си бил освидетелстван като лунатик. Смятало се, че за престъплението е отговорен не толкова извършителят му, колкото Луната, която го подтикнала. Може и да не ти се вярва, но и такива закони е имало. По-просто казано, законът е отчитал факта, че Луната може да докара човека до лудост.

— Ти откъде ги знаеш тия работи? — попита слисалият се Тенго.

— Как няма да ги знам? Все пак съм по-голяма от теб с десет години, така че би трябвало и много повече от теб да знам.

Нямаше как Тенго да не признае, че е права.

— В интерес на истината, научих го по време на лекция за Дикенс в курса по английска литература в Девическия университет. Много шантав професор имахме. За каквото и да заговореше, току се отплесваше по някоя тангента. А пък аз просто исках да ти кажа, че щом една луна може да подлудява хората, представяш ли си какво става, когато луните са две. И приливите, и отливите ще пощуреят, и менструалните цикли на повечето жени ще станат нередовни. Изобщо сума ти странни неща ще почнат да стават.

— Може и да си права — каза Тенго след известен размисъл.

— В оня свят, дето го описваш, така ли става? Постоянно ли откачат хората?

— Никак. Горе-долу правят същото, каквото правим и ние в нашия свят.

Тя го стисна леко за пениса.

— Значи в оня свят, дето не е тук, хората правят горе-долу същото, което правим и ние на този свят. Ами в такъв случай какъв е смисълът да е свят, който не е тук?

— Смисълът на света, който не е тук, е, че е в състояние да пренапише миналото на света, който е тук — каза Тенго.

— Значи ли това, че можеш да пренапишеш миналото по който начин си искаш?

— Точно това значи.

— А поначало искаш ли да пренапишеш миналото.

— Нима ти не искаш да го пренапишеш?

— Не — поклати глава тя. — Нямам ни най-малкото желание да пренаписвам нито миналото, нито историята. — Ако искам да пренапиша нещо, то е настоящето — това тук, сега.

— Но ако пренапишеш миналото, то и сегашното няма да е същото. Онова, което наричаме „настояще“, е следствие от минали натрупвания.

Тя пак въздъхна дълбоко. После, сякаш изпробваше ръчка на асансьор, първо вдигна, после спусна ръката си с Тенговия пенис:

— Едно обаче ще ти кажа: бил си факир по математиката, имаш и колан по джудо, дори пишеш и дълъг роман. И въпреки това си нямаш и капка понятие от този свят. Нищичко не разбираш.

Тази категорична присъда някак си изобщо не шокира Тенго. Напоследък неразбирането се бе превърнало едва ли не в негово нормално състояние. Тя нищо ново не му казваше.

— Но няма значение, дори нищо да не разбираш — извърна се тя така, че да опре гърдите си в него. — Ти си един учител мечтател, който пише романа си ден след ден, и аз те искам точно такъв. Обичам и прекрасния ти пенис — формата, размера, допира. Обичам го, когато е твърд и когато е мек; когато си болен и когато си здрав. Засега поне той принадлежи само на мен. Нали така? Нали е само мой?

— Така е — успокои я Тенго.

— Нали съм ти казала колко съм ревнива?

— Казала си ми: ревнива до полуда.

— И то до крайна полуда. От години съм такава. — И взе бавно да движи пръстите си в три измерения. — Ей сега ще те накарам пак да го вдигнеш. Нали нямаш нищо против?

Тенго потвърди, че няма нищо против.

— За какво си мислиш в момента?

— Представям си те като студентка в Девическия университет.

— Обсъждахме „Мартин Чъзълуит“. Бях осемнадесетгодишна, по една шикозна рокля солей, с вързана на опашка коса. Бях много старателна студентка и още бях девствена. Сега имам чувството, че говоря за нещо от предишен живот. Но така или иначе, разликата между „луд“ и „лунатик“ беше първото нещо, което научих от университета. А ти как мислиш? Възбуждаш ли се, като си ме представяш?

— Разбира се, че се възбуждам — отвърна й той със затворени очи, докато си представяше ситните плисенца на роклята й и конската й опашка.

Старателна студентка, че и девица. Но ревнива до полуда. Луната осветява Дикенсовия Лондон. Из Лондон скитат луди и лунатици. Носят сходни шапки и сходни бради. Как да различиш едните от другите? Така както лежеше със затворени очи, Тенго не беше никак сигурен към кой свят принадлежи в момента.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6851

Издание:

Харуки Мураками. 1Q84. Книга първа

Японска. Първо издание

Преводач: Венцислав К. Венков

Коректор: Нели Германова

Художник на корицата: Стефан Касъров

ИК „Колибри“, София, 2012

Формат 84×108/32.

Печатни коли 26

Предпечатна подготовка „Колибри“

Печатница „Симолини“

1

Леош Яначек (1854–1928) — чешки композитор, най-известен с оркестровата си пиеса „Симфониета“, както и със своите опери. — Б.пр.

2

Taisho jidai, букв. „период на справедливост“ (1912–1926); Showa jidai, букв. „период на просветения мир/хармония“, обхваща управлението на родения през 1901 г. император Хирохито (1926–1989). — Б.пр.

3

Административно-териториална единица със свой собствен губернатор и еднокамарен парламент. — Б.пр.

4

Уличното движение в Япония е ляво. — Б.пр.

5

Задната лява врата на всички таксита в Япония се отваря единствено по команда от шофьора. Не е прието и даването на бакшиш. — Б.пр.

6

Шарл Журдан (1883–1976) — френски моделиер, известен със своите дамски обувки. След смъртта му ръководената от синовете му фирма се прочува с използването на авангардни материали, а впоследствие — и със сравнително консервативните си модели. — Б.пр.

7

Джунко Шимада — част от първата вълна японски моделиери, установили се в Париж през 60-те години на XX век, работила няколко години за „Кашарел“ (Cacharel), преди да основе собствено ателие през 1981 г. — Б.пр.

8

Всяко заведение, бръснаро-фризьорски салон и много магазини в Япония предлагат на клиентите си свои рекламни кибритчета с името и адреса си, а често и със запомнящ се дизайн. — Б.пр.

9

Мичико Канба — загинала на 15 юни 1960 г. в сблъсък с полицията пред сградата на японския парламент (Диетата). — Б.пр.

10

NHK (Nippon Hoso Kyokai, Japan Broadcasting Corporation) — национална обществена радиотелевизионна мрежа, финансирана чрез абонаментни такси. По традиция станциите й се самообозначават със съкращението на английски: Ен Ейч Кей. Дългогодишният президент на NHK в средата на двадесети век, журналистът Йошинори Масда, е първият японец, женен (1943 г.) за българка — Сийка Макрелова (1923–1963) от с. Чокманово, Пловдивски окръг. — Б.пр.

11

Gakushu juku (школи за зубрене) — специализирани училища (най-вече в Япония), предлагащи частни уроци в извънучилищно време, предимно на кандидатстващите в гимназии и университет. Съществуват и школи, специализирани в подготовката на вече неуспели кандидат-студенти, наричани подигравателно ronin (останали без господар самураи). — Б.пр.

12

Наградата в памет на „бащата“ на японския кратък разказ Рюносуке Акутагава (1892–1927) е основана през 1935 г. и се присъжда два пъти в годината (януари и юли) от Дружеството за насърчаване на японската литература за най-добра литературна творба, публикувана от нов или начинаещ автор във вестник или списание. Поради медийното внимание „Акутагава“ е най-престижната литературна награда в страната (джобен часовник и един милион йени) и обикновено се печели от разказ или повест, а не от роман. — Б.пр.

13

Manga — японска дума за комикси и карикатури, която извън Япония означава японски комикси и комикси в японски стил. — Б.пр.

14

Мурасаки Шикибу (ок.973 — ок.1014 г.) — придворна дама, поетеса и писателка, автор на „Genji Monogataru“ („Сказание за Генджи“). — Б.пр.

15

Softball(англ.) — вариант на бейзбола. — Б.пр.

16

Сангенджая е втората станция преди крайната — Шибуя. Разстоянието между двете е 3,3 км. — Б.пр.

17

Улица „Догендзака“ в района Шибуя е един от центровете на нощния живот в Токио, прочута с хотелчетата си, в които може да се наеме стая на час. — Б.пр.

18

Tofu (соево сирене) — храна, произведена чрез коагулация на соево мляко с последващо отцеждане и пресоване на блокчета, като при правенето на сирене от мляко. — Б.пр.

19

Das wohltemperierte Klavier (нем.). BMV 846–893 — цикъл произведения на Йохан Себастиан Бах, състоящ се от 48 прелюдии и фуги за пиано, обединени в 2 тома по 24 произведения. — Б.пр.

20

Акасака — жилищно-търговски квартал в токийския район Минато. — Б.пр

21

Shimonoseki — тристахиляден град на югозападния край на остров Хоншу, на стотина км от южнокорейския град Бусан, от другата страна на пролива Цушима. — Б.пр.

22

Kansai (или Kinki) — област в южноцентралната част на остров Хоншу, в която Осака-Кобе-Киото е вторият най-голям по население градски агломерат в страната след Голямо Токио (който пък се намира в областта Канто). — Б.пр.

23

Cutty Sark — уиски, произвеждано в Глазгоу, на 15-ина км от доковете, където е построен прочутият клипер със същото име, кръстен на героиня на Робърт Бърнс Cutty-sark (шотл.) — „Вещицата“. Платноходът, който краси етикета на уискито от 1955 г., е дело на шведския художник Карл Георг Аугуст Валин. — Б.пр.

24

Японска бяла ряпа. — Б.пр.

25

Едно от петте езера на планината Фуджи, девето по дълбочина (140 м) в Япония. — Б.пр.

26

Въоръжените сили на Японската империя, основани през 1947 година, след края на Втората световна война. — Б.пр.

27

„Записки за древните дела“ — една от трите свещени книги на шинтоизма, считана за най-древния писмен паметник на японската литература, сбор от митологични вярвания и исторически факти. — Б.пр.

28

„Хейке Моногатари“ (нач. на XIII в.) — описание на войната между родовете Тайра и Минамото, която слага край на императорското управление. — Б.пр.

29

През 1976 г. американският Сенат разкрива, че от края на 50-те до 70-те години фирмата Lockheed е платила подкупи в размер на $ 22 милиона, за да осигури продажбата на свои самолети, включително и на изтребителите F-104 Star fighter, в така наречената „сделка на века“. Скандалът предизвиква сериозни политически сътресения в Япония, ФРГ, Италия и Холандия. — Б.пр.

30

Теорията за паралелните светове (many-world interpretation, MWI) се лансира през 1957 г. от Хю Евърет III, по това време студент в Принстънския университет в САЩ. — Б.пр.

31

Asama-Sanso incident — през 60-те години японската студентска младеж е обзета от ултралевичарски настроения. След поредица от инциденти, в които студентски групировки убиват или раняват пазители на реда и невинни цивилни, полицията подема голяма акция, довела до масови арести. На 19 февруари 1972 г., петима членове на Обединената червена армия се укриват с една заложничка в хижа „Асама“, близо до Каруидзава в префектура Нагано, и остават там под полицейска обсада до 28 февруари. В първото маратонско предаване на живо в продължение на 10 ч и 40 мин Ен Ейч Кей предлага на японските зрители пряк репортаж от превземането на хижата, в което загиват двама полицаи. Инцидентът е един от факторите за залеза на ултра левицата в Япония. — Б.пр.

32

На японски 1Q84 се произнася „ичи кю хачи йон“, което звучи по същия начин като 1984, тъй като и числото 9 се произнася „кю“, като английската буква. — Б.пр.

33

Хунвейбини (кит. — „червеногвардейци“) — необразовани младежи, на които по време на китайската Културна революция през 60-те години е внушено, че ще управляват страната, след като си я възвърнат от ръцете на учените и партийците. „Революционните“ им комитети започват масов терор и разгром на партийните организации, науката и културата. След като се справя по този начин с опонентите си, Мао Дзедун обявява края на Културната революция. Останалите без образование и професия хунвейбини стават непотребни и през 1969 г. биват разселени в селските райони. — Б.пр.

34

Японски лекар, романист, преводач и поет (1862–1922). — Б.пр.

35

BWV (от нем. Bach-Werke-Verzeichnis — Каталог на произведенията на Бах) — система за номериране на всички известни произведения на Йохан Себастиан Бах. — Б.пр.

36

Вина и болка/ разкъсват на две грешното сърце./ И сълзите на плача ми,/ този най-утешителен скъпоценен балсам,/ на Теб, Исусе, посвещавам. (Нем.) — Б.пр.

37

С думите „Една малка крачка за човека — един голям скок за човечеството…“ на 21 юли 1969 г. Армстронг оставя първите човешки следи по повърхността на Луната. — Б.пр.

38

Джон Доулънд (1563–1626) — английски ренесансов композитор, певец и изпълнител на лютня, най-известен с инструменталната си творба Lachrimae, или „Седем сълзи“. — Б.пр.

39

Изградена по модел на Айфеловата и открита през 1958 г., Токийската кула е висока 333 м. (с 13 м. повече от своя първообраз). — Б.пр.

40

От англ. salaryman (букв. „човек на заплата“) — японски термин, обозначаващ нисш служител в голяма корпорация. — Б.пр.

41

Film noir (фр. — „черен филм“) — холивудска криминална драма от 40-те и 50-те години на XX век, заснета на черно-бял филм и изпълнена с песимизъм, задължително включваща образ на femme fatale (фр. — „фатална жена“). — Б.пр.

42

Public Security Intelligence Agency (Koanchosa-cho) — националното разузнавателно управление на Япония, подчинено на Министерството на правосъдието и натоварено със задачи в областта на вътрешната сигурност и контраразузнаването. — Б.пр.

Content

Харуки Мураками
1Q84
Книга първа

Първа глава (Аомаме): Не се подлъгвайте по външните признаци

Втора глава (Тенго): Нещо друго предвид

Трета глава (Аомаме): Някои променени факти

Четвърта глава (Тенго): Щом точно това желаете

Пета глава (Аомаме): Професия, изискваща специализирани методи и подготовка

Шеста глава (Тенго): Означава ли това, че ще се отдалечим доста от града?

Седма глава (Аомаме): Тихо, да не събудим пеперудата

Осма глава (Тенго): Срещи с нови хора на нови места

Девета глава (Аомаме): Нова обстановка, нови правила

Десета глава (Тенго): Истинска революция с истинско кръвопролитие

Единадесета глава (Аомаме): Човешкото тяло е един храм

Дванадесета глава (Тенго): Да дойде царството твое

Тринадесета глава (Аомаме): Жертва по рождение

Четиринадесета глава (Тенго): Неща, каквито повечето читатели изобщо не са виждали

Петнадесета глава (Аомаме): Яко, както се закотвя въздушен балон

Шестнадесета глава (Тенго): Радвам се, че ти хареса

Седемнадесета глава (Аомаме): Независимо дали сме щастливи, или не

Осемнадесета глава (Тенго): Вече няма място за големия брат

Деветнадесета глава (Аомаме): Споделящи си тайни жени

Двадесета глава (Тенго): Горките гиляки

Двадесет и първа глава (Аомаме): Колкото и да се мъча да се отдалеча

Двадесет и втора глава (Тенго): Че в своя ход напред времето може да приеме изкривени форми

Двадесет и трета глава (Аомаме): Това е само началото на нещо

Двадесет и четвърта глава (Тенго): Какъв е смисълът да е свят, който не е тук?

Информация за текста

1