Харуки Мураками

1Q84

Книга трета

Първа глава

(Ушикава): Нещо, ритащо по далечните граници на съзнанието

— Питам се дали няма да можете да минете без пушене, господин Ушикава — каза по-ниският мъж.

Ушикава впери поглед първо в седналия от другата страна на бюрото човек, после в цигарата „Севън Старс“ между пръстите си. Още не я бе запалил.

— Много ще съм ви благодарен — добави онзи с неизменна любезност.

Ушикава гледаше озадачено, сякаш се чудеше как изобщо е попаднала между пръстите му тази цигара.

— Извинете ме. Няма да паля. Просто съм я извадил по навик.

Брадичката на мъжа помръдна може би със сантиметър нагоре-надолу, но погледът му не престана да приковава очите на Ушикава. А Ушикава върна цигарата в кутията, а кутията в чекмеджето на бюрото.

По-високият от двамата, онзи с конската опашка, така леко се бе облегнал на рамката на вратата, че не можеше да се каже със сигурност дали наистина я опира. Гледаше Ушикава така, както се гледа петно на стената. Ама че гадна двойка, рече си Ушикава. За трети път се срещаше с тях, а чувството не отслабваше.

В тесния офис на Ушикава имаше само едно бюро, зад което седеше по-ниският мъж, остриган нула номер. И само той от двамата говореше; Конската опашка не продумваше и дума. Стоеше абсолютно неподвижен, като каменните песове пред входа на шинтоистките храмове, и не снемаше очи от Ушикава.

— Три седмици изтекоха — отбеляза Нула номер.

Ушикава взе настолния календар, погледна написаното и кимна:

— Съвършено правилно. Точно три седмици са изминали от последната ни среща.

— А през това време не сте ни докладвали нито веднъж. Както вече ви уведомих, господин Ушикава, всеки миг е скъпоценен. Нямаме време за губене.

— Напълно ви разбирам — отвърна Ушикава, докато си играеше със златната си запалка, явяваща се заместител на цигарата. — Време за губене няма. Това ми е пределно ясно.

Нула номер го изчака да продължи.

— Проблемът ми — рече Ушикава — е, че не обичам да докладвам на пресекулки: по малко оттук, по малко оттам. Предпочитам да изчакам, докато ми стане ясна цялостната картина, докато нещата си дойдат по местата и мога да прозра какво се крие зад тях. Половинчатите представи могат само да сътворят неприятности. Може да ви звучи егоистично, но това е начинът, по който работя.

Нула номер го наблюдаваше хладнокръвно. На Ушикава му бе ясно, че онзи не го брои за нищо, но фактът всъщност не го притесняваше ни най-малко. Доколкото можеше да си спомни, никому никога не бе правил добро впечатление. И беше свикнал с това. Никога не бе получавал обич от своите родители, братя и сестри, нито от своите учители и съученици. Същото важеше и за съпругата и собствените му деца. Виж, ако някой го хареса, тогава наистина ще вземе да се разтревожи. Обратното изобщо не го вълнуваше.

— Бихме желали да уважим вашия начин на работа, господин Ушикава. И мога да заявя, че досега сме успявали. Досега. Но нещата в момента стоят другояче. Съжалявам, но този път не можем да си позволим лукса да чакаме, докато съберем всички факти.

— Разбирам ви — рече Ушикава, — но в същото време се съмнявам, че само мен сте ме чакали да се свържа с вас. Нима не сте предприели и собствено разследване?

Нула номер не отговори. Устните му си останаха стиснати в права хоризонтална линия и изражението на лицето му нищо не издаваше. Но Ушикава все пак усети, че е съвсем близо до истината. През последните три седмици организацията им също се бе впуснала да търси въпросната жена, макар да използваха друга тактика, различна от тази на Ушикава. Но явно нищо не бяха открили и това обясняваше присъствието им в офиса му.

— „Крадеца само друг крадец може го хвана“ — разпери широко ръце Ушикава, сякаш им споделяше някаква обаятелна тайна. — От него нищичко няма да съумееш да скриеш. Знам, че не съм красавец, но пък притежавам великолепен нос. Който може да върви и по най-слабата следа докрай. Понеже и самият аз съм крадец. Което пък ми налага да върша нещата така, както аз си знам, с моето си темпо. Напълно разбирам, че времето тече, но се налага да ви помоля да поизчакате още малко. Апелирам към търпението ви, за да не допуснем евентуален пълен провал.

Ушикава продължаваше да си играе със запалката. Нула номер наблюдаваше търпеливо движенията му, после вдигна поглед:

— Ще ви бъда благодарен, ако ми съобщите какво сте установили дотук, независимо от непълнотата на фактите. Отчитам вашия специфичен метод на работа, но много ще загазим, ако не отнеса нещо конкретно на началниците ми. А ми се струва, че и самият вие, господин Ушикава, сте в едно не особено благоприятно положение.

Тия младежи наистина яко са го закъсали, мина му през ум на Ушикава. Като специалисти по бойни изкуства са им поверили охраната на Вожда. А някой да вземе да го убие под носа им. Не че има доказателства, че е бил убит — нито един от членуващите в сектата лекари не е успял да открие външни наранявания. Но пък и медицинското им оборудване надали е било кой знае колко добро. Пък и те са били принудени да бързат. Ако бяха възложили законна пълна аутопсия на специалист патолог, можели са да открият и съмнителни признаци, но сега вече е късно. От трупа са се отървали потайно в рамките на селището на Сакигаке.

Но така или иначе, двамата охранители не са успели да опазят своя Вожд и положението им в сектата е доста нестабилно. Затова сега имат задачата да открият жената, която буквално се е изпарила във въздуха. Наредили са им да не оставят нито един камък необърнат и да я спипат. Засега обаче ръцете им са празни. Обучавали са ги за бодигардове, а не за издирване на изчезнали лица.

— Влизам ви в положението, поради което ще ви кажа някои от нещата, които съм установил дотук — отвърна Ушикава. — Не всичко, а само отчасти.

Нула номер остана загледан още известно време в него с присвити очи, преди да кимне:

— Чудесно. И ние се сдобихме с известни подробности, които може вече да са ви известни, а може и да не са. Най-добре ще е да си споделим взаимно всички събрани сведения.

Ушикава остави запалката и разпери пръсти върху бюрото.

— Отправили сте покана към младата жена, Аомаме, да посети определен апартамент в хотел „Окура“, за да помогне на Вожда да отпусне мускулатурата си, като го подложи на поредица от упражнения за стречинг. Това става в началото на септември, в онази септемврийска вечер с ужасната гръмотевична буря. Аомаме го подлага на процедурите в отделна стая в продължение на около час, след което оставя Вожда да спи и си тръгва. Казва ви да го оставите да преспи два часа и вие изпълнявате нареждането й. Но Вожда не е спял. А е бил вече мъртъв. Външни наранявания няма, изглежда като да е прекарал инфаркт. Непосредствено след това жената изчезва. Предварително е опразнила апартамента си. Там няма нищо. На следващия ден в спортния клуб получават и молбата й за напускане. По всичко личи, че се следва някакъв предварително набелязан план. И неизбежният извод, който се налага, е, че Вожда е убит от въпросната госпожица Аомаме.

Нула номер кимна. Всичко дотук му звучеше напълно точно.

— И вашата цел е да установите какво точно е станало — добави Ушикава. — На всяка цена сте длъжни да хванете тази жена.

— Ако тази Аомаме наистина е убила Вожда, трябва да разберем защо го е сторила и кой стои зад нея.

Ушикава огледа разперените върху бюрото му свои десет пръста, сякаш представляваха любопитна невиждана дотогава вещ. После вдигна глава и срещна погледа на седящия насреща му.

— Вече сте проучили семейното минало на Аомаме, нали така? Цялото й семейство са предани последователи на „Свидетелите“. Родителите й са все още доста активни и продължават да обикалят от врата на врата да вербуват нови членове. По-големият й брат, тридесет и четири годишен, работи в управлението на сектата в Одавара. Женен е, с две деца. И жена му е силно вярващ член на „Свидетелите“. От цялото семейство единствено Аомаме е напуснала сектата — те я наричат „вероотстъпничка“ — и на практика е отлъчена и от семейството. Не открих никакви улики да са контактували помежду си през последните двадесетина години. Изключено е според мен те да я крият. Прекъснала е всичките си връзки с тях, когато е била на единадесет, и оттогава живее, общо взето, самостоятелно. Била е известно време у вуйчо си, но откакто влиза в гимназията, става на практика независима. Доста впечатляващо постижение. Очевидно е крайно волева жена.

Нула номер не каза нищо. Най-вероятно всичко това му бе вече известно.

— За участие на „Свидетелите“ и дума не може да става — продължи Ушикава. — Те са прочути със своя пацифизъм, с това, че се придържат строго към принципите на несъпротива. Няма начин самата им организация да е целяла да отнеме живота на Вожда. По този въпрос смятам, че спор няма.

Нула номер кимна.

— И аз съм убеден, че „Свидетелите“ нямат нищо общо. Но за всеки случай разговаряхме и с брата на Аомаме. Взехме всички необходими предпазни мерки. Но и той нищо не можа да ни каже.

— Надявам се, под „всички необходими предпазни мерки“ да не се разбира, че сте му вадили ноктите?

Нула номер остави въпроса му без отговор.

— Не се нервирайте, де! — рече Ушикава — Шегувам се. Убеден съм, че и брат й е нямал представа какво прави и къде се намира тя. Макар по рождение и аз да съм пацифист и никога да не прибягвам до подобни силови методи, стигнах до същото заключение. Между Аомаме и семейството й, съответно „Свидетелите“, не съществува абсолютно никаква връзка. От друга страна, изключено е да е организирала подобен акт сам-сама. Нещата са били най-внимателно подредени и тя само е следвала определен план. А и самото й изчезване е доста впечатляващо. Подобно нещо не може да стане без солидна помощ отстрани и щедро финансиране. Явно зад нея стой някой — или някаква организация — който е имал интерес от смъртта на Вожда. И целият заговор е планиран от този човек или хора. Съгласен ли сте?

Нула номер кимна:

— В основни линии, да.

— Но нищо не ни подсказва за какъв род организация става дума — каза Ушикава. — Предполагам, че сте проучили и нейните приятели и познати?

Нула номер кимна безмълвно.

— И… оставете ме да позная… не сте открили никакви приятелски връзки — допълни Ушикава. — Нито приятелки, нито гаджета. Общувала е с неколцина колеги по работа, но извън работното си място не е излизала с никого. Аз поне не успях да установя каквито и да било тесни взаимоотношения с когото и да било. Как можем да си обясним подобен факт? Млада, здрава, добре изглеждаща жена.

Ушикава хвърли поглед на Конската опашка, сякаш замръзнал във времето и в рамката на вратата. Лицето му поначало си беше безизразно, така че място за промяна нямаше. Тоя човек има ли си изобщо име? Не бих се изненадал, ако се окаже, че няма, помисли си Ушикава.

— Вие двамата сте единствените, които са виждали госпожица Аомаме — каза Ушикава. — Е, как мислите? Да сте забелязали нещо особено у нея?

Нула номер поклати леко глава:

— Както сам отбелязахте, тя е доста привлекателна млада жена. Не красавица, по която мъжете ще си изкривят вратовете обаче. А много тиха, спокойна личност. Много уверена в способностите си като физиотерапевт. Но нищо друго не ни се наби на очи. Даже бих отбелязал като странен факта колко малко ни впечатли външността й. На практика лицето й почти не си го спомням.

Ушикава пак погледна Конската опашка до вратата. Дали не желае нещо да добави? Онзи обаче нямаше вид на човек, възнамеряващ да си отвори устата.

Ушикава пак се обърна към Нула номер:

— Проверихте ли разпечатката от телефонната й сметка за последните няколко месеца?

— Още не сме — завъртя глава Нула номер.

— А би трябвало — засмя се Ушикава. — Наистина си заслужава да я проверите. На кого ли не звънят хората и откъде ли не ги търсят. От разпечатката на телефонната сметка можете да добиете добра представа за живота на съответния човек. И госпожица Аомаме не прави никакво изключение. Никак не е лесно да се добереш до такава лична сметка, но не е и невъзможно. „Крадеца само друг крадец може го хвана“, нали разбирате?

Нула номер мълчеше и го чакаше да продължи.

— Та докато преглеждах сметката на госпожица Аомаме, наяве излязоха следните факти. Първо, тя не обича да говори по телефона, за разлика от почти всички останали жени. Разговорите й поначало не са много, а и тези, които е провела, са били съвсем кратки. От време на време се случва и по някой по-дълъг разговор, но такива са по-скоро изключения. Повечето пъти е звъняла в работата си, но тъй като половината време работи и на свободни начала, провеждала е и разговори свързани с частната й практика. Тоест уреждала си е домашни посещения директно с клиентите си, без да използва услугите на спортния клуб. Разговорите й от този род са доста, но нито един не ми се стори подозрителен.

Ушикава направи пауза и докато оглеждаше пожълтелите си от никотина пръсти, си мислеше за цигара. Запали една въображаема цигара, пое въображаемия дим и го изпусна.

— Има обаче и две изключения — две обаждания до полицията. Не на спешния номер 911, а до управлението на уличното движение в участъка в Шинджуку. А и оттам са я търсили няколко пъти. Тя обаче не шофира, а и надали някой на полицейска заплата би могъл да си позволи частни занимания в скъп спортен клуб. Което ме навежда на мисълта, че е познавала някого, който работи там. Но за кого става дума, не мога да кажа. И още едно нещо не ми дава мира: провела е няколко дълги разговора с неизвестен номер. Винаги нея са я търсили от неизвестния номер. Тя нито веднъж не го е набрала. Въпреки всичките ми усилия не успях да установя какъв е този номер. Очевидно има номера, при които името на абоната остава неизвестно. Но и в такива случаи с малко повечко труд човек би трябвало да може да ги проследи. Направих всичко по силите си, но нищо не можах да установя. Страхотна кодировка. Което е крайно необичайно.

— А това ще рече, че и въпросното лице е способно на необичайни действия.

— Точно така. Очевидно имаме работа с професионалисти.

— С друг крадец — рече Нула номер.

Ушикава разтърка с длан плешивото си деформирано теме и се ухили:

— Абсолютно правилно. Друг крадец. И то страшно печен.

— От което става ясно поне това, че се ползва с подкрепата на професионалисти — отбеляза Нула номер.

— Съвсем точно. Госпожица Аомаме е свързана с някаква организация. И то организация, каквато не се ръководи от някой аматьор през свободното му време.

Нула номер спусна клепачите си до средата и се зае да изучава Ушикава. После се извърна по посока на вратата. Срещна погледа на Конската опашка, а онзи кимна съвсем слабо да покаже, че следи разговора им. След което Нула номер пак върна погледа си върху Ушикава.

— И? — попита Нула номер.

— И — отвърна Ушикава — сега е мой ред да ви задавам въпроси. Имате ли представа коя група или организация може да е искала убийството на Вожда?

Веждите на Нула номер се сключиха, докато обмисляше какво да отговори. Над носа му се появиха три бръчки.

— Чуйте, господин Ушикава. И помислете върху чутото. Ние сме религиозна организация. Търсим душевен покой и духовен живот. Живеем в хармония с природата и дните ни минават в земеделие и вероучение. Кой би могъл да ни възприема като свой враг? Какво би спечелил от това?

По ъгълчетата на устните на Ушикава заигра лека усмивка:

— Фанатици на тоя свят — колкото щеш. Знае ли някой какво може да му хрумне на някой фанатик?

— Нямаме абсолютно никаква представа кой може да стои зад всичко това — отвърна Нула номер с безизразно лице и без да реагира на сарказма на Ушикава.

— А „Акебоно“? Нима няма нейни членове все още на свобода?

Нула номер пак завъртя глава, този път категорично. Тоест — изключено. „Акебоно“ е унищожена до крак — няма как да представлява опасност. Никаква диря не е останала от „Акебоно“.

— Добре. Значи, и вие нямате представа кой може да е. Но това не променя факта, че някъде някаква организация е взела вашия Вожд на прицел и го е убила. Много хитро, много ефикасно. После изчезнала безследно. Яко дим.

— При което сме длъжни да открием кой стои зад всичко това.

— И то, без да намесваме полицията.

— Проблемът си е наш, а не е правен — кимна Нула номер.

— Добре — каза Ушикава. — Разбирам. Всичко ми се изясни. Но остана да ви попитам още едно нещо.

— Питайте — рече Нула номер.

— Колко души от сектата ви знаят, че Вожда е мъртъв?

— Ами, ние двамата. И другите двама, които помогнаха да пренесем трупа. Мои подчинени. А от Управителния съвет — само петима. Общо девет души. На жриците от храма му още не сме казали, но те много скоро ще научат. Обслужват го лично, така че от тях дълго не можем да крием. И вие, разбира се, господин Ушикава, знаете.

— Всичко на всичко — тринадесет човека.

Нула номер не отговори.

— Мога ли да говоря най-откровено? — въздъхна дълбоко Ушикава.

— Кажете.

— То не че не е късно вече да ви го казвам — рече Ушикава, — но е трябвало да уведомите полицията веднага след като сте открили Вожда си мъртъв. Смъртта му е трябвало да стане обществено достояние. Важно събитие от такъв мащаб не може да остане скрито. Щом повече от десет души знаят една тайна, тя престава да е тайна. Може да очаквате съвсем скоро да ви налетят куп неприятности.

Изражението на Нула номер изобщо не се промени.

— Не ми е работата да вземам такива решения. Просто изпълнявам заповеди.

— А кой взема решенията?

Никакъв отговор.

— Човекът, наследил Вожда ли?

Нула номер продължи да мълчи.

— Добре — рече Ушикава. — Приемаме, че някой висшестоящ ви е наредил да се погрижите скришом за тялото на Вожда. Във вашата организация заповедите отгоре не подлежат на обсъждане. Но от правна гледна точка очевидно става дума за умишлено унищожаване и скриване на труп, което си е доста сериозно престъпление. Уверен съм, че сте наясно по този въпрос.

Нула номер кимна.

Ушикава пак въздъхна дълбоко:

— Пак ще повторя: ако случайно се намеси полицията, държа да ги уведомите, че не сте ме известявали за смъртта на Вожда ви. Нямам никакво желание да ме обвиняват в престъпление.

— Пред вас изобщо не е ставало дума за смъртта на Вожда — потвърди Нула номер. — Наели сме ви в качеството ви на външен частен детектив да ни помогнете да издирим жена на име Аомаме. Само толкоз. Нищо незаконно не сте извършили.

— Така може — рече Ушикава.

— Да ви кажа право, никак не желаехме да разкрием пред външно лице като вас смъртта на Вожда ни. Но вие сте този, който извърши първоначалното проучване на Аомаме, и я обявихте за чиста. Така че вече сте замесен. Нуждаем се от вашата помощ да я намерим. И държим всичко да остане в тайна.

— Пазенето на тайна е в основите на професията ми. По този въпрос не бива изобщо да се притеснявате. Уверявам ви, че никой няма нищо да чуе от мен за случая.

— Ако се разчуе и установим, че вие сте източникът, това може да доведе до нещо крайно неприятно.

Ушикава пак погледна бюрото с положените отгоре му десет пръста. И пак се изненада, че са неговите.

— Крайно неприятно — повтори и вдигна поглед.

Очите на Нула номер леко се свиха:

— Нашата главна цел е да пазим в тайна смъртта на Вожда. И не ни интересува с какви средства ще го постигнем.

— Ще опазя тайната ви. Уверявам ви — рече Ушикава. — Досега работим в идеален синхрон. Да не говорим и колко задкулисни неща свърших, които иначе щяхте да се измъчите да постигнете по открит път. Задачата ми хич не е от леките, но и заплащането е свръхдостатъчно. Така че устата ми е затворена с двоен цип. Не съм набожен човек, но Вожда лично ми помогна навремето, така че правя всичко по силите си да открия госпожица Аомаме. Както и да разбера кой стои зад цялата работа. И ми се струва, че почвам да бележа определен напредък. Така че ви моля да проявите още мъничко търпение. Няма да мине много време и ще ви представя добри новини.

Нула номер се премести съвсем леко върху стола си. Едновременно с него се помръдна и Конската опашка до вратата, като прехвърли тежестта върху другия си крак.

— Това ли е цялата информация, която сте готов да споделите? — попита Нула номер.

Ушикава обмисли въпроса му:

— Както вече споменах, госпожица Аомаме на два пъти се е обаждала в отдела за управление на уличното движение към полицейския участък в Шинджуку. И оттам са я търсили няколко пъти. Засега не знам името на съответното лице. Не мога току-така да седна да задавам въпроси из полицията. Но все пак през безполезния ми мозък прелетя една мисъл! Имаше нещо свързано с трафик отдела към полицията в Шинджуку. Доста време си блъсках главата да открия въпросното нещо по далечните граници на моята жалка памет. Но накрая се сетих. Никак не е приятно да остаряваш, това ще ви кажа. Чекмеджетата, където държиш спомените, все по-трудно се отварят. Едно време ги вадех, без изобщо да се напъвам, но тоя път мина цяла седмица, докато ми светна.

Ушикава млъкна, а на устата му заигра театрална усмивка. Хвърли поглед на Нула номер, който търпеливо изчакваше продължението.

— През август тази година намериха млада полицайка от трафик отдела към полицията в Шинджуку удушена в хотел за любовни срещи в квартал Маруяма-чо, в района на Шибуя. Открили я чисто гола, закопчана към леглото със служебните й белезници. И, естествено, се вдигна голям скандал. Та телефонните разговори между госпожица Аомаме и участъка в Шинджуку са били всичките в продължение на няколко месеца преди този инцидент. След убийството няма нито един разговор. Как ви се струва? Прекалено хубаво, за да е просто съвпадение, нали?

Нула номер помълча известно време, преди да каже:

— И според вас лицето, с което Аомаме е контактувала, е убитата полицайка?

— Полицайката се е казвала Аюми Накано. Двадесет и шест годишна. Очарователна млада жена, произхождаща от семейство на полицаи — и баща й, и брат й са служили в полицията. Имала е сравнително висок чин. Естествено, положени са били всички усилия да открият убиеца, но засега доникъде не са стигнали. Извинете ме за нахалния въпрос, но случайно да знаете нещо по случая?

Вперените в Ушикава очи на Нула номер бяха студени, сякаш само преди минути го бяха извадили от ледник.

— Не съм сигурен какво искате да кажете. Да не би да смятате, че сме замесени по някакъв начин в този инцидент? Че някой от нас е завел полицайката в долнопробен хотел, закопчал я е и я е удушил?

Ушикава сви устни и поклати глава:

— Не говорете абсурди! И през ум не ми е минавала подобна мисъл. Питам само дали имате някакви идеи по случая. Каквито и да било. Дори да става дума и за най-дребната улика. Понеже, колкото и да напъвам нещастния си мозък, не напипвам и най-малката връзка между двете убийства.

Нула номер се втренчи дълго в Ушикава, като да премерваше нещо. После бавно изпусна въздух.

— Разбирам. Ще предам на моите началници. — Извади бележник и си записа: „Аюми Накано. Двадесет и шест. Пътно управление, участък Шинджуку. Възможна връзка с Аомаме.“

— Точно така.

— Друго?

— Да. Някой от вашата секта трябва да е предложил госпожица Аомаме. Човек, който е знаел, че в Токио съществува инструкторка по фитнес, която владее и упражнения за стречинг. Както вече споменахте, аз бях нает да проуча миналото й. Не желая да се оправдавам, но държа да отбележа, че положих абсолютно максимални усилия. Но не успях да открия нищо необичайно, нищо подозрително. По-чист човек надали ще срещнете. И вие вкупом сте я поканили да дойде в апартамента в хотел „Окура“. Но остава въпросът: кой пръв я е споменал поименно?

— Нямам представа.

— Нямате представа? — възкликна Ушикава с вид на дете, което е чуло непозната дума. — Да не искате да кажете, че не можете да си спомните кой в сектата ви пръв е споменал името на госпожица Аомаме? Това ли имате предвид?

— Точно това — отвърна Нула номер, без да промени изражението си.

— Много странно — отбеляза Ушикава с тон, който изразяваше недоумението му. Нула номер не му отговори. — Значи, не знаем нито кога, нито от кого се е появило името й, а нещата са си вървели явно на самотек. Това ли искате да кажете?

— Ако искате да знаете, най-горещият привърженик на идеята беше самият Вожд — обяви Нула номер, като подбираше внимателно думите си. — Имаше хора от ръководството, които смятаха, че е опасно да се допуска до Вожда абсолютно непознато лице. И ние, телохранителите, бяхме на това мнение. Но Вожда не се притесняваше. Напротив, лично настоя да го уредим.

Ушикава пак хвана запалката, отвори я и я щракна, сякаш я изпробваше. После бързо я затвори.

— Открай време чувам, че Вожда бил крайно предпазлив.

— Беше, наистина — и внимателен, и предпазлив — съгласи се Нула номер.

Последва продължителна тишина.

— Още нещо ми се ще да ви питам — рече Ушикава. — За Тенго Кавана. Той се е срещал с по-възрастна омъжена жена, на име Киоко Ясуда. Посещавала е апартамента му веднъж седмично, където се отдавали на интимности. Той е млад мъж и действията му са обясними. Но в един момент най-внезапно му се обажда съпругът й и го уведомява, че тя няма повече да го посещава. И оттогава — ни вест, ни кост от нея.

— Не разбирам защо ми разправяте всичко това — смръщи се Нула номер. — Да не намеквате, че и Тенго Кавана е замесен в цялата тази история?

— Чак дотам не бих стигнал. Но има нещо, което не ми дава мира. Независимо от обстоятелствата, жената би трябвало лично да му се обади. А тя не се е свързала с него, ами изчезнала безследно. Зададох въпроса ей така, наслуки, по една-единствена причина: не обичам неизяснените неща. Нищо ли не знаете по този въпрос?

— Лично аз не съм чул нищо за такава жена — каза с равен глас Нула номер. — Киоко Ясуда. Имала е интимна връзка с Тенго Кавана.

— Омъжена. Десет години по-възрастна от него.

Нула номер си записа името в бележника.

— Ще уведомя началството.

— Чудесно — рече Ушикава. — Между другото, успяхте ли да установите местонахождението на Ерико Фукада?

Нула номер вдигна глава и впери поглед в Ушикава така, както се гледа закачена накриво картина:

— И защо смятате, че трябва да знаем къде се намира Ерико Фукада?

— Нима не ви интересува къде е?

— Изобщо не ни засяга — поклати глава Нула номер. — Може да ходи където си иска.

— И не се интересувате и от Тенго Кавана, така ли.

— Няма нищо общо с нас.

— По едно време ми се стори, че изпитвате доста голям интерес и към двамата — подхвърли Ушикава.

Нула номер присви за миг очи, после отвори уста.

— На този етап сме се фокусирали изцяло върху Аомаме.

— Да не би фокусът ви да се променя ден за ден!

Устните на Нула номер леко се разтвориха, но не му отговори.

— Господин Нула номер, случайно да сте чели повестта на Ерико Фукада „Въздушната какавида“?

— Не съм. В сектата ни е строго забранено да четем каквото и да било, което не е свързано с доктрината на Сакигаке. Не ни дават да се докосваме дори до такива четива.

— А случайно да сте чували за така наречените човечета?

— Не съм — отвърна на мига Нула номер.

— Добре — рече Ушикава.

Разговорът им приключи. Нула номер стана бавно от стола и оправи яката на сакото си. Конската опашка се отдели на една крачка от стената.

— Както вече ви споменах, господин Ушикава, разполагаме с много малко време. — Изправеният Нула номер изгледа отгоре седналия Ушикава. — Трябва да открием Аомаме колкото се може по-бързо. Полагаме всички усилия и очакваме от вас и вие да правите същото, макар и под друг ъгъл. Не успеем ли да намерим Аомаме, и вие, и ние ще закъсаме. Не забравяйте, че сте един от малцината, посветени в тази важна тайна.

— Великите знания ни товарят и с велики отговорности.

— Точно така — отвърна напълно безчувствено Нула номер.

Извърна се и бързо напусна стаята. Конската опашка го последва безшумно и затвори вратата след себе си.

* * *

След като си заминаха, Ушикава отвори чекмеджето на бюрото и изключи касетофона. Отвори капачето му, извади касетата и с химикалка записа върху етикета датата и часа. За човек с неговия странен вид почеркът му бе фин и изящен. Грабна пакета с цигари „Севън Старс“, извади една и я запали със запалката. Пое дълбоко дима, после го издиша доволно по посока на тавана и притвори за миг очи. След като ги отвори, хвърли око към стенния часовник. Показваше два и тридесет. Ама че гадна двойка, пак си рече Ушикава.

Не успеем ли да намерим Аомаме, и вие, и ние ще закъсаме, беше казал Нула номер.

Ушикава бе посетил на два пъти управлението на Сакигаке дълбоко в планините на префектура Яманаши и бе забелязал огромната пещ в гората зад селището. Предназначението й бе да изгаря боклука и други отпадъци, но тъй като работеше при страшно висока температура, и човешки труп да хвърлеха, от него и кокал нямаше да остане. Известно му бе дори, че вече няколко трупа са били изгорени по този начин. Вероятно и тялото на Вожда е било сред тях. Естествено, Ушикава не се блазнеше от мисълта да го споходи подобна съдба. Все някой ден ще умре, но лично той би предпочел да е някак си по-спокойно.

Имаше обаче няколко факта, които Ушикава не беше разкрил. Предпочиташе да не вади всичките си карти наведнъж. Ниските можеше да обърне, но оньорите предпочиташе засега да крие. Длъжен бе да се застрахова по някакъв начин — както направи и с тайния запис. Той, Ушикава, беше голям спец в тия игри. Младите бодигардчета и на малкия му пръст не можеха да се качат.

Ушикава бе успял да се добере до списъка с частните клиенти на Аомаме. Стига да не пестиш време и усилия и да знаеш какво правиш, каква ли не информация можеш да събереш. И междувременно бе проучил доста подробно дванадесетимата в списъка — осем жени и четирима мъже, всичките с високо обществено положение и доста заможни. Нито един не приличаше на човек, който би се обвързал с убиец. Една от жените обаче — богата дама на седемдесет и нещо години, осигуряваше подслон на жени, жертви на домашно насилие. Пускаше ги да живеят в двуетажния блок в просторното й имение досами собствения й дом.

Сама по себе си — прекрасна дейност, извън всякакво подозрение. И все пак нещо го притесняваше, нещо, ритащо по далечните граници на съзнанието му. И докато неясната мисъл трополеше из ума му, Ушикава се напъваше да уточни естеството й. Притежаваше почти животинско обоняние и най-много от всичко вярваше на интуицията си. Обонянието му вече няколко пъти го беше спасявало. Имаше чувството, че в случая ключовата дума е „насилие“. Тази възрастна жена имаше някакво специално усещане по отношение на насилието и полагаше особени усилия да закриля жертвите му.

Ушикава действително бе отишъл да огледа приюта. Дървеният жилищен блок се намираше на един хълм в Адзабу — идеален имот. Сградата бе сравнително стара, но притежаваше стил. През металната решетка на портала успя да види изящната цветна леха пред входа и просторната ливада, над която хвърляше сянка голям дъб. Във входната врата бе вградено пано от декоративно стъкло. Много малко подобни сгради бяха останали в Токио.

Но при цялото спокойствие наоколо сградата бе сериозно охранявана. Високият зид бе увенчан с бодлива тел. Солидната метална порта имаше яки ключалки, а из двора се разхождаше немска овчарка, която лаеше всеки приближил се. Околността се следеше и от няколко охранителни камери. По пътя пред блока поначало почти не минаваха пешеходци, така че никой не можеше да се застои, без да го забележат. Беше тих жилищен район в съседство с няколко посолства. Достатъчно бе някой човек със странна външност като Ушикава да се завърти наоколо, и веднага щеше да привлече внимание върху себе си.

Именно тази система за охрана му се стори особено прекалена. Все пак ставаше дума за приют за малтретирани жени. И Ушикава си постави за цел да проучи всичко, свързано с този приют. Колкото и плътно да го охраняват, ще трябва някак си да го пооткрехне. Нещо повече: колкото по-плътно го охраняват, толкова по-широко ще трябва да го отвори. А за тази цел трябва да си размърда мозъка и да си състави план.

Ушикава си спомни онази част от разговора му с Нула номер, в която стана дума за човечетата.

А случайно да сте чували за така наречените човечета?

Не съм.

Прекалено бързо дойде този отговор. Човек, който не е чувал дотогава името, нормално би направил кратка пауза, преди да отвърне. Човечета ли? И ще остави названието да се потъркаля за секунда из устата му — да види дали нещо няма да щракне. И чак тогава да отговори. Така постъпват повечето хора.

Нула номер явно вече бе чувал за човечетата. Макар Ушикава да не можа да прецени дали знае за кого или за какво става дума. Но категорично не го чуваше за пръв път.

Ушикава угаси догарящата цигара. Позамисли се, после извади втора и я запали. Още преди години беше взел решение да не се притеснява за рака. За да се съсредоточи, имаше нужда да вкара определено количество никотин в белите си дробове. Знае ли някой какво го чака дори след два или три дни? Какъв смисъл има тогава да се тревожи как ще е със здравето след цели петнадесет години?

Докато пушеше третата си „Севън Старс“, му хрумна идея. А!, рече си. Току-виж съм успял.

Втора глава

(Аомаме): Може и да съм сама, но не съм самотна

След като се стъмни, седна на стол на балкона и се загледа в детската площадка оттатък улицата. Това бе най-важната част от дневния й режим — фокусът на живота й. Ден не пропускаше, независимо дали печеше, валеше или бе навъсено. С идването на октомври въздухът захладя. През студените нощи си навличаше няколко ката дрехи, увиваше краката си с одеяло и пиеше горещо какао. Наблюдаваше пързалката до десет и тридесет, после си вземаше дълга вана, за да се стопли, и си лягаше.

Не отричаше, естествено, възможността Тенго да се появи през деня. Но вероятността бе малка. Ако се върнеше на площадката, щеше да е, след като запалеха живачните лампи и луната изплуваше. Аомаме вечеря набързо, облече се за излизане, оправи коси, после седна на балконския стол и фиксира погледа си върху пързалката. Не се разделяше с автоматичния си пистолет и бинокълчето „Никон“. Дори течностите ограничаваше до какаото, да не би случайно Тенго да се яви, докато е в тоалетната.

Наблюдаваше пързалката, без да пропусне дори един ден. Нито четеше, нито музика слушаше, само не отделяше очи от площадката и бе нащрек и за най-малкия шум. И позата си върху стола променяше рядко. Само ако нощта бе безоблачна, вдигаше сегиз-тогиз глава да се убеди, че луните на небето са все още две. После бързо връщаше погледа си на площадката. А така както тя наблюдаваше парка, луните я наблюдаваха нея.

Но Тенго не се появяваше.

Нощем малко хора се вясваха на площадката. От време на време се мяркаше по някоя двойка гаджета. Сядаха на някоя пейка, държаха се за ръце и си разменяха кратки притеснени целувки, като пиленца. Но паркчето не беше кой знае колко голямо, а и бе добре осветено. Скоро им омръзваше и си отиваха. Друг път се появяваше човек, закопнял за обществената тоалетна, но като се убедеше, че вратата й е заключена, си тръгваше разочарован (та дори и гневен). Понякога на пейките присядаше по някой окъснял чиновник и привеждаше глава, явно с надеждата да поизтрезнее. Или просто да отложи мига на прибирането. Имаше и един старец, който разхождаше кучето си късно нощем. И старецът, и кучето бяха необщителни, с вид на отдавна изгубили всякаква надежда.

Но през повечето време нощем площадката бе безлюдна. Дори и котки не минаваха оттам. Само живачната лампа хвърляше анонимната си светлина върху люлките, пързалката и заключената обществена тоалетна. След по-дълго гледане на този пейзаж Аомаме оставаше с чувството, че са я изоставили на ненаселена планета. Като в онзи филм, където показваха света след ядрена война. Как му беше заглавието?

На брега.

Въпреки всичко Аомаме продължаваше да седи съсредоточена, неотделяща очи от детската площадка. Приличаше на покатерил се на висока мачта моряк, оглеждащ безбрежния океан за пасажи риба или за злокобната сянка на някой перископ. Само че нейните очи търсеха една-единствена цел — Тенго Кавана.

Ами ако Тенго живееше в някой друг град и просто тогава бе минал случайно? В такъв случай шансовете да се появи пак в този парк клоняха към нула. Аомаме обаче бе на съвсем друго мнение. Нещо в поведението му през онази вечер, в дрехите му й внушаваше, че е излязъл на късна разходка из махалата. По време на която се е отбил до детската площадка и се е покатерил на пързалката. Вероятно за да види по-добре луните. А това ще рече, че живее някъде наблизо, докъдето може да се стигне пеша.

В квартал Коенджи трудно можеше да се намери място, откъдето да се гледа луната. Местността бе предимно равнинна, почти без високи постройки, от които да се наблюдава небето. Поради тази причина пързалката на детската площадка се бе оказала подходяща обсерватория. Пък и нямаше хора, които да ти пречат. Затова и Аомаме беше убедена: ако той пак реши да гледа, няма начин да не се появи повторно. Но само след миг я споходи друга мисъл: Ами ако нещата не са толкова прости? Ако си е намерил междувременно друга наблюдателница?

Веднага завъртя глава кратко, решително. Прекалено се задълбочава. Единственият ми избор, рече си, е да вярвам, че Тенго ще се върне на тази детска площадка, и да го чакам търпеливо. Не мога да се махна оттук — та нали това е единствената допирна точка между него и мен.

Аомаме не беше дръпнала спусъка.

Застанала на отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3 в началото на септември, посред страхотното задръстване, окъпана от ярката сутрешна светлина, тя бе напъхала цевта на „Хеклер & Кох“-а в устата си. Така както си беше по костюмчето на „Джунко Шимада“ и обувките с високи токчета на „Шарл Журдан“.

Народът я зяпаше от колите, сякаш предстоеше да види нещо, но не знаеше какво ще е то. Жена на средна възраст в сребърен мерцедес купе. Загорели от слънцето мъже, кацнали високо в кабината на огромен камион. Аомаме бе намислила да си пръсне мозъка пред очите им с деветмилиметров куршум. Нямаше друг начин да се махне от този свят на 1Q84, освен да се самоубие. Така щеше да спаси живота на Тенго. Дотолкова поне й беше обещал Вожда. Обеща й го, при условие че тя прекрати неговия живот.

Мисълта, че трябва да умре, не стряскаше особено Аомаме. Така или иначе, всичко е било решено още докато са я въвличали в този свят на 1Q84. Аз просто спазвам предначертан план, разсъждаваше тя. Пък и какъв смисъл има да живея сама в този нелогичен свят, в който на небето има две луни — една голяма и една малка — и където нещо, наречено „човечетата“, контролира съдбата на останалите?

Но така и не дръпна спусъка. В последния момент отпусна десния си показалец и извади дулото от устата си. И като появяващ се от голяма морска дълбочина човек пое дълбоко въздух, после го издиша. Като да се стремеше да смени всяка молекула въздух в себе си.

Спря движението си по посока на смъртта, понеже чу далечен глас. Вече се бе озовала в едно беззвучно пространство. В мига, в който бе почнала да натиска спусъка, всички шумове около нея изчезнаха. Обви я дълбока тишина, все едно се бе озовала на дъното на плувен басейн. А там, долу, смъртта не бе нито черна, нито страшна. Бе толкова естествена, колкото е околоплодната течност за ембриона. Е, не е чак толкова лошо, рече си Аомаме и почти се усмихна. И точно тогава чу глас.

Стори й се, че гласът иде отнякъде далече, от някакво много отдавнашно време. Не успя да го разпознае. Толкова извивки и чупки бе претърпял по пътя си, че бе изгубил оригиналния си тон и тембър. От него бе останало само едно кухо ехо, лишено от смисъл. И въпреки това звукът довя до Аомаме топлота, каквато не бе чувствала от години. И гласът сякаш я зовеше по име.

Отпусна пръста на спусъка, присви очи и внимателно се заслуша да схване произнасяните от гласа думи. Но колкото и да се напъваше, долавяше — или поне й се струваше, че долавя — единствено своето име. Останалото бе свистенето на вятъра през празния безкрай. Накрая гласът се отдалечи още повече, загуби всякакъв смисъл и бе погълнат от тишината. Обзелата я празнота изчезна, все едно някой бе дръпнал запушалката, и шумовете пак я обградиха. Изгуби се и желанието й да мре.

Току-виж съм успяла да видя пак Тенго на онази малка детска площадка, мина й през ум. Пък после да умра. Не бива да изпускам такава възможност. Ако съм жива — ако не умра, — ще имам възможността пак да видя Тенго. Значи, искам да живея, реши. Усещането беше особено. Дали го бе изпитвала друг път през живота си?

Отпусна леко ударника на пистолета, постави предпазителя и върна оръжието в дамската си чанта. Изправи гръбнак, сложи си тъмните очила и тръгна срещу движението по посока на таксито, от което бе слязла. Хората я гледаха безмълвно как крачи по платното на високите си токчета. Не й се наложи дълго да върви. При цялото задръстване таксито й все пак бе успяло да се промъкне малко по-близо до мястото, където се беше спряла.

Аомаме почука на стъклото и шофьорът го свали.

— Може ли да се кача?

Онзи се подвоуми:

— Онова, дето го пъхнахте в устата си, ми заприлича на пистолет.

— Пистолет беше.

— Истински?

— Хайде стига, бе — изви устни Аомаме.

Шофьорът й отвори задната врата и тя влезе. Сне чантата от рамото си и я остави на седалката, после обърса устата си с носна кърпа. Още усещаше вкуса на метала и смазката.

— Какво стана? Не намерихте ли аварийната стълба?

Аомаме поклати глава.

— Нищо чудно. За пръв път чувам тука да има аварийно стълбище. Все още ли държите да слезете на изхода за Икеджири?

— Да. Устройва ме.

Шофьорът смъкна стъклото си, протегна ръка и се намъкна в дясната лента пред огромен автобус. Показанията на таксиметровия апарат не бяха мръднали, откакто беше слязла.

Аомаме се облегна на задната седалка, задиша бавно и насочи погледа си към познатия билборд с рекламата на „Есо“. Грамадният тигър я гледаше ухилен, с бензинов шланг в лапата си. Вкарай тигъра в резервоара си, гласеше надписът.

— Вкарай тигъра в резервоара си — прошепна тя.

— Моля? — изгледа я шофьорът в огледалото.

— Нищо. Сама си говоря.

Смятам да поживея тук още малко, мислеше си Аомаме, за да видя със собствените си очи какво ще стане. Пък след това ще умра. Няма да закъснея кой знае колко. Вероятно.

* * *

На другия ден след като се отказа да се самоубива, й се обади Тамару. И Аомаме го уведоми за промяната в плана. Ще изчака, няма да си сменя името, нито ще й правят пластична операция.

На другия край на линията Тамару мълчеше. В ума му се подреждаха безшумно няколко теории.

С други думи, не желаеш да се местиш никъде, така ли?

— Точно така — отвърна Аомаме. — Засега смятам да остана тук.

— Но сегашното ти място не е подходящо за продължително криене.

— Ако си седя у дома и не излизам никъде, не би трябвало да ме открият.

— Не ги подценявай — рече Тамару. — Ще направят всичко възможно да уточнят самоличността ти и да те намерят. И опасността няма да грози само теб, а евентуално и хора около теб. Стигне ли се дотам, може да се озова в трудно положение.

— Много съжалявам. Но ми трябва още известно време.

— Още известно време ли! Доста мъгляво ми звучи — каза Тамару.

— По-конкретна не мога да бъда.

Тамару се умълча, замислен. Изглежда, усещаше колко твърдо е решението й.

— Не бива да обърквам приоритетите си — рече. — Нали ме разбираш?

— Да, струва ми се.

Тамару продължи да мълчи, после добави:

— Добре. Исках само да се убедя, че не те разбирам погрешно. Явно имаш важни причини да искаш да останеш.

— Имам — потвърди Аомаме.

Тамару леко се прокашля:

— Както ти споменах, ние сме се ангажирали да те заведем на сигурно място, надалече, да заметем абсолютно всички следи, да променим лицето ти и името ти. Може и да не е пълна промяна, но максимално близка до тоталната. И бях останал с впечатлението, че имахме съгласие по този въпрос.

— Разбирам те, естествено. Не казвам, че не ми харесва самият план. Но се случи нещо неочаквано, което ми налага да изчакам още малко.

— Нямам правомощия да кажа нито „да“, нито „не“ на такъв въпрос — рече Тамару и произведе някакъв тих звук в гърлото си. — И може да ми потрябва известно време да ти осигуря отговор.

— Тук ще те изчакам.

— Радвам се да го чуя — каза Тамару и затвори.

На другата сутрин малко преди девет телефонът пак иззвъня три пъти, спря, после пак взе да звъни. Сигналът от Тамару.

А той подхвана, без дори да каже „здрасти“:

— И мадам е силно загрижена заради желанието ти да останеш там задълго. Това е просто една тайна квартира и не е напълно безопасна. И двамата с нея сме на мнение, че трябва да те преместим някъде далече, на по-сигурно място. Следиш ли ми мисълта?

— Следя я.

— Но ти си разумна, предпазлива личност. Не допускаш глупави грешки и знам, че си предана. Доверяваме ти се безрезервно.

— За което съм благодарна.

— След като искаш да останеш на сегашното си място, сигурно си имаш свои причини. На нас те не са ни известни, но сме сигурни, че не става дума за някакъв каприз. Така че тя смята да се вслуша, доколкото й е възможно, в желанията ти.

Аомаме нищо не каза.

А Тамару продължи:

— Може да останеш там до края на годината. Но не повече.

— Значи, на Нова година трябва да се местя.

— Моля те да разбереш, че правим всичко възможно да се съобразим с желанията ти.

— Разбирам — каза Аомаме. — Оставам тук до края на годината, после се местя.

Това изобщо не съответстваше на намеренията й. Не мислеше и на една стъпка да се отдалечава от апартамента, докато не види пак Тенго. Но ако дадеше гласност на тези си мисли сега, нещата щяха да се усложнят. По-добре да протака през оставащите до края на годината три месеца, пък после да мисли какво ще прави по-нататък.

— Добре — рече Тамару. — Веднъж седмично ще те зареждаме с храна и други необходимости. Всеки вторник в един следобед главните ни доставчици ще минават оттам. Имат си свой ключ. Ще влизат единствено в кухнята. Така че, докато са в апартамента, настоявам да седиш в задната спалня със заключена врата. Нито се показвай, нито им говори. След като излязат, ще звъннат веднъж на звънеца. Едва тогава може да излезеш от спалнята. Ако имаш нужда от нещо специално, кажи ми отсега и ще го включим в следващата доставка.

— Няма да е зле да получа оборудване за силови тренировки — каза Аомаме. — Възможностите човек да се упражнява и да прави стречинг без оборудване са доста ограничени.

— Изключено е да ти доставим истинско оборудване за фитнес салон, но ще можем да ти осигурим домашно оборудване, което не заема много място.

— Дори да е нещо съвсем елементарно, пак ме устройва — рече Аомаме.

— Велоергометър и допълнително оборудване за силови тренировки. Достатъчно ли ще ти е?

— Великолепно. И ако може, бих си поискала и метална бухалка за софтбол.

Тамару помълча няколко секунди.

— Една такава палка има ред приложения — поясни Аомаме. — Самото й присъствие ми дава увереност. Може да се каже, че съм израсла с бухалка в ръка.

— Добре. Ще ти намеря — съгласи се Тамару. — Ако се сетиш за още нещо, напиши го на едно листче и го остави на плота в кухнята. Така ще мога да ти го осигуря със следващата доставка.

— Благодаря. Но смятам, че засега имам всичко, което ми трябва.

— Някакви книги, видео и тям подобни?

— Не ми идва наум нищо конкретно.

— Какво ще кажеш за „По следите на изгубеното време“ на Пруст? Ако не си я чела, сега е моментът да я прочетеш цялата.

— Ти чел ли си я?

— Не, никога не съм бил в затвора, нито ми се е налагало да се крия задълго. А някой беше казал, че това са задължителни условия, за да прочетеш целия Пруст.

— Не познаваш ли поне някого, който да я е чел?

— Познавам неколцина, които са лежали дълго в затвора, но не са от типа хора, които си падат по Пруст.

— Дай да опитам — съгласи се Аомаме. — Ако успееш да намериш томовете, прати ми ги със следващата доставка.

— Аз всъщност вече съм ти ги приготвил — каза Тамару.

Така наречените главни доставчици се появиха точно в един следобед във вторник. В съответствие с дадените й инструкции Аомаме се усамоти в задната спалня, заключи вратата и се постара да не вдига никакъв шум. Чу как някой отключи входната врата, отвори я и неколцина души влязоха. Аомаме нямаше никаква представа що за птици са тези „главни доставчици“. По шума им предположи, че са двама, но така и не чу никакви гласове. Внесоха няколко кашона и взеха тихо да подреждат донесеното. Чу как плакнат на мивката донесените храни и как ги подреждат в хладилника. Изглежда, предварително се бяха наговорили кой за какво отговаря. Разопаковаха няколко неща и ги чу да сгъват опаковъчната хартия и кутиите. Стори й се, че опаковаха и боклука от кухнята. Аомаме не биваше сама да сваля боклука си до кофата долу, така че се налагаше те да свършат тази работа вместо нея.

Хората явно действаха ефикасно, без ненужни усилия. Стараеха се да не вдигат излишен шум, а и стъпките им бяха тихи. Приключиха за двадесетина минути. После отвориха входната врата и си заминаха. Чу ги да заключват отвън, след това натиснаха еднократно звънеца, да съобщят, че са си тръгнали. За всеки случай Аомаме изчака още петнадесет минути. Накрая се измъкна от спалнята, убеди се, че е сама, и постави райбера на входната врата.

Големият хладилник бе натъпкан с едноседмичен запас от храна, с тази разлика, че сега не бяха ястия, които просто пъхаш в микровълновата фурна, а най-вече пресни продукти — разни плодове и зеленчуци; риба и месо; тофу, вакаме и нато[1]; мляко, сирене и портокалов сок; дузина яйца. За да не се натрупва излишен боклук, всичко това бе извадено от оригиналната му опаковка и увито наново в найлоново фолио. Много добре бяха доловили какви храни предпочита. Но как са го постигнали?, питаше се Аомаме. До прозореца стоеше стационарен велосипед — малък, но най-модерен модел, с дигитален дисплей за скоростта, разстоянието и изгорените калории и с възможност да следиш оборотите и пулса. До него имаше и лежанка за коремни преси и за развиване на делтоидните мускули и трицепсите — лесно за сглобяване и разглобяване оборудване, съвършено добре познато на Аомаме. Тази беше от най-модерните, с изключително семпъл, но ефикасен дизайн. С тези две устройства нямаше да й е никак трудно да се поддържа във форма.

Чакаше я и бухалка за софтбол в мек калъф. Аомаме я извади и замахна пробно няколко пъти. Лъскавата нова сребриста бухалка засвистя рязко във въздуха. Познатата тежест й подейства успокояващо. А освен това събуди и спомени за тийнейджърските й години, за времето, прекарано с Тамаки Оцука.

Върху масата бяха трупнати всичките седем тома на „По следите на изгубеното време“. Макар и не нови, нямаха вид на четени. Аомаме прелисти набързо един. Имаше и няколко списания — седмичници и месечници. И пет чисто нови видеофилма, все още в оригиналната си опаковка. Нямаше представа кой ги е избирал, но бяха все нови филми, които не бе гледала. Поначало не обичаше да ходи по кината, така че винаги пропускаше куп нови филми.

В голяма торба от универсален магазин имаше три чисто нови пуловера с различна дебелина; две плътни бархетни ризи и четири тениски с дълъг ръкав — всичките едноцветни и семпли и всичките по мярка. Имаше и плътни чорапи и клинове. След като се канеше да стои тук до декември, щяха да й влязат в употреба. Организаторите на бягството й явно си разбираха от работата.

Отнесе дрехите в спалнята, сгъна ги и подреди някои в чекмеджетата, други сложи на закачалки в гардероба. Седеше вече в кухнята и пиеше кафе, когато телефонът иззвъня: три пъти, пауза, и пак.

— Всичко ли получи? — попита Тамару.

— Да, много ти благодаря. Мисля, че вече съм заредена с всичко необходимо. И фитнес оборудването е предостатъчно. Остава ми само да се захвана с Пруст.

— Ако сме пропуснали нещо, не се притеснявай да ми го кажеш.

— Няма — каза Аомаме. — Но, като гледам, трудно ще ми е да открия някакви пропуски.

Тамару се прокашля:

— Може и да не ми влиза в работата, но нали няма да се сърдиш, ако те предупредя за нещо?

— Казвай.

— Ако не ти се е случвало друг път, трябва да знаеш, че да седиш затворена на едно място сам-сама, без да виждаш и разговаряш с друг човек, не е най-лесното нещо на този свят. Колкото и печен да е човек, все някога ще вдигне някакъв шум. Особено когато го преследват.

— И досега не съм живяла на кой знае колко широко.

— Такъв опит може да се окаже полезен. Но те моля все пак много да внимаваш. Когато човек прекара дълго време под напрежение, може и да не го забележи сам, но нервите му се превръщат в един опънат ластик. После трудно се връщат в първоначалното си състояние.

— Ще внимавам — обеща Аомаме.

— Както вече споменах, ти си изключително предпазлива. Практична и търпелива си, макар да не си прекалено самоуверена. Но колкото и да внимава човек, появи ли се пролука в концентрацията му, неминуемо допуска по някоя и друга грешка. Самотата се превръща в киселина, която те разяжда отвътре.

— Не смятам, че страдам от самота — заяви Аомаме отчасти на Тамару, отчасти на себе си. — Може и да съм сама, но не съм самотна.

На отсрещния край настъпи тишина, докато Тамару размишляваше сериозно върху разликата да си сама и да страдаш от самота.

— И все пак ще гледам да съм по-предпазлива — каза Аомаме. — Благодаря за съвета.

— С едно трябва да си наясно: правим всичко възможно да те опазим. Но ако стане някое извънредно положение — нямам представа какво може да е то, — възможно е да ти се наложи сама да се оправяш. Колкото и да хвърча, може да не успея да стигна до теб навреме. Или пък изобщо да дойда. Ако например възникне ситуация, в която да е нежелателно за нас да поддържаме връзка с теб.

— Напълно те разбирам. И възнамерявам да се отбранявам и сама. С бухалката и с онова нещо, което ми даде.

— Светът е суров.

— Докато има надежда, има и изпитания — отвърна Аомаме.

Тамару пак млъкна за миг, после рече:

— Чувала ли си какви са били окончателните изпитания за пригодност, на които са подлагали кандидатите за разпитващи в сталинската тайна полиция?

— Не съм.

— Вкарват кандидата в една квадратна стая, в която има само най-обикновен дървен стол. И шефът на следователите му заповядва: „Накарай този стол да си признае и докладвай. Ще стоиш тук, докато свършиш“.

— Доста сюрреалистично ми звучи.

— Но не е. Изобщо не е сюрреалистично. Голата истина си е. Сталин действително е успял да създаде такава параноя и по време на властта му умират към десет милиона души — повечето негови сънародници. И ние действително живеем в такъв свят. Никога не го забравяй.

— Твоите топлещи душата истории нямат край, нали?

— Е, не са чак толкова много. Но си имам няколко, за всеки случай. Формално образование изобщо нямам. Учил съм се от опит, от всичко, което ми се е струвало полезно. Докато има надежда, има и изпитания, казваш. Абсолютно права си. Но надеждата е доста ограничена и поначало е абстрактна, а изпитанията са безброй и обикновено са конкретни. И това съм го научил от опит.

— И с какви признания са се сдобивали кандидат-разпитващите от столовете?

— Ето ти въпрос, заслужаващ вниманието ни — отвърна Тамару. — Звучи като дзенски коан[2].

— Сталинистки дзен — каза Аомаме.

След кратка пауза Тамару затвори.

* * *

Още следобед си направи лека тренировка с велоергометъра и лежанката. И изпита удоволствие след дългото прекъсване. После си взе душ, пусна си една УКВ станция по радиото и се захвана да приготви вечерята. Вечерта пак провери съдържанието на телевизионните новини (но нищо не привлече вниманието й). След залез-слънце излезе на балкона да наблюдава детската площадка. С обичайното си одеяло, бинокъла и пистолета. И с лъскавата си чисто нова бухалка.

Ако Тенго не се появи дотогава, рече си, май ще изкарам до края й загадъчната 1Q84 година в това кътче от Коенджи, един монотонен ден след друг. Ще готвя, ще тренирам, ще прослушвам новините и ще се боря с Пруст. И ще чакам Тенго да се появи на детската площадка. Това, да го чакам, е основната задача на живота ми. Засега тъкмо тази тънка нишчица едва успява да ме поддържа жива. Заприличала съм на онова паяче, което видях, докато слизах по аварийното стълбище от градската високоскоростна магистрала номер 3. Онова ситно черно паяче, притаило се в ъгъла на мръсната стоманена конструкция, което дебнеше неподвижно, докато вятърът люлееше провисналата му, раздърпана и прашасала мрежичка. Тогава то ми се видя жалко, но сега и аз съм в същото положение.

На всяка цена трябва да се сдобия с Яначековата „Симфониета“, каза си Аомаме. Да си я слушам, докато тренирам, че да усещам някаква връзка с външния свят. Тази музика сякаш ме води нанякъде. Само дето не знам накъде. И си записа наум да я добави към следващата си заявка.

* * *

Дойде и октомври. От отсрочката й оставаха по-малко от три месеца. Часовникът не спираше да тиктака. Аомаме седеше на балконския стол и наблюдаваше пързалката през процепа над пластмасовите плоскости. На светлината на живачната лампа малката детска площадка изглеждаше бледа и й напомняше на безлюден нощен коридор в аквариум на зоологическа градина. Невидими, въображаеми риби плуваха безшумно между дърветата, без да прекъсват и за миг тихото си движение. А на небето висяха две луни и чакаха Аомаме да отчете присъствието им.

— Тенго — прошепна Аомаме. — Къде си?

Трета глава

(Тенго): Всички животни бяха облечени в дрехи

Тенго прекарваше следобедите си в болницата при баща си. Сядаше до леглото му, отваряше донесената книга и почваше да чете на глас. След като изчетеше пет страници, правеше кратка почивка, после подхващаше следващите пет. И не подбираше нещо специално, а просто продължаваше онази книга, която сам четеше в момента — била тя роман, биография или нещо в областта на естествените науки. Важното бе да произнася изреченията на глас, а не самото съдържание.

Не знаеше дали бащата изобщо чува гласа му. По лицето на стария нищо не трепваше. Лежеше си там — слаб, нещастен на вид, със затворени очи, сякаш спеше. Не помръдваше хич, а и дишането му не се чуваше. Че диша, можеше да се разбере само ако човек съвсем доближеше ухо или поставеше огледалце под носа му да види дали ще се замъгли. Течността от системата капеше в тялото му, а други капки, от урината, се процеждаха в катетъра. Единствено тези тихи, бавни движения към и от него подсказваха, че е още жив. Периодично някоя сестра го обръсваше с електрическа самобръсначка, после с ножичка със заоблени връхчета подстригваше щръкналите от ушите и носа му косми и оформяше веждите му. Макар да бе в безсъзнание, тези косми си растяха. Докато го гледаше, Тенго започваше да изпитва съмнения дали всъщност има разлика между живия и умрелия. Може пък разликата поначало да не е голяма, мислеше си. Нима не е възможно да сме възприели просто заради самото удобство да твърдим, че подобна разлика съществува?

В три дойде лекарят и уведоми Тенго за най-новото в състоянието на баща му. Обяснението му бе както винаги сбито и не се променяше от единия ден на другия. Промяна не се наблюдаваше. Човекът просто си спеше и животът му полека отмираше. С други думи, смъртта бавно, но неумолимо се приближаваше и медицината бе безсилна да стори каквото и да било повече. Оставете го да си спи най-спокойно — горе-долу до това се свеждаха докторските препоръки.

Привечер се появяваха двама санитари и откарваха Тенговия баща на изследвания. Макар двойките да се сменяха, всеки път се падаха мълчаливи санитари. Може и маските на лицата им да бяха причина за мълчаливостта им, но така или иначе, никога не обелваха нито дума. Един от тазвечерните имаше вид на чужденец — нисък, смугъл и засмян зад маската си. Тенго по очите го позна, че се смее. Усмихна му се и той и му кимна.

След около половин до един час връщаха баща му в стаята. Тенго нямаше никаква представа що за изследвания му правеха. Щом откараха баща му, слизаше в столовата да пие горещ зелен чай и да убие още петнадесетина минути, преди да се качи обратно в болничната стая. И през цялото време таеше надеждата, че като се върне, пак ще завари върху празното легло въздушната какавида със спящата в нея Аомаме като малка. Но всеки път заварваше единствено мрачната стая, миришеща на болен човек, и отпечатъка от тялото му върху празния матрак.

Отиде до прозореца и заразглежда пейзажа. Отвъд градината и моравата бе тъмната редица ветрозадържащи борове, през които до ушите му стигаше плясъкът на вълните. На мощните тихоокеански вълни. Плътен, мрачен звук, като от събрани накуп души, всяка нашепваща своята си история. Сякаш търсеха нови души, които да се присъединят към тях. И нови истории за изслушване.

* * *

По-рано, през октомври, Тенго ходи на два пъти за по един ден в почивните си дни до санаториума в Чикура. Хващаше ранния сутрешен експрес. А като стигнеше там, сядаше до леглото на баща си и почваше да му приказва. Но не долавяше и най-малък признак на нещо като отговор. Баща му си лежеше по гръб и спеше дълбоко. Повечето време Тенго гледаше през прозореца. С приближаването на вечерта чакаше нещо да стане, но нищо не се случваше. Слънцето тихо потъваше и в стаята нахлуваше все по-плътен мрак. Накрая Тенго се отказваше, тръгваше си и хващаше последния експрес до Токио.

Може би трябва да проявя повече търпение, рече си веднъж Тенго. Да стоя по-дълго с него. Току-виж се оказало, че не е достатъчно да прекарвам там само следобедите си, а после да си ходя. Вероятно е нужно да му посветя повече време. Нямаше конкретни доказателства, че така стоят нещата, но така ги чувстваше.

След средата на ноември си взе натрупалия се през годините отпуск от школата за зубрене с оправданието, че баща му е в критично състояние и се нуждае от грижите му. Което си беше самата истина. Уреди часовете му да се поемат от бивш негов състудент — един от малцината, с които Тенго поддържаше някаква връзка, макар и само един-два пъти в годината. Дори в математическия факултет, който изобилстваше с всякакви чешити, приятелят му минаваше за особен чешит, но и за ненадминат мозък. След като завърши обаче, не се хвана на редовна работа, нито взе да прави аспирантура, а предпочете да преподава, когато му скимне, математика в частна школа за зубрене за прогимназисти. В останалото време ходеше на речен риболов и правеше каквото си искаше. Но Тенго бе дочул, че всъщност е много кадърен преподавател. Само че му било писнало да е толкова кадърен. А и понеже беше от богато семейство, не му се налагаше зорлем да ходи на работа. Беше замествал Тенго веднъж и курсантите много го бяха харесали. Така че Тенго му се обади, описа му положението си и онзи моментално се съгласи да помогне.

Остана му обаче проблемът с Фука-Ери. Не беше убеден, че най-добрият вариант ще е да остави това наивно момиче самичко задълго в апартамента си. Пък и тя беше тръгнала да се крие, да не я намерят. Затова й постави директно въпроса:

— Ще съумееш ли да се оправиш сама тук за известно време? Или предпочиташ временно да се пренесеш другаде?

— Ти къде отиваш — попита го със сериозен поглед Фука-Ери.

— В котешкия град — обясни й Тенго. — Баща ми още не идва в съзнание. Отдавна спи дълбоко. Лекарите смятат, че не му остава много.

Но дума не обели за появата на въздушната какавида в болничната стая през онази вечер. И че в нея спеше Аомаме като малка. Нито за това как въздушната какавида приличаше точно — до най-дребната подробност — на описанието в повестта на Фука-Ери. И как той тайно се надява пак да му се яви.

Фука-Ери присви очи, стисна устни и се втренчи в Тенго, все едно четеше написано със съвсем ситни йероглифи послание. Той почти несъзнателно докосна лицето си, но там май нищо не пишеше.

— Добре — каза тя след време и кимна неколкократно. — За мен не се притеснявай. Ще остана у дома. — И след като поразмисли, добави: — Засега няма никаква опасност.

— Засега няма никаква опасност — повтори Тенго.

— Не се притеснявай за мен — каза пак тя.

— Всеки ден ще ти се обаждам.

— И гледай да не останеш в котешкия град.

— Ще внимавам — рече той.

Тенго купи достатъчно провизии от супермаркета, та на Фука-Ери да не й се налага да пазарува. Все лесни за приготвяне неща. Ясно му бе, че тя няма нито уменията, нито желанието да готви кой знае колко. А и никак не му се щеше, като се върне след две седмици, да завари хладилник пълен със скапана, развалена храна.

Нахвърля в една пътна чанта дрехи и тоалетни принадлежности, няколко книги, химикалки и листове. И както винаги хвана експреса от токийската гара, прехвърли се на местния пътнически влак на Татеяма и слезе на Чикура. Отби се до павилиона за туристическа информация пред гарата да си намери сравнително евтин хотел. И тъй като активният туристически сезон бе свършил, никак не му бе трудно да наеме стая в един прост пансион в японски стил, посещаван най-вече от риболовци. Тесничката, но чиста стая ухаеше на ново татами[3]. От прозореца на втория етаж се виждаше рибарският пристан. А и таксата за стаята, включваща и закуска, бе по-евтина, отколкото очакваше.

— Не знам колко дълго ще стоя — рече Тенго, — но ще ви предплатя за три дни.

Собственичката на пансиона не възрази. Заключвали главния вход вечер в единадесет и не било редно да вкарва жена в стаята си, намекна му тя по заобиколен път. Което му се стори съвсем приемливо.

След като се настани, се обади в санаториума. Съобщи на сестрата (онази на средна възраст, която вече познаваше), че би желал да посети баща си към три, и попита дали ще е удобно.

— Съвсем — отвърна му тя. — Господин Кавана така или иначе само спи.

* * *

Така се занизаха Тенговите дни в „котешкия град“ край морето. Ставаше рано, излизаше на разходка по брега, наблюдаваше как рибарските лодки влизат и излизат от пристанището и се връщаше да закуси в пансиона. Закуската бе винаги една и съща: сушена риба с пържени яйца, нарязан на четвъртинки домат, сушено водорасло с подправки, супа мисо с миди шиджими и ориз; но незнайно защо всяка сутрин му се услаждаше. След закуска сядаше на малкото бюро и пишеше. Отдавна бе изоставил писането и сега изведнъж усети колко му е приятно да ползва автоматичната си писалка. Трудът в непозната обстановка, далече от привичното му ежедневие, му действаше освежаващо. Двигателите на влизащите в пристанището рибарски лодки боботеха монотонно и звукът галеше ухото му.

Историята, която описваше, започваше с един свят, в който на небето имаше две луни. Свят на човечета и въздушни какавиди — заел го бе от „Въздушната какавида“ на Фука-Ери, но го бе превърнал в свой собствен свят. И докато твореше, умът му живееше в същия този свят. Дори след като оставеше писалката и станеше от бюрото, мислите му си оставаха в него. Изпитваше едно особено усещане как умът се отделя от тялото му и стигаше дотам, че преставаше да прави разлика между реалния и измисления свят. Вероятно същото чувство бе изживял и героят на онзи разказ, който бе влязъл в „котешкия град“. Докато се усети, центърът на тежестта на света се беше изместил. И героят (най-вероятно) нямаше да успее повече да се качи на влак, който да го изведе извън града.

В единадесет трябваше да напусне стаята за почистване. Тогава спираше да пише, излизаше, отиваше пеш до гарата и сядаше в съседното кафене. Понякога към кафето добавяше и по някой лек сандвич, но в повечето случаи нищо не ядеше. Само вземаше сутрешния вестник и го проучваше внимателно дали не пише нещо, свързано с него. Но нищо не намираше. „Въздушната какавида“ отдавна бе слязла от списъците на бестселърите. Първото място сега се заемаше от книга за диета, озаглавена „Яж до насита и отслабвай“. Великолепно заглавие. И от празни страници да се състоеше цялата книга, пак щеше да се продава.

След като си допиеше кафето и приключеше с вестника, Тенго вземаше автобуса до санаториума. Обикновено пристигаше между един и половина и два. Бъбреше си известно време с неизменната сестра на рецепцията. След като Тенго отседна в града и взе да посещава ежедневно баща си, сестрите станаха по-любезни и по-дружелюбни — до степен, до каквато семейството на блудния син би го приело обратно у дома.

Една от по-младите сестри винаги му се усмихваше притеснено. Изглежда, се бе влюбила в Тенго. Беше миньонче, връзваше косата си на конска опашка и имаше големи очи и румени бузки. Изглеждаше да е на двадесет и нещо. Но откакто му се беше явила въздушната какавида със спящото в нея момиче, Тенго не бе в състояние да мисли за нищо друго освен за Аомаме. Пред нея всички останали жени бледнееха. Образът на Аомаме постоянно витаеше по границите на ума му.

Усещаше: Аомаме е жива някъде тук, на този свят. И бе убеден, че и тя го търси. Нали затова бе избрала онази вечер, за да го открие. И тя не го е забравила.

Освен ако видяното не беше илюзия.

Понякога се сещаше за по-възрастната си приятелка и се чудеше какво ли прави тя. Но, както каза съпругът й по телефона, тя е вече безвъзвратно изгубена. Не е в състояние да посещава повече дома ви под каквато и да било форма. Безвъзвратно изгубена. Тези думи и досега внушаваха някакво неловко, неприятно усещане на Тенго. Звучаха му направо злокобно.

Но с течение на времето присъствието й в ума му все повече избледняваше. Спомените му за съвместните им следобеди се бяха превърнали в отминали събития. Което караше Тенго да се чувства виновен. Но докато се усети, центърът на тежестта се беше изместил. Дотолкова, че нямаше начин да се върне в предишното си местоположение.

* * *

Щом влезеше в бащината си стая, Тенго сядаше на стола до леглото му и кратко го поздравяваше. После му описваше в хронологичен ред преживяванията си от предишното им виждане. А те не бяха много. Върнал се в града с автобуса, хапнал леко в някакъв ресторант, пил една бира, прибрал се в пансиона и чел. Легнал си в десет. Сутринта се разходил, закусил и поработил към два часа върху романа си. Повтаряше едно и също всеки ден. Но не спестяваше на лежащия в безсъзнание мъж и най-несъществените подробности. Реакция от страна на слушателя му продължаваше да липсва. Все едно приказваше на стената. Но беше длъжен да изпълни тази формалност. Понякога и най-елементарното повторение има смисъл.

После Тенго почваше да чете от книгата, която носеше. Не се придържаше към определена книга. Четеше на глас от онази, която сам четеше в момента. Ако се случеше да е ръководство по експлоатацията на сенокосачка, четеше му оттам. Изговаряше текста с преднамерено бавен и ясен глас, че лесно да се разбира. Най-умишлено се стараеше да го прави.

* * *

Светкавиците навън постепенно се усилваха и за известно време пътят бе окъпан в зелена светлина, но отникъде не се чуваше гръмотевичен тътен. Може и да е имало гръмотевици, но той се чувстваше разконцентриран. Сякаш не бе способен да ги чуе. По пътя се стичаха рекички дъждовна вода. Клиентите преджапваха през водата и един по един влизаха в магазина.

Приятелят му се извърна и се облещи. После, странно защо, млъкна. Настана внезапна бъркотия и клиентите се втурнаха напред, та от натиска им стана почти невъзможно да дишат.

Някой се закашля. Изглежда, се беше задавил с парче храна. Кашлицата му бе особена, по-скоро хремава, като на куче.

Изведнъж присветна силно и освети цялата вътрешност на магазина и хората върху пръстения под. И се разнесе мощен гръм, който насмалко да разцепи покрива.

Той се изправи изненадан, а тълпата около входа се извърна като един срещу него. И едва сега той забеляза, че лицата им са като на животни — не беше сигурен дали са като на кучета, или като на лисици — и че всички животни бяха облечени в дрехи, а някои бяха изплезили дългите си езици и се облизваха.

* * *

Тенго спря да чете и погледна лицето на баща си:

— Край — рече. На това място разказът свършваше. Никаква реакция. — Е, как ти се видя?

И пак очакваната пълна липса на реакция от баща му.

В някои случаи му прочиташе онова, което бе написал преди обяд. А след прочитането му пренаписваше с химикалка онези части, от които не бе доволен, и препрочиташе презаписаното. И ако пак не му харесаше, пренаписваше го отново и пак прочиташе новия вариант.

— Преработеният вариант е по-добрият — казваше на баща си, сякаш се надяваше на одобрението му.

Но, както можеше да се очаква, баща му не изразяваше мнението си. Нито казваше, че сега е по-добре, нито че предишният вариант по му е харесал, нито че между двата няма кой знае каква разлика. Клепачите си оставаха затворени върху хлътналите му очи като тъжна къща със спуснати плътни кепенци.

Понякога Тенго ставаше от стола, протягаше се, отиваше до прозореца и се заглеждаше в пейзажа. След няколко облачни дни най-сетне заваля. Продължителният дъжд придаде на ветрозадържащата гора мрачен, тежък вид. Вече изобщо не чуваше вълните. И вятър нямаше; единствено дъжд, който падаше вертикално от небето. През дъжда прелетя ято черни птици. И сърцата на птиците бяха и черни, и влажни. И вътре в стаята беше влажно. Всичко беше влажно — и възглавниците, и книгите, и бюрото. Но неусещащ ни времето, ни влагата, ни вятъра, ни шума на вълните, баща му си лежеше в непрекъснатата си кома. Парализата го бе обгърнала като милостива плащаница. След кратката почивка Тенго пак зачете на глас. Нищо друго не му оставаше във влажната тясна стая.

Когато му омръзна да чете на глас, млъкна и се заседя загледан във формата на спящия си баща. Напъна се да си представи какво ли му минава през главата. Що за съзнание се крие в нея — в най-скритите части на инатестия му череп, приличащ на стара наковалня? Или нищо за криене не е останало? И е заприличала на запустяла къща, от която всички вещи и уреди са изнесени и не е останала и следа от някогашните й обитатели? Дори така да беше, все някой спомен би трябвало да е останал като драскотина по стените и тавана. Култивираните толкова продължително неща не изчезват току-така в нищото. Докато баща му си лежи върху простото легло край брега, какво му пречи в същото време да е заобиколен от невидими за останалите сцени и спомени в неподвижната тъмнина на някоя задна стая в собствената му празна къща?

Влизаше младата сестричка с румените бузки, усмихваше се на Тенго, после премерваше температурата на баща му, проверяваше колко течност е останала в системата и измерваше количеството на отделената урина. Записваше всички данни върху клипборда си. Действията й бяха автоматизирани и чевръсти, като предписани от наръчник с инструкции. Тенго наблюдаваше поредицата от движенията й и се питаше как ли се чувства тя, прекарваща живота си в този крайморски санаториум в грижи за сенилни старци с мрачни прогнози. Беше млада и здрава на вид. Талията и гърдите й бяха стегнати, но обилни под колосаната престилка. По гладката й шия лъщяха златисти косъмчета. На пластмасовата табелчица на ревера й пишеше „Адачи“.

Какво ли я е довело на това далечно място, където над всичко виси забравата и безразличната смърт? От пръв поглед си личи, че е способна и трудолюбива сестра. Все още много млада и доста ефикасна. Защо ли не си е намерила работа в някоя друга област на здравеопазването — нещо по-живо и привлекателно? Защо тъкмо на това тъжно място тук се е навряла? На Тенго му трябваше да установи както причината, така и историята й. Усещаше, че ако я попита, тя ще му отговори най-откровено. Но най-добре ще е да не се заплесва по нея — все пак се намира в „котешкия град“. И някой ден ще му се наложи да се качи на влака и да се върне в света, от който е дошъл.

Сестрата си свърши работата, окачи клипборда на таблата на леглото и се усмихна стеснително на Тенго:

— Няма промяна в състоянието му. Същото си е.

— Значи, е стабилен — наложи си да каже с възможно най-бодрия си глас Тенго. — Ако трябва да го тълкуваме в положителна светлина.

На устните й се появи полуизвинителна усмивка и тя лекичко килна глава. После погледна книгата в скута му:

— Това ли му четете?

Тенго кимна:

— Съмнявам се обаче дали ме чува.

— Полезно е все пак.

— Може и да е, може и да не е, но не ми идва наум какво друго да правя.

— Повечето хора и толкова не биха сторили.

— Но и повечето хора са поначало по-заети от мен.

Сестрата, изглежда, понечи да каже нещо, но се поколеба. Накрая нищо не каза. Само погледна спящия баща, после и Тенго.

— Бъдете здрав — рече.

— Благодаря — отвърна Тенго.

След като госпожица Адачи си излезе, Тенго изчака малко, после пак възобнови четенето.

* * *

Вечерта, след като закараха баща му на изследвания, Тенго отиде в столовата, пи чай, после се обади на Фука-Ери от телефонния автомат.

— Всичко наред ли е? — попита я.

— Да, всичко е окей. Както винаги.

— И аз съм добре. Все едно и също, ден след ден.

— Но пък времето напредва.

— Точно така — съгласи се Тенго. — Всеки ден времето напредва със стойността на един ден.

И онова, което е отишло напред, няма как да се върне.

— Гарванът се върна преди малко — каза Фука-Ери. — Голям гарван.

— Той всяка вечер каца на перваза.

— И той прави едно и също ден след ден.

— Да, като нас.

— Но не си мисли за хода на времето.

— Гарваните не могат да мислят за времето. Според мен само хората имат понятие за време.

— Защо — попита тя.

— Хората възприемат времето като права линия. Все едно гледат отметки по дълъг прав прът. Тази отметка тук е бъдещето, онази, на другия край, е миналото, а ей тази точка тук е настоящето. Разбираш ли?

— Мисля, че да.

— А времето всъщност не е права линия. То е безформено. Няма форма в нито един смисъл на тази дума. Но тъй като не сме в състояние да си представим нещо, което няма форма, за удобство сме възприели, че представлява една права линия. На този етап единствено хората са способни на подобна концептуална субституция.

— Ами ако се окаже, че сме единствените, които грешим.

Тенго се замисли:

— Имаш предвид, че може да грешим, като си го представяме като права линия ли?

Отговор не последва.

— Напълно възможно е. Може ние да грешим, а гарванът да е прав. Възможно е времето изобщо да няма нищо общо с правите линии, а да е увито като пресукан геврек. От десетки хиляди години обаче човечеството вероятно си е представяло времето като права линия, която продължава вечно. И е основавало върху тази представа всичките си действия. Без да установи досега нищо, което да не съответства или да й противоречи. Но като извлечен по опитен път модел вероятно е правилен.

— Извлечен по опитен път модел — повтори Фука-Ери.

— След многобройни проби стигаш до извода, че едно определено заключение е всъщност вярното.

Фука-Ери помълча известно време:

— Докога ще си там — попита Фука-Ери, като пропусна въпросителния знак.

— В Чикура ли имаш предвид?

— Да.

— Нямам представа — отвърна откровено Тенго. — Засега смятам да стоя, докато не проумея някои неща. Понеже има неща, които не са ми ясни. Ще ми се да поостана, докато се избистрят.

На отсрещната страна Фука-Ери пак млъкна. А млъкнеше ли, все едно изобщо я нямаше.

— Ало? — каза Тенго.

— Да не изпуснеш влака — рече Фука-Ери.

— Ще внимавам — отвърна Тенго. — Да не закъснея за влака. При теб наистина ли всичко е наред?

— По едно време дойде някакъв човек.

— Какъв човек?

— Човек от Ен… Ейч… Кей.

— Инкасатор от Ен Ейч Кей ли?

— Инкасатор — попита тя, пак без въпросителна.

— Ти разговаря ли с него?

— Нищо не му разбрах.

Явно момичето си нямаше никаква представа какво е „Ен Ейч Кей“. Липсваха й някои основни културологични познания.

— Прекалено дълго е за обяснение по телефона — рече Тенго, — но става дума за една голяма организация, в която работят много хора. Обикалят всеки месец по домовете в Япония и събират пари. Ние двамата с теб не им дължим нищо, тъй като не получаваме нищо от тях. Надявам се, че не си му отворила.

— Не му отворих. Нали така ми заръча.

— Добре си направила.

— Но той ми каза „Ти си крадец“.

— Няма значение. Нищо не сме откраднали.

— Разбира се, че не сме. Двамата с теб нищо лошо не сме направили.

Фука-Ери отсреща пак се умълча.

— Ало? — каза Тенго.

Фука-Ери не му отвърна. Може би беше затворила. Макар да не чу съответния звук.

— Ало? — повтори Тенго, този път по-силно.

Фука-Ери се прокашля тихичко:

— Този човек знае много неща за теб.

— Инкасаторът ли?

— Да. Човекът от Ен… Ейч… Кей.

— И ти каза, че си крадец?

— Не, не го каза за мен.

— Мен ли ме имаше предвид?

Фука-Ери не отговори.

— Няма значение — рече Тенго. — Телевизор не ползвам. Така че нищо не крада от Ен Ейч Кей.

— Ама той много се ядоса, че не му отворих.

— Остави го да си се ядосва. Но запомни: каквото и да стане, каквото и да ти кажат — никога, в никакъв случай недей да отключваш.

— Няма да отключвам.

След тези си думи Фука-Ери неочаквано затвори. А може и да не е било неочаквано. Вероятно за нея затварянето на телефона в този миг е представлявало съвсем естествено, дори логично действие. За Тенговия слух обаче прозвуча неочаквано. Но пък му беше ясно, че колкото и да се напъва да отгатне мислите и чувствата на Фука-Ери, нищо няма да постигне. В смисъл на извлечен по опитен път модел.

Затова окачи слушалката и се върна в бащината си стая.

* * *

Още не бяха върнали баща му. Но върху леглото все така личеше отпечатъкът от тялото му. Само че пак без въздушна какавида. В смрачилата се студена стая присъстваше единствено лекото очертание на онзи, който само допреди малко я бе обитавал.

Тенго въздъхна и седна на стола. Отпусна ръце в скута си и се загледа в отпечатъка върху чаршафа. После стана, отиде до прозореца и погледна навън. Дъждът бе спрял, но есенните облаци продължаваха да висят над ветрозадържащите борове. Очертаваше се красив залез — за пръв път от дълго време.

Тенго не можеше да си обясни как така инкасаторът е знаел толкова много неща за него. Инкасатор от Ен Ейч Кей не го бе посещавал от около година. Тогава Тенго застана на вратата и му обясни най-учтиво, че в апартамента си няма телевизор. И че изобщо не гледа телевизия. Инкасаторът ни най-малко не му повярва, но си тръгна, мърморейки нещо гадно по негов адрес под носа си.

Дали днешният инкасатор не е бил същият онзи? Май и той беше споменал нещо за това, че Тенго е крадец. Много странно би било същият инкасатор да се появи след година и да заяви, че знае много неща за Тенго. Та разговорът им на вратата не бе траял повече от пет минути.

Както и да е. Важното е, че Фука-Ери не му е отворила. Така че инкасаторът надали скоро ще се върне. Инкасаторите си имат норма и сигурно им писва да се разправят постоянно с хора, които отказват да си платят абонамента. И за да не си губят времето, сигурно прескачат домовете на хората, които им създават ядове, и събират таксата от онези, които не им правят въртели, а си плащат.

Тенго пак погледна вдлъбнатината от баща му върху леглото и си спомни всичките чифтове обувки, които баща му бе износил. А те сигурно нямаха чет — толкова години бе трамбовал по токийските улици да събира такси. И всичките му обувки си приличаха — евтини, прости, от черен бокс, с дебели подметки. Той ги носеше до последно, докато не почнеха да се разпадат по шевовете и токовете им не се разкривяха. Като дете Тенго изпитваше болка всеки път, когато ги видеше. Не му беше жал за баща му, а за обущата. Приличаха му на експлоатирани до дупка и едва берящи душа товарни добичета.

Но пък като си помислеше сега, нима и баща му не приличаше на канещо се да издъхне товарно добиче? По какво се различава от чифт износени обуща?

И пак се загледа през прозореца във все по-насищащите се цветове на залеза по западния небосклон. И се сети за въздушната какавида, която издаваше бледо, слабо сияние, а в нея спеше Аомаме като малка.

Дали въздушната какавида ще се яви повторно тук? Наистина ли времето представлява една права линия?

— Май стигнах до задънена улица — измърмори Тенго на стената. — Прекалено много променливи се събраха. Дори и аз, някогашното дете чудо, не съумявам да открия отговора.

Но стените не му отвърнаха. Нито изразиха мнение. А просто отразяваха безмълвно цвета на залязващото слънце.

Четвърта глава

(Ушикава): Бръсначът на Окам

Ушикава не успяваше по никакъв начин да свърже възрастната вдовица от резиденцията в Адзабу с покушението срещу Вожда на Сакигаке. Проучил я беше до корен. Бе известна жена, с видно обществено положение, така че никак не се затрудни. Съпругът й бил виден бизнесмен в следвоенната ера, с голямо политическо влияние. Занимавал се основно с инвестиционна дейност и недвижими имоти, при все че бизнесът му се разклонил и в сферата на големите универсални магазини и транспорта. След кончината му в средата на 50-те години мястото му заема вдовицата му. Проявява талант в мениджмънта, а така също и умението да долавя надвисналите опасности. Към края на 60-те години усеща, че фирмата се е разклонила прекалено много, и решава да я посвие, като умишлено продава — на високи цени — дяловете си в различни области. И влага цялата си физическа и умствена сила в онези, които са й останали. Благодарение на това успява да понесе с минимални щети последвалия скоро след това „петролен шок“[4] и да запази едно здравословно количество ликвидни активи. Знаела е как да превръща чуждите кризи в златни възможности за себе си.

По някое време се оттеглила и сега е накъм седемдесет и пет. Притежава пари в изобилие, което й позволява да живее охолно в просторната си резиденция и да не дължи никому нищо. За какво й е на една такава жена да организира нечие убийство?

Все пак Ушикава реши да се поразрови още по-дълбоко. Една от причините бе в неуспеха му да открие дори и най-малката улика, а друга — че имаше нещо около приюта, което не му даваше мира. Не че намираше нещо неестествено в това да се създава безплатен приют за жени, жертви на домашно насилие. Напротив: обществото има нужда от подобни големи, полезни услуги. Вдовицата притежава необходимите финансови средства и жените вероятно са й безкрайно благодарни за грижите й. Онова, което всъщност го смущаваше силно, бе охраната на блока, в който се помещаваше приютът — масивната заключена порта, немската овчарка, камерите за наблюдение — прекалено усилена за подобен вид заведение. Прекалено излишна.

Като начало Ушикава направи справка за собствеността върху земята и къщата на вдовицата. Такива сведения са достъпни за обществеността и лесно се установяват с едно посещение до градската управа. И двата нотариални акта — и за земята, и за сградата — бяха само на нейно име. Не бяха ипотекирани. Всичко си беше чисто и просто. Понеже беше частна собственост, вероятно и данъкът върху имота ще да е бил солиден, но тя нямаше вид на човек, който би се притеснил да го плаща. И бъдещият данък наследство вероятно щеше да е огромен, но и това, изглежда, не я притесняваше — нещо съвсем необичайно за богатите хора, които, според личния опит на Ушикава, най-много мразят да плащат данъци.

След смъртта на съпруга й продължаваше да живее сама в просторната резиденция. Е, най-вероятно си имаше и куп слуги, което значеше, че не е съвсем сама. Имала две деца, от които едното — синът — поел ръководството на компанията. Синът имал три деца. Дъщеря й се омъжила, но починала от болест преди петнадесет години. Не оставила след себе си деца.

Дотук всичко лесно се установи. Но щом се опита да задълбае по-дълбоко в миналото на тази жена, пред него изневиделица се изпречи някаква солидна стена. Оттам нататък всичките му пътища бяха отрязани. Стената беше висока, а вратата бе заключена с многобройни брави. Единственото, което Ушикава установи със сигурност, бе, че жената държи всичките й частни дела да са далече от погледа на обществото. И че не жали нито усилия, нито пари за осъществяването на тази си политика. Никога не се отзовавала на каквито и да било запитвания, нито правела публични изявления. И колкото и документация да обърна, така и не намери нито една нейна снимка.

Телефонният й номер фигурираше в указателя на район Минато[5]. И понеже стилът на Ушикава бе да атакува директно всички препятствия, той го набра. Още на второто позвъняване се обади мъж. Ушикава му даде някакво измислено име и името на една инвестиционна фирма и каза:

— Желая да разговарям с господарката на къщата по повод инвестиционните й фондове.

— Не й е възможно да ви се обади в момента — отговори мъжът. — Но може да ми съобщите всичко, което искате да й предам.

Изрече го с механичен, изкуствен делови тон.

— Политиката на компанията ни ми забранява да разкривам данни от подобно естество пред други лица освен клиентите ни — обясни му Ушикава, — така че, щом е невъзможно да ме свържете сега с нея, ще й изпратя документите по пощата. Ще ги получи до няколко дни.

— Чудесно — рече мъжът и затвори.

Ушикава не се трогна особено от неуспеха си да разговаря с вдовицата. Не бе и очаквал друго. По-скоро искаше да разбере доколко тя се стреми да се предпази от допир с външния свят. Очевидно много. Изглежда, в резиденцията й има неколцина, които плътно я пазят. Пролича си и по тона на мъжа, който вдигна телефона — вероятно секретарят й. При все че името й го има в указателя, само отбрани личности се допускат да разговарят с нея. Останалите ги изхвърлят с върха на пръста, като мравки от купичка със захар.

* * *

Под предлог, че търси да наеме жилище, обиколи и агенциите по недвижими имоти в квартала и разпита със заобикалки за блока, в който се намираше приютът. Повечето агенти си нямаха и представа, че на този адрес има жилищен блок. Кварталът бе сред най-скъпите жилищни райони в Токио и агентите се занимаваха само със скъпите имоти — на никого не му беше до някаква си двуетажна дървена сграда с апартаменти. Пък и външността на Ушикава им беше достатъчна, че да не му обърнат никакво внимание. По-мило биха се отнесли с някое докуцукало до вратата им трикрако краставо мокро псе с откъсната опашка, отколкото се отнесоха с него.

Тъкмо се канеше да се откаже, когато мерна една малка местна агенция, която, изглежда, съществуваше от години. Пожълтелият възрастен мъж в приемната рече „А, онова място ли?“, и му даде обилна информация. Лицето му бе сбръчкано като на второкачествена мумия, но човекът явно познаваше и най-малкото кътче в квартала и бе готов да се възползва и от най-малката възможност да демонстрира някому знанията си.

— Сградата е собственост на съпругата на господин Огата и апартаментите й в миналото наистина се даваха под наем. А откъде се е сдобила с тази сграда, нямам никаква представа. Човек в нейното положение надали има нужда да отдава под наем жилища. Подозирам, че навремето там е живеела прислугата им. Не знам с подробности за какво се ползва сега, но имам чувството, че се обитава от пострадали от домашно насилие жени. Превърнали са я в нещо като какикомидера — едновремешните храмове, в които са приютявали жени, избягали от склонните към насилие свои съпрузи. Но, така или иначе, надали от нея ще се напълни портфейлът на някой агент по недвижимости.

И старецът се засмя, макар и без да отвори устата си. Прозвуча като някакъв кълвач.

— Какикомидера, казвате — рече Ушикава.

Предложи на стареца цигара „Севън Старс“. Онзи я взе, остави Ушикава да му я запали със запалката си и опъна дълбоко, с благодарност. Мечтата на всяка „Севън Старс“, помисли си Ушикава. Да я опънат с огромно удоволствие.

— Ами, там все се навъртат едни жени с подути лица, явно бити от мъжете си. Без да плащат наем.

— Нещо като милосърдна дейност — подметна Ушикава.

— Такова ще да е. Блокът не им трябва, затова го използват да помагат на закъсали жени. Тя е страхотно богата, така че може всичко да си позволи, без да я е грижа дали печели, или не. За разлика от нас, останалите.

— Добре де, но за какво й е било на госпожа Огата да се захваща с подобна дейност? Да не се е случило нещо, което да я е насочило в тази посока?

— Де да я знам? Толкова е заможна, че това може да й е хоби.

— Дори и хоби да е — обяви с грейнала усмивка Ушикава, — да помагаш на хора, които се нуждаят от помощ, е похвално. Малцина са богатите, които по своя инициатива помагат на останалите.

— Похвално е, разбира се — съгласи се старецът. — Навремето и аз пердашех бабата, така че нямам право да говоря.

Отвори уста да покаже липсващите си зъби и се разсмя, сякаш биенето на жената от време на време е едно от най-забележителните удоволствия в живота.

— Доколкото схващам, сега там живеят няколко души, така ли? — попита Ушикава.

— Всяка сутрин се разхождам оттам, но отвън нищо не се вижда. И все пак ми се струва, че доста хора обитават блока. Изглежда, на света винаги ще има мъже, които бият жените си.

— Поначало на този свят има повече хора, които вършат злини, отколкото да правят добрини.

Старецът пак се изсмя шумно с отворена уста.

— Много сте прав. Повечето хора вършат злини, а много малко — добрини.

Изглежда, Ушикава му се беше понравил — нещо, което никак не се хареса на Ушикава.

— А що за човек е самата госпожа Огата? — попита уж небрежно Ушикава.

— Виж, за нея много не знам — сключи старецът вежди като духа на старо, изсъхнало дърво. — Тя живее много изолирано, не се вясва много навън. От сума ти години бизнесът ми е тук, но само отдалече съм успял да я мерна. Когато излиза, винаги я кара шофьор, а пазаруването е поверено на слугините й. Има и един мъж, който й е нещо като личен секретар и той се грижи за всичко. Така де, не може човек да очаква възпитана богата жена да разговаря с паплачта. — Старецът се намръщи, а изсред бръчките се появи и намигване, насочено към Ушикава.

Явно под „паплач“ старецът с пожълтялото лице имаше предвид група от хора, съставена най-вече от двама души — той и Ушикава.

Ушикава му зададе поредния си въпрос:

— Откога се занимава госпожа Огата активно с поддържането на приют за жертвите на домашно насилие?

— Не съм съвсем сигурен. Просто подочувам оттук-оттам, че било нещо като какикомидера. Но хора започнаха да влизат и излизат оттам преди около четири години. Четири-пет години, да речем. — Старецът вдигна чашката си и отпи от изстиналия си чай. — И горе-долу по това време монтираха новата порта и подсилиха охраната. Приют е все пак — ако всеки влиза и излиза както си иска, живущите там няма да могат да си почиват.

Обаче изведнъж старецът като че се върна в настоящето. И изгледа Ушикава с леко подозрение:

— Вие, значи, търсите сравнително евтино жилище под наем?

— Точно така.

— В такъв случай бих ви посъветвал да опитате другаде. Тук е пълно със скъпи резиденции, а дори и да има жилища, които да се отдават под наем, и те няма да са евтини, а ще са насочени към пазара от служителите в разните посолства. Навремето и тук живееше доста обикновен народ, не особено богат. То и нашият бизнес така започна — да им търсим жилища под наем. Но такива на разумни цени почти не останаха, така че си мисля да затворя фирмата. Цените на недвижимите имоти в Токио хвръкнаха до небето и вече не е работа за дребните рибки като мен. Ако нямате пълни с пари торби, по-добре е да опитате другаде.

— Така и ще направя — рече Ушикава. — Ще проверя по други места. И без това не съм цъфнал и вързал, честно да ви кажа.

Старецът изпусна цигарения дим заедно с една въздишка:

— Но спомине ли се госпожа Огата, бас държа, че и резиденцията й ще си замине. Онзи, синът й, е страшно предприемчив и няма да остави ялов такъв имот в първокласен район. Ще я гътне за нула време и ще построи на нейно място някоя ултраскъпа кооперация. Няма да се учудя, ако чертежите й вече са готови.

— Тогава и целият квартал ще изгуби сегашното си спокойствие.

— Ъхъ. Изобщо няма да го познаете.

— Споменахте сина й. Той с какво се занимава?

— Най-вече с недвижими имоти. Като мен. Но разликата между двама ни е като между тебешира и сиренето. Или между ролс-ройса и някое старо колело. Той взема една голяма сума капитал и го инвестира от свое име в един имот след друг. И гълта цялата печалба, до последната капчица. До мен нищо не стига, вярвайте ми. Гаден свят, ви казвам.

— Като идвах насам, минах покрай резиденцията и силно се впечатлих. Разкошна работа!

— Няма две мнения: това е най-добрата резиденция в целия квартал. Направо ме заболява, като си представя как ще отсекат онези красиви върби. — И старецът завъртя глава, сякаш наистина да прогони болката. — Моля се само госпожа Огата да живее по-дълго.

— Разбирам ви — съгласи се Ушикава.

* * *

Ушикава намери в указателя номера на Центъра за жертви на домашно насилие и реши да се обади. Ставаше дума за организация с идеална цел, състояща се от доброволци под ръководството на няколко юристи. Уреди си среща от името на своята фалшива служба — Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Внуши им, че евентуално може да направи дарение, и те веднага му дадоха час.

Ушикава подаде визитката си (същата, която бе подал и на Тенго) и им обясни, че една от целите на фондацията му е да открие отлична организация с идеална цел, която наистина допринася обществена полза, и да й осигури субсидия. Макар че нямал правото да разкрие спонсора на представляваната от него фондация, получателят на субсидията можел да я харчи както си поиска, при единственото условие в края на годината да представи съвсем елементарен доклад.

Външността на Ушикава не внушаваше нито добра воля, нито доверие, така че младият юрист, който разговаряше с него, в началото го гледаше подозрително, но понеже организацията им не разполагаше с много средства, им се налагаше да приемат всякаква оказвана им помощ, независимо откъде.

Необходими са ми обаче допълнителни сведения за вашата дейност, рече Ушикава. И юристът му описа как са създали организацията. Скучна история за Ушикава, но се налагаше да го изслуша с привидно задълбочено внимание. Ушикава издаваше необходимите одобрителни звуци, кимаше, когато трябва, и поддържаше на лицето си възприемчиво и отворено изражение. И благодарение на този отявлен интерес постепенно спечели симпатиите на юриста. Ушикава имаше сериозна подготовка за слушател: искреният му и всепоглъщащ маниер почти винаги успяваше да предразположи насрещната страна.

По някое време усети възможност да насочи небрежно разговора към приюта. Всичките нещастни жени, които бягат от домашното насилие, попита, ако няма къде да отидат, къде ги настанявате? И възприе изражение, пропито с дълбоко съчувствие към жените, чиято съдба бе като на листата, отвявани напосоки от възмутително буен вятър.

— За подобни случаи разполагаме с няколко приюта, където ги настаняваме — отвърна младият юрист.

— Приюти ли казахте?

— Временни убежища. Не са много на брой, но са ни предоставени от няколко добродетелни граждани. Едно лице дори ни предостави цял блок с апартаменти.

— Цял блок! — изрече с възхищение Ушикава. — Срещат се и такива щедри люде, значи.

— Срещат се. Щом се появи статия за нас в някой вестник или списание, неизменно ни се обаждат и хора, които желаят да помогнат. Без техните предложения организацията ни би се провалила, тъй като тя зависи почти изцяло от доброволни помощи.

— Вашата дейност е особено значима — каза Ушикава.

Юристът му пусна уязвима усмивка. Никого не можеш излъга по-лесно от онзи, който е убеден в правотата си, рече си Ушикава.

— Та колко жени казвате, че живеят в този блок в момента?

— Зависи. Но… да речем, към четири-пет — отвърна юристът.

— А въпросната благотворителна личност, която е предоставила блока — каза Ушикава, — тя по какъв път ви се яви? Според мен трябва да се е случило нещо, което да е възбудило интереса й.

— Нямам представа — поклати глава юристът. — Въпреки че имам чувството, че въпросната личност и в миналото, изглежда, е участвала в подобна дейност, макар и индивидуално. Що се отнася до нас, ние сме й само благодарни за отзивчивостта й. Не ни вълнуват мотивите й.

— Разбира се — кимна Ушикава. — Предполагам, че държите в тайна местонахождението на приютите?

— Точно така. Длъжни сме да гарантираме безопасността на тези жени, а и много от спомоществователите ни предпочитат да останат анонимни. Все пак да не забравяме, че си имаме работа с прояви на насилие.

Поговориха си още известно време, но Ушикава не успя да измъкне повече полезна информация. До този момент разполагаше със следните факти: Центърът за жертви на домашно насилие е започнал сериозно работа преди четири години. Скоро след това някакъв „спомоществовател“ се свързва с тях и им предлага за приют празен жилищен блок. Спомоществователят научил за дейността им от вестника. Поставил едно-единствено условие: да не разкриват самоличността му. Но от всичко казано на Ушикава му бе ясно, че „спомоществователят“ извън всякакво съмнение е възрастната вдовица от Адзабу — собственичката на стария жилищен блок.

— Благодаря, че ми отделихте толкова много време — каза топло Ушикава на младия юрист идеалист. — Организацията ви несъмнено има ценен принос към обществото. Ще изложа наученото днес пред борда на директорите ни. И съвсем скоро ще ви се обадим. Междувременно, позволете ми да ви пожелая още по-големи бъдещи успехи.

* * *

След което Ушикава се захвана да проучи смъртта на дъщерята на вдовицата. Омъжила се за високопоставен чиновник в Министерството на транспорта и починала едва на тридесет и шест годишна възраст. Засега по неизяснени причини. Скоро след смъртта й съпругът напуснал работата си. До този момент това бяха фактите, които Ушикава успя да изрови. Все още не знаеше защо съпругът е напуснал, нито с какво се е занимавал след това. А Министерството на транспорта не беше ведомство, което с готовност би разкрило информация за делата си пред обикновен гражданин. Но Ушикава притежаваше страхотно обоняние. И надушваше нещо гнило. Никак не му се вярваше, че един човек толкова ще се натъжи от загубата на съпругата си, че да напусне работа и да се скрие.

Известно му бе и че не са много жените, които умират от болест на тридесет и шест годишна възраст. Не че не се случваше. Независимо от възрастта и от благословения им произход, хора се разболяват внезапно и умират — от рак, от тумор в мозъка, от перитонит, от остра пневмония. Човешкото тяло е нещо крехко. И все пак, за да се влее в редиците на мъртвите една заможна тридесет и шест годишна жена, най-вероятно се дължеше не на естествена смърт, а на нещастен случай или на самоубийство.

Добре, да разсъдим, рече си Ушикава. По прословутия „закон на бръснача на Окам“[6] да потърсим най-простото възможно обяснение. Да елиминираме всички ненужни фактори, да сведем всичко до една логична линия и тогава да огледаме положението.

Да речем, че дъщерята на вдовицата не е починала от болест, а се е самоубила. При тази мисъл Ушикава потри ръце. За човек с пари и влияние не би било никак трудно да превърне едно самоубийство в смърт, причинена от болест. Да направим още една стъпка и да предположим, че дъщерята е била жертва на домашно насилие, изпаднала е в депресия и е сложила край на живота си. Не е никак невъзможно. Всеизвестно е, че някои членове на така наречения елит са отвратителни личности, с тъмни, извратени наклонности, сякаш са поели повече от полагащия им се мрак.

И ако това наистина е било така, какво би направила възрастната вдовица? Нима ще реши, че това е пръстът на съдбата и ще остави нещата на самотек? Надали. По-скоро ще потърси да си отмъсти по подходящ начин на силата, която е тласнала дъщеря й към несвоевременната й кончина. Ушикава усещаше как вдовицата му става все по-ясна и по-ясна. Очертаваше се като смела, умна жена, с визия и силна воля. И не би пестила нито пари, нито влияние, за да си отмъсти за загубата на обичаното дете.

Нямаше начин да установи как в действителност е отмъстила на зет си, тъй като той буквално се беше изпарил. Съмняваше се, че вдовицата е стигнала дотам да му отнеме живота. Но нямаше и капка съмнение, че е предприела някакво решително действие. И никак не му се вярваше да е оставила някаква диря.

Колкото и да нямаше доказателства, умозаключенията му бяха съвсем смислени. Освен това теорията му изясняваше и ред въпроси. Ушикава облиза устни и пак потърка енергично длани. Оттук нататък обаче нещата почваха да стават мъгляви.

За да възвиси желанието си за отплата, вдовицата създава своя приют, превръща го в нещо по-полезно и положително. После в спортния клуб, където членува, се запознава с младата инструкторка Аомаме и по някакъв начин — неизвестно какъв точно — сключва с нея тайно споразумение. И след педантична подготовка Аомаме получава достъп до апартамента в хотел „Окура“, където убива Вожда. Начинът, по който го е убила, продължава да е неясен. Не е изключено Аомаме да притежава някаква особено ефикасна техника за убийство. В резултат на която охраняваният от двама изключително предани и кадърни бодигардове Вожд намира смъртта си.

Дотук нишките, свързващи предположенията му, издържаха що-годе; но когато работата опреше до това да свърже Вожда на Сакигаке с Центъра за жертвите на домашно насилие, Ушикава увисваше напълно. Мисловният му процес се сблъскваше с някакво препречващо пътя му препятствие и един изключително остър бръснач прерязваше всичките нишки до една.

* * *

На този етап от Сакигаке искаха от Ушикава отговор само на два въпроса: кой е замислил убийството на Вожда и къде е Аомаме.

Първоначалното проучване на Аомаме бе извършено от Ушикава. Не бе открил нищо подозрително около нея. И все пак Вожда издъхва, след като тя си тръгва. И веднага след това изчезва и самата Аомаме. Пуф! — като отнесено от вятъра облаче дим. От Сакигаке трябва да му бяха много ядосани, че не я е проучил достатъчно.

А проучването му както винаги бе безупречно. Както спомена на Нула номер, Ушикава не оставяше нищо на случайността. Можеше да го упрекнат, че не се е добрал предварително до разпечатките от телефонните й разговори, но до такива неща Ушикава прибягваше само когато надушеше нещо изключително подозрително. А доколкото бе успял да заключи от щателното си проучване, около Аомаме нямаше нищо подозрително.

Ушикава не изпитваше никакво желание от сектата да са му постоянно ядосани. Независимо че му плащаха добре, все пак си бяха опасни типове. Самият той бе сред малцината, които знаеха как са се отървали тайно от тялото на Вожда, и това го превръщаше в потенциален пасив. Така че му се налагаше спешно да изрови нещо конкретно, с което да им докаже, че е ценен ресурс, който си заслужава да бъде оставен жив.

Нямаше никакво доказателство, че старата вдовица от Адзабу има нещо общо с убийството на Вожда. Засега всичко си оставаше в сферата на предположенията. Но в същото време бе убеден, че онази резиденция с разкошните си върби крие някаква дълбока тайна. Подсказваше му го обонянието, а задачата му бе да изкара истината наяве. Което нямаше да е никак лесно. Мястото се охраняваше сериозно, с участието на професионалисти.

Якудза?

Нищо чудно. Бизнесмените в областта на недвижимите имоти често влизат в тайни преговори с организираните престъпни групировки якудза. Запечеше ли се някоя сделка, веднага викаха якудза на помощ. Не би се учудил, ако и старата вдовица се е възползвала от влиянието им. Макар лично на него да му се струваше изключено — вдовицата бе прекалено благовъзпитана, че да си има работа с такива хора. Пък и трудно си представяше как ще използва тъкмо якудза, за да опази жени, които са жертви на домашно насилие. Най-вероятно си е създала неин си апарат за сигурност и плаща от джоба си. И впоследствие е усъвършенствала тази своя система за сигурност. Колкото и скъпо да й излиза, най-малко тя би страдала от недостиг на средства. А пък системата й би могла да приложи и насилие, когато възникне нужда.

Ако хипотезата му беше вярна, това означаваше, че Аомаме трябва да се бе скрила някъде много надалече с помощта на старата вдовица. Нищо чудно да се бе сдобила и с ново лице. В такъв случай старателното разследване, предприето от Ушикава, бе изключено да я открие.

Единственото, което му оставаше на този етап, е да се напъне да открие още сведения за вдовицата. Да се надява, че ще налучка жила, която ще му донесе нещо ново и за местонахождението на Аомаме. Можеше и да успее, но можеше и да се провали. Ушикава обаче разчиташе на силните си страни: острото обоняние и упоритостта си. Захапеше ли нещо, никога не го пускаше. Като не броим това, рече си, какви други мои качества заслужават да се споменат? Изобщо имам ли и други качества, с които да се гордея?

Нито едно, отговори си сам Ушикава, убеден в правотата си.

Пета глава

(Аомаме): Колкото и да пазиш тишина

На Аомаме не й беше никак трудно да живее под ключ, да води монотонен, самотен начин на живот. Всяка сутрин ставаше в шест и тридесет и изяждаше непретенциозна закуска. После прекарваше цял час в пране, гладене и забърсване на пода. И всяка сутрин правеше по час и половина яки тренировки на изпратеното й от Тамару оборудване. Като инструктор по фитнес знаеше много добре кой мускул от колко стимулиране се нуждае всеки ден — кое натоварване му е полезно и кое — излишно.

Обядът й се състоеше най-вече от зелена салата и плодове. Следобедите прекарваше в четене, седнала на дивана, или в кратка дрямка. Вечер посвещаваше около час на приготвянето на вечерята и обикновено свършваше преди шест. Щом слънцето се скриеше, излизаше на балкона, сядаше на стола и наблюдаваше детската площадка. И си лягаше в десет и тридесет. Дните й бяха еднообразни, но така и не изпитваше скука.

Поначало не беше особено общителна, така че не й беше проблем да прекарва дълги периоди, без да се среща или разговаря с други хора. Още в основното училище рядко приказваше със съучениците си. И по-точно казано — никой не я заговаряше, освен когато беше неизбежно.

В сравнение със суровото й детство това, да се е усамотила в симпатично апартаментче и да няма с кого да си приказва, си беше нищо. Много по-леко — и по-естествено — й идеше да мълчи, когато бе сама, отколкото когато всички останали около нея бъбреха. Пък си имаше и четиво: подхванала бе изпратените й от Тамару томове на Пруст. На ден изчиташе не повече от двадесет страници. Поглъщаше всяка дума старателно, с желанието да вникне докрай в съдържанието. Щом свършеше главата, преминаваше на друго четиво. А вечер преди лягане задължително прочиташе и няколко страници от „Въздушната какавида“ — Тенговата творба, която й бе станала нещо като наръчник за живота през 1Q84-та.

И слушаше музика. Възрастната вдовица й бе пратила кутия касети с класика: симфонии на Малер, камерни пиеси на Хайдн, клавирни творби на Бах и други подобни. По специална нейна молба беше включена и касета с Яначековата „Симфониета“, която си пускаше по веднъж на ден по време на мълчаливите си тренировки.

Есента беше в разгара си. Аомаме имаше чувството, че тялото й постепенно става прозрачно. Полагаше всички усилия да се разтоварва от мисли, макар да се оказа невъзможно да държи мозъка си съвсем бездеен. Природата не понася вакуума. Но поне се бе освободила от всякаква омраза. Не й се налагаше повече да мрази съученици и учители. Вече не беше едновремешното безпомощно дете и никой не я насилваше да практикува определена религия. Нито да мрази мъже, които малтретират жените си. Предишният гняв, който се надигаше като приливна вълна в душата й — онова напрежение, което понякога я караше да блъска с юмруци по първата изпречила й се стена, — бе изчезнал неусетно. Не намираше обяснение, но бе факт, че тези й чувства вече липсваха. За което бе благодарна. Не желаеше, доколкото бе възможно, никога повече да й се налага да причинява болка някому. Както не желаеше и на себе си да я причини.

Ако не можеше да заспи, мислеше си за Тамаки Оцука и Аюми Накано. Щом затвореше очи, спомените как ги бе прегръщала до себе си нахлуваха. И на двете кожата бе мека, сияйна, а телата — топли. Нежни, здрави тела, с кипяща млада кръв, с редовен, благословен пулс. Усещаше пак леките им въздишки и кикота. Нежните пръсти, втвърдените зърна, гладките бедра… Но и двете вече ги нямаше на този свят.

И тъгата заливаше сърцето на Аомаме като тъмна, мека вода — безшумно и без предупреждение. В такива моменти най-ефикасната противоотрова бе просто да прекъсне потока от тези спомени и да си мисли единствено за Тенго. Да се съсредоточи, да си спомни допира на десетгодишното момче, чиято ръка бе държала за един мимолетен миг. След което извикваше от паметта си спомена за седналия на върха на пързалката тридесетгодишен Тенго. И си представяше как би се чувствала в обятията на едрите му мощни ръце.

Та аз почти можех да го докосна.

И ако следващия път протегна ръка, току-виж наистина съм успяла да го докосна. Затваряше очи в тъмното и се потапяше в тази възможност. И се отдаваше на копнежа си.

Ами ако изобщо не го видя повече? Нещата бяха далеч по-прости, когато помежду им не съществуваше действителна допирна точка. Докато срещата със зрелия Тенго бе само мечта, абстрактна хипотеза. Но сега, след като със собствените си очи бе видяла истинския Тенго, присъствието му бе станало по-конкретно, по-мощно от всякога. Задължително трябва да го види. И да се озове в прегръдката му, да я гали по цялото й тяло. Самата мисъл, че това може и да не стане, буквално разкъсваше на две и душата, и тялото й.

Май трябваше да изстрелям деветмилиметровия куршум в черепа си там, пред тигъра от рекламата на „Есо“. Та сега да не ми се налага да живея с това чувство на мъка и болка. Но нещо я бе възпряло да дръпне спусъка. Чула бе глас. Някой много отдалече я зовеше по име. Може пък да успея пак да го видя, си бе помислила тогава — а щом мисълта се загнезди в нея, почувства се длъжна да остане жива. Нямаше друг избор, независимо доколко са били верни думите на Вожда, че ако остане жива, ще постави самия Тенго в опасност. Усетила бе непоносимо силен прилив на жизнени сили, който не се побираше в рамките на логичното. В резултат на което сега изгаряше от неутолимото желание да е с него; от неутолима жажда и от предчувствието за безнадеждност.

Изведнъж осъзна и друго. Ето това означава да продължаваш да живееш. Получи ли човек надежда, тя му служи за гориво, за пътеводен знак в живота. Без надежда няма живот. Сърцето й се сви при тази мисъл, сякаш всяка кост в тялото й заскърца и пропищя.

Седна до масата и взе пистолета. Дръпна назад затвора, да зареди патрон в цевта, изтегли с палец ударника и го напъха в устата си. Само още мъничко натиск с показалеца — и цялата тази мъка ще изчезне. Само още мъъъничко. Само един сантиметър. Не, и пет милиметра ще ми стигнат да се пренеса в един тих свят без тревоги. Болката ще трае не повече от миг. А след това — блаженото нищо. Затвори очи. Насреща й се хилеше тигърът на „Есо“ от билборда с маркуч в ръка. Вкарай тигъра в резервоара.

Извади твърдата цев от устата си и бавно завъртя глава.

Не мога да умра. Та нали пред балкона ми е детската площадка. Пързалката е там и докато имам надеждата, че Тенго пак ще се появи, няма да мога да дръпна този спусък. Тъкмо тази перспектива я отдръпна назад от ръба на пропастта. В сърцето й една врата се затвори, но се отвори друга — тихо, безшумно. Аомаме пак дръпна затвора, изхвърли патрона, постави предпазителя и положи пистолета обратно върху масата. Когато затвори очи, усети в мрака нещо — бледо сияние, което с всяка секунда отслабваше. Нямаше представа какво е.

Седна на дивана и се съсредоточи върху „На път към Суан“[7]. Представяше си описаните в книгата сцени и се мъчеше да прогони от главата си всички други мисли. Навън заваля студен дъжд. По радиото бяха съобщили, че ръмежът ще трае до следващата сутрин. Някакъв фронт се бе задържал на Тихия океан — като самотен човек, дълбоко замислен, неусещащ хода на времето.

Тенго няма да дойде, мина й през ум. Небето бе покрито от край до край с плътни облаци, които закриваха луната. Но това вероятно нямаше да й попречи да излезе пак на балкона с чаша горещо какао и да наблюдава детската площадка. Да държи близо до себе си бинокъла и пистолета, да се облече прилично, че да може да хукне навън, ако се наложи, и да не откъсва очи от пързалката под дъжда. Друго по-смислено действие за нея нямаше.

* * *

В три следобед някой позвъни от входа на блока. Аомаме не му обърна внимание. Изключено бе някой да й идва на гости. Беше сложила да кипне вода за чая, но за всеки случай спря газта и се ослуша. Звъненето се повтори три-четири пъти, после спря.

След пет минути пак се позвъни. Само че този път на входната врата на апартамента й. Онзи, който я търсеше, бе успял да влезе и сега се намираше пред вратата й. Или е влязъл след някой друг обитател на блока, или е позвънил другиму и го е увещал да го пусне. Аомаме застина неподвижно. Дойде ли някой, в никакъв случай не отваряй, посъветвал я бе Тамару. Сложи райбера и не издавай и гък.

Звънецът иззвъня поне десет пъти. Малко възмножко дори за упорит продавач на стока. Такива обикновено се отказваха след третото позвъняване. Със затаен дъх чу как онзи взе да удря по вратата с юмрук. Не особено силно, но раздразнението на тропащия се усещаше.

— Госпожице Такаи… — чу се тихият глас на мъж на средна възраст. — Моля ви, отворете, госпожице Такаи!

„Такаи“ бе фалшивото име върху пощенската й кутия.

— Госпожице Такаи, знам, че моментът е неподходящ, но трябва да ви видя. Моля ви се!

Мъжът млъкна за миг, като да чакаше отговор. Но като не получи такъв, задумка пак по вратата, този път по-силно.

— Знам, че сте си у дома, госпожице Такаи, така че да не губим време. Отворете ми. Знам, че сте вътре и ме чувате.

Аомаме взе пистолета от масата и свали предпазителя. Уви оръжието в хавлиена кърпа и стисна дръжката.

Нямаше представа кой може да е онзи отвън, нито какво иска. Гневът му май беше насочен към нея — без тя да си има и понятие защо — и настояваше тя да му отвори. Естествено, в това й положение тя нямаше ни най-малкото желание да го послуша.

Думкането най-сетне престана и гласът на мъжа отекна по коридора:

— Госпожице Такаи, дошъл съм за абонаментната ви такса за Ен Ейч Кей. Точно така, добрата стара Ен Ейч Кей. И знам, че сте си у дома. Усещам го, колкото и тишина да пазите. Това ми е работата от сума години. Чувствам кога човекът наистина не си е у дома и кога само се прави, че го няма. Дори и идеална тишина да пази, пак има по какво да позная. Човек диша, сърцето му бие, стомахът му продължава да смила храната. Знам, че сте вътре, госпожице Такаи, и че чакате да се предам и да си тръгна. Нямате намерение нито да ми отваряте, нито да ми отговаряте. Защото не желаете да си платите абонаментната такса.

Гласът му бе по-висок, отколкото беше необходимо, и отекваше из цялата сграда. Тъкмо това, целеше онзи: да произнася толкова силно името на човека, че да го накара да се чувства подигран и посрамен. Та и другите му съседи да си правят сметката. Аомаме обаче пазеше абсолютна тишина. Не възнамеряваше да отваря. Остави пистолета на масата. Но за всеки случай не му постави предпазителя. Току-виж онзи само се прави на инкасатор от Ен Ейч Кей. Седна на стола и впери поглед във входната врата.

Щеше й се да се прокрадне до вратата и да надникне през шпионката да види що за човек е онзи. Но не посмя да помръдне. Най-добре да не предприема нищо ненужно — след време ще му омръзне и ще се махне.

Мъжът обаче май се накани да й изнесе цяла лекция.

— Госпожице Такаи, дайте да не си играем на криеница, а? Не го правя, понеже ми е приятно, нали ме разбирате? И аз съм крайно зает човек. Знам, че гледате телевизия, госпожице Такаи. А всеки, който гледа телевизия, без изключение, е длъжен да заплаща абонаментната такса на Ен Ейч Кей. Може и да не ви се нрави, но такъв е законът. Неплащането на таксата е равносилно на кражба, госпожице Такаи. Нали не желаете да ви третират като крадец за подобна дреболия? Виждам, че живеете в изискана сграда, така че за вас таксата не би трябвало да представлява проблем. Нали? Предполагам, че никак не ви е приятно така да разнасям името ви по хората.

Поначало Аомаме изобщо нямаше да се трогне, ако някой инкасатор от Ен Ейч Кей вдигаше такъв шум. Но в момента тя се криеше, гледаше да не я видят. И не искаше по никакъв начин да привлича вниманието на другите обитатели на блока. Но нищо не можеше да стори. Оставаше и само да пази тишина и да чака онзи да се махне.

— Знам, че се повтарям, госпожице Такаи, но съм сигурен, че сте си у дома и ме чувате. И че си мислите: защо пък тъкмо пред моя апартамент сте решили да вдигате патърдия? И аз се питам същото, госпожице Такаи. И си отговарям, че вероятно го правя, понеже не обичам хората да се преструват, че не са си вкъщи. Защото преструването, че не си си у дома, е само временно разрешение на проблема, нали така? Искам от вас да ми отворите и да ми кажете в лицето, че нямате никакво намерение да плащате абонамента за Ен Ейч Кей. Тогава ще ви олекне. И на мен ще ми олекне. Ще ни остане възможността да проведем дискусия. Но не е хубаво да се правите, че ви няма. Само един плъх може да се крие така на тъмно. И да се измъква навън, когато наоколо няма никой. Ама че жалък начин на живот!

Този човек лъже, рече си Аомаме. Що за глупост е това, че усещал, когато някой си бил у тях. Та аз никакъв шум не съм произвела. Истинската му цел е да застане пред подбран наслуки апартамент, да вдигне шум и да стресне останалите обитатели. Да ги принуди да решат, че е по-лесно да си платят таксата, отколкото да го оставят да се посади пред вратата им по този начин. Сто на сто е изпробвал тази тактика и другаде, и то — с добри резултати.

— Знам, че ме намирате за неприятен човек. Идеално си представям какво си мислите. И в едно сте права — аз наистина съм неприятна личност. И го знам. Но пък и вие трябва да разберете, госпожице Такаи, че от приятен човек инкасатор не става. Хиляди души по света са решили, че няма да плащат абонаментна такса на Ен Ейч Кей, така че човек престава понякога да е възпитан, когато му се налага да събира пари от такива хора. И на мен ми е по-лесно да си тръгна без ядове. Значи, не желаете да платите таксата? Разбирам ви. Извинете за безпокойството. Но не мога. Плащат ми, за да събирам таксата, а и лично аз се дразня, когато някой се прави, че не си е у дома.

Мъжът направи кратка пауза. После издумка цели десет пъти по вратата.

— Госпожице Такаи, сигурно ви писна от мен. Нима не се чувствате вече като крадец? Помислете си. Не става дума за някаква огромна сума. Ще ви стигне колкото да си платите скромна вечеря в местното заведение от някоя ресторантска верига. Просто я платете и никой няма да се отнася към вас като към крадец. Никой повече няма да блъска по вратата ви и да крещи. Знам, че се криете в апартамента си, госпожице Такаи. И си мислите, че цял живот ще можете да се криете безнаказано от мен. Ами, опитайте, щом толкова настоявате. Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери. Не можете вечно да се спотайвате. Помислете си само: из цяла Япония е пълно с много по-бедни от вас хора, които най-почтено си плащат таксата всеки месец. Честно ли е, кажете ми?

Последваха нови петнадесет думкания по вратата. Аомаме ги преброи.

— Ясно. И вие сте упорит човек, госпожице Такаи. Хубаво. Аз ще си вървя. Не мога да стоя цял живот пред вратата ви. Но ще се върна, уверявам ви. Наумя ли си нещо, не се отказвам лесно. И не обичам хората, които се преструват, че ги няма. Ще се върна и пак ще заблъскам по вратата ви. Та целият свят да ме чуе. Обещавам ви. Лично аз на вас ви го обещавам. Разбрахме ли се? До скоро виждане.

Не го чу да се отдалечава. Може би обувките му бяха с гумени подметки. Аомаме изчака седнала цели пет минути, без да откъсне поглед от вратата. По коридора бе тихо, нищо не се чуваше. Прокрадна се до входната врата, събра кураж и надникна през шпионката. Нямаше никой.

Постави предпазителя на пистолета и пое няколко пъти дълбоко въздух, да успокои пулса си. Включи газта, кипна вода, направи си зелен чай и го изпи. Най-обикновен инкасатор от Ен Ейч Кей, каза си. Но в гласа му имаше нещо злобно, направо болестно. Дали лично към нея, или към несъществуващата госпожица Такаи, не можеше да каже. Но този пресипнал глас и упоритото думкане я притесняваха. Като нещо лепкаво по голата ти кожа.

Съблече се и си взе душ. Най-старателно се изтърка под горещата струя. След като се подсуши и си облече чисти дрехи, се почувства малко по-добре. Лепкавото усещане го нямаше. Седна на дивана и допи чая си. После направи опит да почете, но думите й убягваха. В паметта си чуваше фрагменти от мъжкия глас:

„И си мислите, че цял живот ще можете да се криете безнаказано от мен. Ами, опитайте, щом толкова настоявате. Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери.“

Тръсна глава. Онзи явно плещеше каквото му дойдеше наум, колкото да накара другия да се почувства зле. Та той нищо не знае за мен — нито какво съм сторила, нито защо съм тук. И въпреки това сърцето й не спираше да думка.

Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери. В думите на инкасатора сякаш се съдържаше нещо злокобно. Може и съвпадение да е, мина й през ум, но този човек знаеше какво точно да каже, че да ме извади от равновесие. Аомаме се отказа от четенето и се опъна на дивана със затворени очи.

Къде си, Тенго?, чудеше се. После го изрече и на глас:

— Къде си, Тенго?

Веднага ме намерѝ. Преди да ме е намерил някой друг.

Шеста глава

(Тенго): Чувствам, палци ме сърбят

Тенго водеше напълно подреден живот в крайморското градче. Щом ежедневието му наложи определена схема, започна да полага всички усилия, за да не се отклонява от нея. Сам не знаеше защо го върши, но имаше чувството, че е важно. Правеше сутрешната си разходка, работеше върху романа си, после отиваше в санаториума при баща си и му четеше каквото му попаднеше. След което се връщаше в стаята си и си лягаше. Дните се нижеха един след друг с монотонния ритъм на песните на засяващите ориз селски стопани.

Минаха няколко топли нощи, последвани от няколко неочаквано студени. Есента направи крачка напред, после отстъпи, но все пак продължаваше своя ход. Промяната в сезоните обаче не причини никаква промяна в Тенговия живот — той просто се стараеше всеки нов ден да е повторение на предишния. Налагаше си да е невидим наблюдател, да е тих, да свежда присъствието си до един минимум, да чака безмълвно да дойде въпросното време. Колкото повече дни минаваха, толкова разликата помежду им ставаше все по-малка. Измина седмица, после десет дни. Но въздушната какавида така и не се явяваше. Докато правеха изследванията на баща му всеки следобед, върху леглото му оставаше малката жалка вдлъбнатина с човешка форма.

Дали пък не е било еднократно явление?, мислеше си Тенго с прехапана устна, докато седеше в стъмващата се стаичка. Специално откровение, което никога повече няма да се повтори? Или просто съм видял илюзия? Никой не му отговори. До ушите му стигаше единствено ревът на далечното море и преминаващият през ветрозадържащите борове вятър.

Тенго изобщо не бе убеден, че постъпва правилно. Ами ако се окажеше, че безсмислено е пропилявал времето си тук, в тази стая в санаториума в отдалечения от Токио град? Но дори и така да беше, струваше му се, че не бива да си тръгне. Та нали тъкмо в тази стая му се яви въздушната какавида със спящата фигура на малката Аомаме на бледата й светлина? Нима не я беше докоснал? И еднократно събитие да се окажеше, та дори и само мигновена илюзия, най-добре щеше да е да остане колкото се може повече и да трасира с окото на ума сцената, на която бе станал свидетел.

* * *

След като разбраха, че няма да се връща в Токио, сестрите станаха много по-дружелюбни. Намираха пролуки в графика си и се отбиваха да разменят по някоя приказка. Останеше ли им свободно време, идваха в стаята му да си поговорят. Черпеха го с чай и сладки. В грижите по баща му се редуваха две сестри — госпожа Омура, която бе на около тридесет и пет (онази с химикалката в кока), и госпожица Адачи, с румените бузки и конската опашка. Госпожа Тамура — сестрата на средна възраст с металните рамки на очилата — обикновено стоеше на рецепцията, но ако закъсаха за работна ръка, и тя се включваше в грижите по баща му. И трите сякаш проявяваха личен интерес към Тенго.

Като се изключи онзи специален час около залез-слънце, Тенго разполагаше с много свободно време и разговаряше на какви ли не теми с тях. Макар срещите им да приличаха повече на сеанси с въпроси и отговори: сестрите го разпитваха за живота му, а той им отговаряше максимално откровено.

И те му разправяха за себе си. И трите били от тукашния край, постъпили в сестринското училище след гимназията и станали медицински сестри. И на трите работата в санаториума им се струвала монотонна и скучна, работното време — дълго и с много извънредни часове, но поне имали късмета да работят в родния си град. Пък и работата не била толкова напрегната, колкото в някоя обща болница, където ежедневно се водела борба на живот и смърт. В санаториума възрастните хора губели постепенно паметта си и умирали, без всъщност да осъзнават какво става с тях. Почти нямало кръв, а и персоналът гледал да облекчи страданията им. Никого не докарвали посред нощите с линейки, нито после се разправяли с опечалени хлипащи роднини. Цените тъдява били ниски, така че заплатите напълно им стигали, макар да не били от най-високите. Съпругът на госпожа Тамура — онази с очилата — загинал в катастрофа преди пет години, та живеела с майка си в един близък град. Госпожа Омура — с химикалката в кока — имала две момченца и съпруг, който карал такси. Младата госпожица Адачи живеела в апартамент в покрайнините на града със сестра си, която била три години по-голяма и работела като фризьорка.

— Толкова сте добър, Тенго — каза госпожа Омура, докато сменяше инфузионната торбичка. — Не знам друг да е идвал така като вас да чете на изпаднал в безсъзнание пациент.

На Тенго му стана неудобно от похвалата:

— Ами, имах доста натрупал се отпуск. Пък и надали ще се застоя дълго.

— Колкото и свободно време да имат хората, никой не идва тук с желание. Не знам дали е редно така да говоря, но нашите пациенти не подлежат на оздравяване. А с течение на времето това действа все по-потискащо на близките им.

— Мен баща ми ме помоли да му чета. Нямало значение какво. Каза го доста отдавна, докато все още беше в съзнание. Пък и след като няма какво друго да върша, най-добре е да съм тук.

— И какво му четете?

— Каквото се случи. Хващам книгата, която чета аз в момента, и почвам да му чета от там, докъдето съм стигнал.

— И какво четете в момента?

— „Извън Африка“ на Исак Динесен.

— Не съм я чувала — поклати глава сестрата.

— Написана е през 1937 година. Динесен е датчанка. Омъжила се за швед благородник и отишли да живеят в Африка в навечерието на Първата световна война. Създали си плантация. После се развели и тя останала сама да ръководи плантацията. В книгата си описва какво е преживяла през тези години.

Сестрата премери температурата на баща му, записа я в таблицата, после пак пъхна химикалката в кока си и прибра кичурите зад ушите си.

— Може ли да поседна да послушам как му четете? — попита.

— Не знам дали ще ви хареса — отвърна Тенго.

Тя седна на една табуретка и кръстоса нозе. Бяха яки, месести, но добре оформени.

— Вие си четете, все едно ме няма.

Тенго зачете бавно от мястото, докъдето беше стигнал. Беше пасаж от онези, които най-добре се четат бавно. Както бавно минава времето през африканския пейзаж.

* * *

Когато в Африка започнат дъждовете през март, след четири месеца сухи горещини, избуяването на растенията, свежестта и стелещият се навсякъде техен аромат са поразителни.

Но фермерът не се радва и не смее да повярва в щедростта на природата, а се ослушва с ужас да чуе спад в рева на изливащия се дъжд. Водата, която сега почвата пие, ще трябва да стигне на фермата с всичките й зеленчуци, животни и хора през предстоящите четири бездъждовни месеца.

Прекрасна гледка се наблюдава, когато пътищата из фермата са се превърнали във водни потоци и фермерът гази из калта с пеещо сърце към разцъфналите и капещи кафеени насаждения. Но по някое време посред дъждовния сезон вечерните звезди се показват през изтънелите облаци; тогава фермерът излиза пред дома си и втренчва поглед нагоре, сякаш се провесва от небето да издои още малко дъждец. И се провиква към небето: „Дай ми колкото трябва, че и отгоре. Виж, заголил съм ти сърцето си и няма да те пусна, ако не ме благословиш. Удави ме, ако щеш, но не ме убивай с капризите си. Без coitus interruptus[8], о, небеса!“.

* * *

— Coitus interruptus? — смръщи се сестрата.

— Тя е много пряма в езика си.

— Е, да, но прекалено графично се изразява за пред Бога.

— Напълно съм съгласен — рече Тенго.

* * *

Понякога някой прохладен, безцветен ден през месеците след дъждовния сезон напомня за марка мбая — лошата година, годината на голямата суша. През ония времена пастирите от племето кикую пасяха кравите си около къщата ми и едно момче кавалджийче понякога изсвирваше една кратка мелодийка. Оттогава, колкото пъти чувам тази мелодия, винаги си спомням за миг цялата ни преживяна мъка и отчаяние. Поела е в себе си соления вкус на сълзите. Но в същото време съвсем неочаквано и изненадващо откривах в същата мелодия и някаква странна нега, песен. Нима и те са били част от онези тежки времена? Тогава ние бяхме още млади, изпълнени с дива надежда. И точно през онези дълги дни се сляхме в едно, та и на друга планета да се срещнем — пак ще се познаем и вещите ни ще се провикват помежду си — часовникът с кукувичката и книгите ми към излинелите крави по ливадата и тъжните стари кикую: „И вие бяхте там. И вие бяхте част от фермата Нгонг“. Това лошо време ни благослови и отмина.

* * *

— Прекрасен откъс — каза сестрата. — Като на картина си го представям. „Извън Африка“ на Исак Динесен, казваш?

— Точно така.

— А и гласът ти е много приятен. Дълбок такъв и пълен с чувства. Много подходящ за четене на глас.

— Благодаря.

Сестрата остана седнала върху табуретката, притвори за известно време очи и продължи да диша тихо, сякаш още се къпеше в заревото на прочетения пасаж. Тенго забеляза как, докато диша, гърдите й се надигат и спадат под униформата. И както я гледаше, се сети за по-възрастната си приятелка. Как в петъчните следобеди я разсъбличаше и си играеше с твърдите й зърна. Как тя въздишаше дълбоко и колко влажна бе вагината й. Навън, зад пердетата на прозорците, ръмеше. Тя усещаше тежестта на топките му в дланта си. Но не се възбуди от тези си спомени. И сценката, и чувствата, бяха нещо далечно и смътно, сякаш наблюдавано през тънка мембрана.

По някое време сестрата отвори очи и погледна Тенго. Очите й сякаш прочетоха мислите му. Но не го обвиняваше. Докато ставаше и го гледаше отгоре, лека усмивка разцъфтя на устните й.

— Време е да вървя.

Опипа прическата си, да се увери, че химикалката си е на място, извъртя се и излезе.

* * *

Всяка вечер се обаждаше на Фука-Ери. И днес нищо не се случи, казваше му тя. Телефонът звънял няколко пъти, но тя изпълнила заръката му и не вдигнала.

— Радвам се — каза Тенго. — Нека си звъни.

Когато Тенго я търсеше, трябваше да остави телефона да иззвъни три пъти, да затвори и пак да я набере, но тя невинаги спазваше уговорката. Повечето пъти вдигаше още при първото позвъняване.

— Трябва да спазваме онова, за което сме се договорили — правеше й всеки път забележка Тенго.

— Но аз знам, че си ти. Не се притеснявай.

— Знаеш кога те търся аз?

— На никого друг не се обаждам.

Напълно възможно е, помисли си Тенго. Нали и той усещаше кога му звъни Комацу. По нервното, несвъртяно звънене, сякаш някой барабани нервно с пръсти по бюрото. Но все пак си оставаше само едно усещане. Не би казал, че със сигурност е знаел кой го търси.

Дните на Фука-Ери бяха не по-малко монотонни от Тенговите. Не излизаше изобщо от апартамента. Нямаше телевизия, а книги не четеше. И понеже и почти нищо не ядеше, на този етап още не й се налагаше да пазарува.

— След като не се движа много, и от ядене не се нуждая — каза Фука-Ери.

— И какво правиш по цял ден сама?

— Мисля си.

— За какво?

Не му отговори.

— И гарванът идва.

— Той всеки ден идва по веднъж.

— Много пъти идва, не само веднъж.

— Все един и същ ли?

— Да.

— И никой друг ли?

— И онзи от Ен Ейч Кей дойде.

— Същият като преди ли?

— И казва на висок глас господин Кавана, вие сте крадец.

— Пред вратата ми ли го вика?

— Така че всички да го чуят.

Тенго се замисли за миг.

— Не му обръщай внимание. Няма нищо общо с теб и нищо не може да ти направи.

— Казва, че знае, че си вътре.

— Не му се притеснявай. Той така си приказва, за да ме уплаши. Понякога хората от Ен Ейч Кей действат по този начин.

Тенго многократно бе виждал и собственият му баща да го прави. Със злобен глас, кънтящ по коридорите на някой държавен жилищен блок в неделя следобед. Да заплашва и да се подиграва с обитателите му. Притисна леко с пръсти слепоочията си. Споменът носеше със себе си огромно количество друг багаж.

А Фука-Ери сякаш усети нещо по мълчанието му, та попита:

— Ти добре ли си?

— Добре съм. Просто не обръщай внимание на оня от Ен Ейч Кей, разбра ли?

— И гарванът ми каза същото.

— Радвам се да го чуя.

Откакто видя двете луни на небето и появата на въздушна какавида върху леглото на баща му в санаториума, Тенго на нищо вече не можеше да се учуди особено. Пък и кому пречеше обмена на мнения между Фука-Ери и гарвана на перваза?

— Мисля да поостана още малко тук. Още ми е рано да се връщам в Токио. Нали нямаш нищо против?

— Стой там колкото искаш.

И затвори. При което разговорът им мигновено изчезна. Сякаш някой бе съсякъл на две телефонната линия с остра томахавка.

* * *

След това Тенго се обади в издателството, където работеше Комацу, но него го нямаше. Мярнал се бил към един, но след това излязъл и човекът на телефона нямаше представа нито къде е, нито дали ще се връща. Което си беше напълно в негов стил. Тенго издиктува номера на санаториума с молба Комацу да го търси там през деня. Не можеше да си позволи да му остави номера на пансиона и той да се раззвъни там посред нощите.

* * *

За последно се беше чул с Комацу в края на август. И то само накратко. Оттогава никой от двамата не бе търсил другия. После Комацу изчезна за три седмици. Обадил се бил на собственика на издателството с някакво мъгляво извинение, че не бил добре и имал нужда да се свести, и оттогава не се бил вясвал.

Сякаш беше изчезнал безследно. Тенго се тревожеше, но не прекалено. Комацу поначало си беше особняк. Сто на сто скоро щеше да цъфне отнякъде и да влезе в кабинета си.

Подобно егоистично поведение обикновено не бе прието в корпоративните среди. Но в случая с Комацу все някой от колегите му успяваше да замаже нещата, та той да не закъса. Не че беше кой знае колко популярен, но все се намираше по някой, който с готовност изчистваше сътворените от него бъркотии. А пък и ръководството на издателството се правеше донякъде, че не забелязва. Вярно, Комацу бе егоист, неотзивчив и арогантен, но пък беше и много добър в работата си. Сам, без ничия помощ, се беше оправил с бестселъра „Въздушната какавида“. Така че нямаха никакво намерение да го уволняват.

И както Тенго очакваше, един ден Комацу просто се върнал без всякакви обяснения или извинения. Тенго бе научил вестта случайно от друг редактор, с когото работеше.

— И в какво настроение е господин Комацу? — попита го Тенго.

— Добре ми изглежда — отвърна онзи. — Само дето е станал май по-малко приказлив.

— По-малко приказлив ли? — попита леко изненаданият Тенго.

— Как да го кажа по-точно… по-необщителен е станал.

— Наистина ли е прекарал тежко боледуване?

— Отде да го знам? — рече с безразличие редакторът. — Но казва, че вече бил добре, и съм склонен да му вярвам. Та откакто се върна, успяхме да понаваксаме с изостаналата работа. По време на отсъствието му си имах куп ядове във връзка с „Въздушната какавида“. Понеже на мен ми я бяха прехвърлили, докато го нямаше.

— А, като стана дума за „Въздушната какавида“, да си чул нещо ново по повод изчезналата й авторка Фука-Ери?

— Нищо ново. Никакъв напредък и никаква представа къде може да е тя. Всички са изперколясали.

— Аз уж следя вестниците, но напоследък не срещам нито дума за случая.

— Повечето медии се отдръпнаха от събитието, а може и умишлено да се дистанцират от цялата тази история. И полицията, изглежда, не се занимава активно със случая. Той, господин Комацу, най ще е в течение, така че него го питай. Но, както вече ти споменах, станал е по-неразговорлив. Бих казал дори, че изобщо не прилича на себе си. Навремето преливаше от самочувствие, а сега е станал по-скромен, по-самовглъбен, бих казал, и половината време само седи и мълчи. И по-дръпнат е станал някак си. Понякога като че изобщо забравя, че наоколо му има и други хора. Сякаш се е наврял сам в някаква дупка.

— По-самовглъбен — рече Тенго.

— Като седнеш да разговаряш с него, ще разбереш какво имам предвид.

Тенго му благодари и окачи слушалката.

* * *

Обади се на Комацу след няколко вечери. Намери го в службата му. И установи, както го беше предупредил и редакторът, че самият начин, по който говори Комацу, се е променил. Навремето думите му течаха гладко, без запъвания, но сега се усещаше определена неловкост, сякаш мисълта му беше някъде другаде. Мъчи го нещо, реши Тенго. Но веднага му стана ясно, че това вече не е някогашният хладнокръвен Комацу.

— Напълно ли оздравяхте? — заинтересува се Тенго.

— В какъв смисъл?

— Доколкото разбрах, отсъствали сте от работа по здравословни причини.

— Да, така беше — каза Комацу, сякаш току-що си бе спомнил този факт. И млъкна. — Но вече съм добре. Ще ти разкажа по-подробно друг път, тия дни. В момента ще ми е трудно да ти го обясня.

Друг път, тия дни. Тенго се замисли върху тези му думи. Наистина имаше нещо необичайно в гласа на Комацу: липсваше обичайното усещане за дистанция, а и самите му думи звучаха плоско, без каквато и да било дълбочина.

Тенго намери удобен момент в разговора да му пожелае довиждане и окачи слушалката. Реши, че не е необходимо да засяга темата за „Въздушната какавида“ и Фука-Ери. Нещо в тона на Комацу му подсказа, че онзи се мъчи да я избегне. Да е имало някога случай Комацу да не може да разговаря на някоя тема?

* * *

Оттогава, от края на септември, бяха минали повече от два месеца, а Тенго не беше разговарял нито веднъж с Комацу. Комацу страшно си падаше по дългите телефонни разговори. А Тенго му служеше като заместител на стената, от която да отбива топката. Може пък просто да изживява някакъв период, в който не му е до приказки с никого, разсъждаваше Тенго. Всекиму може да се случи. Дори и на човек като Комацу. А пък и Тенго нямаше нищо спешно за обсъждане с него. И „Въздушната какавида“ бе престанала да се продава масово и на практика бе излязла от полезрението на читателската публика, и самият той знаеше къде точно се намира липсващата Фука-Ери. Ако Комацу има за какво да говори, ще му се обади. А щом не му се обажда, значи няма за какво да си говорят.

Все пак Тенго бе на мнение, че му е време да звънне на Комацу. Ще ти разкажа по-подробно друг път, тия дни. Това странно изказване не му даваше мира.

* * *

Обади се и на своя приятел, който го заместваше в школата за зубрене, да види как вървят нещата.

— Всичко е наред — отвърна приятелят му. — Как е баща ти?

— В кома е, откакто съм дошъл — рече Тенго. — Диша, поддържа ниска, но стабилна температура и кръвно налягане. Но е в безсъзнание. Според мен не изпитва никаква болка. Имам чувството, че се е пренесъл окончателно в света на сънищата.

— Поне не се мъчи — каза приятелят му с голяма доза безразличие.

А смисълът на думите му бе: Може да ти прозвучи нетактично, но от определена гледна точка си е доста лек начин да умреш. Той обаче си беше спестил всичките тези уводни думи. Но човек, като поучи някоя и друга година в математически факултет, свиква да разговаря по такъв съкратен начин.

— Виждал ли си напоследък луната? — попита неочаквано Тенго.

Приятелят му вероятно бе единственият човек, на когото можеше да зададе внезапен въпрос за луната, без да събуди у него и капка подозрителност.

Приятелят му се замисли:

— Абе, да ти кажа честно, май не съм се заглеждал наскоро. Защо? Какво й е на луната?

— Погледни я, моля ти се, когато имаш възможност. И ми кажи какво ти е мнението.

— Какво ми е мнението ли? От каква гледна точка?

— От всякаква. Любопитно ми е какво впечатление ще ти направи луната, като я видиш.

Кратка пауза.

— Дано само не се затрудня да ти опиша чувствата си по отношение на луната.

— Не очаквам от теб особена изразителност. Интересуват ме по-специално най-видимите й особености.

— Чакай, чакай… Ти искаш да погледна луната и да ти опиша най-видимите й според мен особености, така ли?

— Точно така — отвърна Тенго. — Дори ако нищо особено не ти направи впечатление.

— Днес е облачно и подозирам, че няма да мога да я видя. Но щом се проясни, ще й хвърля един поглед. Стига да се сетя, де.

Тенго му благодари и окачи слушалката. Ако се сетел. Какво друго може да очаква човек от някого, завършил математически факултет, освен невероятно кратка памет по отношение на неща, които не го вълнуват?

* * *

Когато времето за посещения изтече, Тенго си тръгна от санаториума, но спря да си вземе довиждане с госпожа Тамура на рецепцията.

— Много ви благодаря. Приятна вечер.

— Вие докога смятате да стоите тук? — попита го тя и намести очилата върху носа си. Смяната й, изглежда, бе свършила, понеже бе заменила униформата с плисирана тъмнолилава пола, бяла блуза и сива жилетка.

Тенго се замисли за минута.

— Не знам. Зависи накъде ще тръгнат нещата.

— Още отпуск можете ли да си уредите?

— Намерих човек, който да ме замества в школата, така че разполагам с още известно време.

— Къде се храните поначало?

— В градските ресторанти. В пансиона осигуряват единствено закуска, така че се отбивам до някое близко заведение и си поръчвам фиксираното меню или купичка ориз, нещо от този род.

— И ви е вкусно?

— Не бих казал. Макар всъщност да не обръщам особено внимание на вкуса.

— Но така не е хубаво — рече възмутена сестрата. — Вие имате нужда от по-питателна храна. Щото, като ви гледам, напоследък сте заприличали на кон, който спи прав.

— Кон, който спи прав ли? — изненада се Тенго.

— Нима не знаете, че конете спят прави? Никога ли не сте виждали?

— Никога — завъртя глава Тенго.

— И лицата им приличат на вашето — каза сестрата на средна възраст. — Отидете да се видите в огледалото в тоалетната. От пръв поглед не им личи, че спят, но ако се вгледате по-отблизо, ще установите, че очите им са отворени, но всъщност нищо не виждат.

— Да не искате да кажете, че конете спят с отворени очи?

— Точно като вас — кимна дълбоко сестрата.

Тенго насмалко да тръгне да се оглежда в тоалетната, но се отказа.

— Разбирам. Отсега нататък ще се старая да се храня по-добре.

— Случайно да ви се е прияло якинику[9]?

— Якинику ли?

Тенго не си падаше особено по месните ястия. Поначало не налиташе на месо. Но сега, като стана дума, реши, че няма да е зле да поразнообрази диетата си. Тялото му май наистина имаше нужда от нещо по-питателно.

— Щото ние си говорехме да излезем и да се почерпим с якинику. Така че, ако желаете, елате с нас.

— Кои „вас“?

— Другите две свършват работа в шест и половина и тръгваме. Какво ще кажете?

„Другите две“ явно бяха госпожа Омура и госпожица Адачи. Изглежда, обичаха да са заедно дори в извънработно време. Тенго обмисли перспективата да отиде с тях на якинику. Не му се щеше да нарушава семплия си стил на живот, но пък и не му идваше наум някакво подходящо извинение. Колко зает може да е един човек в такова малко градче?

— Стига да не ви преча.

— Ама как ще ни пречите? Нима мислите, че ще поканя някого, който би ни пречил? Няма какво да му мислите. Тръгвайте с нас. Веднъж и на нас да ни излезе късметът да излезем със здрав млад мъж.

— Колкото до здравето, здрав съм — рече неуверено Тенго.

— А това е най-важното — обяви сестрата своето професионално заключение.

* * *

Никак не им беше лесно на сестрите да подредят графика си така, че и трите да са свободни едновременно, но поне веднъж месечно успяваха. В такива дни отиваха в града, хапваха нещо вкусно и питателно, гаврътваха по някоя чашка и пееха караоке, колкото да изпуснат насъбралото се напрежение. Категорично имаха нужда от промяна в обстановката. Животът в това провинциално градче бе монотонен и с изключение на лекарите и останалите сестри в санаториума не виждаха други хора освен възрастните си пациенти, останали съвсем без памет и без признаци на живот.

Тенго установи, че не може да се съревновава с трите сестри по ядене и пиене. Те все повече се оживяваха, а той си седеше кротко до тях, хапваше умерено от печеното на скара месо и отпиваше по малко от наливната си бира, че да не се напие. След като излязоха от заведението с якинику, се преместиха в един бар, поръчаха си бутилка уиски и се включиха в караокето. Отначало всяка една от сестрите изпя някоя и друга любима своя песен, после трите излязоха едновременно за едно парче на дамската група „Кендийс“[10] с всичките му хореографски стъпки. Явно го бяха репетирали, личеше си по майсторското им изпълнение. Тенго не си падаше много по караокето, но успя все пак да изкара една песен на Йосуи Иноуе[11], която смътно си спомняше.

Госпожица Адачи, която поначало бе въздържана, след като пийна, се оживи и набра кураж. Румените й бузки добиха от алкохола здравословен цвят. Взе да се кикоти на глупави вицове, а по някое време се облегна съвсем непринудено на Тенговото рамо. Госпожа Омура се бе преоблякла в тънка тъмносиня рокля и бе разпуснала коси, което я подмладяваше с поне три-четири години. И гласът й спадна с една октава. Резките й делови маниери се посмекчиха и движенията й станаха по-плавни, като на съвсем различен човек. Единствено госпожа Тамура с металните рамки си беше същата както винаги.

— Децата ще преспят у едни съседи — поясни госпожа Омура. — А мъжът ми е нощна смяна. Човек трябва да се възползва от такава възможност да се повесели. Да се откъсне от ежедневието. Не си ли съгласен, Тенго-кун?

И трите вече му говореха със свойското обръщение „кун“ вместо много по-официалното „Кавана-сан“ или „Тенго-сан“. Повечето от познатите му май му викаха „Тенго-кун“, включително (зад гърба му) и курсистите в школата.

— Правилно — съгласи се Тенго.

— Нужно ни е да излизаме от време на време — допълни госпожа Тамура, докато отпиваше от чашата си с уиски „Сънтори Олд“, примесено с вода. — Та нали и ние сме хора от плът и кръв!

— Като съблечем престилките, отдолу сме си най-нормални жени — рече госпожица Адачи и сама се изкикоти на забележката си.

— Я ми кажи, Тенго-кун — каза госпожа Омура, — може ли да ти задам един по̀ така въпрос?

— Да чуем.

— Имаш ли си момиче?

— Да, да, я разкажи — намеси се и госпожица Адачи, захрупала царевични ядки[12] с едрите си бели зъби.

— Абе, трудна тема е… — отвърна Тенго.

— Няма значение колко е трудна — прекъсна го опитната госпожа Тамура. — И време имаме, и желание да слушаме. Умирам от любопитство да чуя тая трудна за разправяне история.

— Казвай! Казвай! — заскандира госпожица Адачи и взе да пляска с ръце и да се кикоти.

— Изобщо не е интересна. Най-обикновена, банална история — опита да се измъкне Тенго.

— Добре. Давай тогава по същество — обади се госпожа Омура. — Имаш ли си гадже, или не?

Тенго се предаде.

— На този етап си нямам.

— Хм… — каза госпожа Тамура. Разбърка с пръст напитката си и го облиза. — Не бива така. Що за безобразие? Такъв млад, жизнен мъж, пък без гадже. Жива загуба.

— А и за тялото е вредно — обяви едрата госпожа Омура. — Като се въздържаш прекалено дълго, почва да ти се размеква мозъкът.

— Ще ти се размекне мозъкът — продължи да се кикоти младата госпожица Адачи и посочи с пръст челото си.

— Имах си доскоро — рече едва ли не с оправдателен тон Тенго.

— И какво, скъсахте ли? — намести очилата на носа си госпожа Тамура.

Тенго кимна.

— Тя ли те заряза?

— Не знам — килна глава Тенго. — Може и така да се каже. Май наистина тя ме заряза.

— Случайно да е била… доста по-възрастна от теб? — попита госпожа Тамура с присвити очи.

— Беше — призна Тенго. Тя пък откъде знае?

— Аз нали ви казвах? — изгледа госпожа Тамура гордо другите две сестри. А те кимнаха.

— Разправям им аз, че си имаш работа с по-възрастна жена. Ние, жените, отдалече подушваме такива неща.

— Душ-душ — сбръчка носле госпожица Адачи.

— И на всичко отгоре беше и омъжена, нали? — обади се лениво госпожа Омура.

Тенго се поколеба за миг, после кимна. Нямаше смисъл да ги лъже.

— Палавник! — изкиска се госпожица Адачи и го сръга в бедрото.

— С десет години по-възрастна — каза Тенго.

— Олеле! — възкликна госпожа Тамура.

— Значи, си се обичал с опитна по-възрастна жена — оцени положението госпожа Тамура, самата тя майка. — Направо ти завиждам. Май и аз ще трябва да се включа. И да утеша нашия самотен, мил Тенго-кун. Може и да не ми личи, ама все още имам хубавко тяло.

Сграбчи Тенговата ръка и понечи да я притисне към гърдите си. Но другите две я възпряха. Колкото и да се отпуска човек, все пак си има граница, която не бива да се прекрачва в отношенията между едни сестри и родственика на техен пациент. Това, изглежда, си мислеха — или просто ги беше страх някой да не ги види. В малките градчета като тяхното клюките се разпространяваха светкавично. Току-виж съпругът на госпожа Тамура се окажеше някой ревнивец. Тенго и така си имаше достатъчно ядове. Повече не му трябваха.

— Голяма работа си ти! — подхвана госпожа Тамура с желание да смени темата. — Дошъл си чак тук да седиш с часове до леглото на баща си и да му четеш на глас. Малко хора биха го направили.

— Вярно. Голяма работа е — кимна леко госпожа Адачи. — За което много те уважавам.

— Нямаш си представа колко много те хвалим — рече госпожа Тамура.

Лицето на Тенго пламна. Та той изобщо не беше дошъл, за да се грижи за болния си баща. А киснеше тук единствено понеже се надяваше да види пак въздушната какавида с нейното бледо сияние и със спящата в нея фигура на Аомаме. Това бе единствената му причина. Грижите по бащата в безсъзнание бяха просто претекст. Но нямаше как да им разкрие истината. Иначе щеше да се наложи първо да им обяснява какво е това „въздушна какавида“.

— Правя го, понеже досега почти нищо не съм правил за него. — И от неудобство сви огромното си тяло върху тесния дървен стол. Смирението му обаче страшно се хареса на сестрите.

На Тенго му се щеше да им каже, че му се спи, та да може да стане и да се прибере в пансиона. Но все не намираше подходящ момент. А и не обичаше да се налага.

— И все пак… — прокашля се леко госпожа Омура — Да се върнем на предишната тема. Не разбирам защо си се разделил с тази десет години по-възрастна от теб жена. Имам чувството, че много добре сте се разбирали. Съпругът й ли ви излови, или нещо друго стана?

— И аз не знам причината — каза Тенго. — В един момент тя престана да се обажда и оттогава не съм я чул.

— Хм… — рече госпожица Адачи. — Възможно ли е да си й писнал?

Но госпожа Омура поклати глава. Вдигна право нагоре показалец и се обърна към по-младата си колежка:

— Ти си още много зелена. Изобщо не си наясно с тия работи. Изключено е една четиридесетгодишна омъжена жена да набара такъв млад, жизнен сладур като нашия и да му се кефи докрай, след което изведнъж да рипне и да му заяви: „Чао, готин! Много приятно ми беше!“. Такива работи не стават. Виж, обратният вариант често се случва.

— Така ли? — наклони съвсем леко главата си госпожица Адачи. — Аз май наистина съм си наивна.

— Точно така стоят нещата — заяви госпожа Омура. После впери поглед в Тенго, сякаш се отдръпна от каменен паметник, за да прочете издълбания му надпис. И кимна: — Като порастеш още малко, ще помъдрееш.

— А те, годините, така бързо минават — въздъхна госпожа Тамура и се сви на стола си. И трите се заеха да обсъждат сексуалните подвизи на непозната на Тенго жена (вероятно и тя медицинска сестра, реши той). С чаша уиски с вода в ръка Тенго ги наблюдаваше и си представяше трите вещици от „Макбет“. Онези, дето викат „Зло — добро, добро и зло от едно са потекло“, докато пълнят главата на Макбет със зли помисли. Само че Тенго не възприемаше трите сестри като зли същества. Бяха най-любезни и прями жени. Работеха усилено и се грижеха добре за баща му. Преуморени, заседнали в този малък и съвсем неободряващ град, просто изпускаха насъбралото се напрежение, както правеха по веднъж всеки месец. Но като гледаше как енергията на тези жени от три различни поколения се слива, нямаше как да не се сети за шотландската пустош — за „дъжд и вихър, гръм и мрак“.

Бяха учили „Макбет“ в часовете по английски в университета, та няколко строфи се бяха загнездили в мозъка му.

Чувствам, палци ме сърбят —

значи, злото е на път!

Гост на праг — ключалко: щрак![13]

Защо тъкмо тези строфи бе запомнил? Дори не се сещаше точно кой ги изговаря в пиесата. Но го подсетиха за упорития инкасатор от Ен Ейч Кей, който чукал на вратата на апартамента му в Коенджи. И Тенго погледна палците си. Изобщо не го сърбяха. Но това не отнемаше от злокобното звучене на паметния Шекспиров стих.

Значи, злото е на път.

Тенго се молеше Фука-Ери да не отключва вратата.

Седма глава

(Ушикава): На път съм към теб

За известно време Ушикава трябваше да се откаже от събирането на повече информация за възрастната вдовица от Адзабу. Охраната й беше прекалено плътна и неминуемо щеше да се блъсне във висока стена, независимо в коя посока поемеше. И за приюта нямаше да е лошо да има още сведения, но пък беше рисковано да се мотае повече из махалата. Около сградата имаше охранителни камери, а с неговата външност веднага щяха да го забележат. А застанеха ли нащрек, нещата щяха да се усложнят сериозно. Затова реши да стои надалече от къщата с върбите и да опита нов подход.

Но единственият нов подход, който му идваше наум, бе да проучи още веднъж Аомаме. Вече беше поръчал на една частна детективска агенция, с която си беше сътрудничил, да събере още сведения, а и сам се зае да поразпита хора, които бяха имали допир с нея. Но не успя да изрови нищо подозрително. Ушикава се намръщи и дълбоко въздъхна. Няма начин да не съм пропуснал нещо, рече си. И то — нещо критично.

* * *

Ушикава извади от едно от чекмеджетата на бюрото си тефтерче с телефонни номера и набра един. Винаги се обаждаше на този номер, когато се нуждаеше от информация, достъпна единствено по незаконен път. Човекът отсреща живееше в много по-тъмен свят от този на Ушикава. Но щом си плащаш, бе в състояние да изрови всяко необходимо ти сведение. Само че, колкото по-труднодостъпно бе то, толкова по-висока бе и таксата му.

А Ушикава имаше нужда от две неща. Първо, лични данни за родителите на Аомаме, които продължаваха да са предани членове на сектата на „Свидетелите“. Ушикава бе абсолютно убеден, че „Свидетелите“ си имат централна база данни с информация за цялата им членска маса. Последователите й в цяла Япония бяха многобройни и между управлението и регионалните клонове вървеше усилен информационен трафик. Една такава система нямаше да може да функционира гладко без централен информационен масив. Самата главна квартира се намираше в град Одавара. Там „Свидетелите“ притежаваха изключително внушителна сграда върху просторен парцел, плюс печатница, аудитория и общежитие за посетители от цялата страна. Цялата им информация идваше оттам и сто на сто се намираше под най-строг контрол.

Второто, от което се нуждаеше Ушикава, бе информация за трудовия стаж на Аомаме към спортния клуб: всички подробности, свързани с работата й, плюс имената на личните й клиенти. Надали тези сведения се охраняваха кой знае колко плътно. Но все пак човек не можеше да цъфне там и да каже „Бихте ли били така добри да ми покажете папката си за Аомаме, ако обичате?“, и да разчита те най-любезно да му я връчат.

Ушикава издиктува на телефонния секретар своето име и номер. След половин час му се обадиха.

— Господин Ушикава… — рече нечий дрезгав глас.

Ушикава изброи нещата, които му трябваха. Самият човек никога не беше виждал. Винаги вършеха бизнеса си по телефона, а материалите му се изпращаха по куриер. Мъжът бе леко пресипнал и от време на време кашляше. Може би имаше някакъв проблем с гърлото. От неговата страна никога не се чуваше никакъв шумов фон — сякаш говореше от шумоизолирано помещение. Ушикава чуваше единствено гласа на човека и стържещото му дишане. И нищо повече. Освен това звуците достигаха до ушите му и леко премодулирани. Ама че гаден тип, си казваше всеки път Ушикава. На тоя свят е пълно с гадни типове, мислеше си, като в същото време съзнаваше, че, обективно погледнато, и той май спадаше към същата категория. Тайно си беше измислил и прякор на онзи — Прилепа.

— Значи, и в двата случая ви интересува информация, свързана с името Аомаме, така ли? — попита пресипнало Прилепа и се прокашля.

— Точно така. Името е рядко срещано.

— И държите да получите цялата налична информация?

— Стига да е свързана с Аомаме — да. По възможност бих желал и нейна снимка, на която лицето й да се вижда ясно.

— Със спортния клуб не би трябвало да има проблеми. Те не очакват, че някой ще седне да им краде информацията. Но при „Свидетелите“ нещата са коренно различни. Те са огромна организация, с много пари и плътна охрана. Религиозните организации са сред най-трудните за пробиване. Съхраняват най-строго всички данни за членовете си, а освен това се пазят и от данъчните власти.

— Смятате ли, че ще успеете?

— Има си начини за отваряне на всяка врата. По-трудното е после да я затвори човек. Не го ли направиш, ще видиш веднага как към тебе лети самонасочващ се снаряд.

— То направо си е цяла война, ако съдя по думите ви.

— И си е наистина война. Не се знае какви ужасии могат да изскочат — каза със стържещ глас онзи.

Но Ушикава усещаше по тона му, че войната всъщност му доставя удоволствие.

— Да разбирам ли, че се наемате?

Мъжът леко се прокашля:

— Добре. Но няма да ви излезе евтино.

— За каква сума става дума горе-долу?

Онзи спомена една приблизителна сума. На Ушикава му се наложи да преглътне, преди да я приеме. Имаше заделени достатъчно средства, за да я покрие, а пък ако онзи си свършеше добре работата, впоследствие щяха да му я възстановят.

— Колко време ще ви е нужно?

— Предполагам, че въпросът е спешен.

— Точно така.

— Трудно ми е да преценя точно, но би трябвало да е между една седмица и десет дни.

— Добре — рече Ушикава. Нямаше друг избор, освен да остави Прилепа да определи срока.

— Ще ви се обадя веднага щом събера материалите. Твърдо преди да са изтекли десетте дни.

— Освен ако не ви настигне самонасочващият се снаряд — подметна Ушикава.

— Точно така — съгласи се онзи с определено самодоволен тон.

* * *

След като затвори, Ушикава се приведе над бюрото си и взе да размишлява. Нямаше никакво понятие как точно смята Прилепа да се добере до тези сведения през някоя задна врата. А и да го беше питал, онзи надали щеше да му обясни. Едно обаче знаеше със сигурност: методите му не са законни. Първо ще се опита да подкупи някой вътрешен човек. При нужда ще опита и влизане с взлом. Но ако работата опре до компютри, тогава вече ще види зор.

Информация се обработваше с компютри само в няколко правителствени учреждения и фирми. Прекалено скъпа и трудна работа беше. Но една национална религиозна организация надали би минала без компютризация. Самият Ушикава нищо не разбираше от тая техника. Но бе съвсем наясно, че компютърът се превръща в неоценимо средство за събирането на информация. Едновремешните методи — отиваш в библиотеката на парламента, сядаш на маса с купища подвързани миниатюризирани издания на стари вестници или алманаси — скоро щяха да останат в историята. А светът ще се сведе до едно бойно поле, напоено с миризмата на кръв, на което ще се сблъскват компютърните мениджъри и хакерите. Не, реши Ушикава „миризмата на кръв“ не е най-точно казано. Щом е война, без кръв няма да мине, но няма да мирише на кръв. Ама че странен свят! Лично той предпочита един свят, в който все още има и миризми, и болка, дори в непоносима степен. Това в никакъв случай не означава, че хора като него скоро ще се превърнат в демодирани реликви. Така че Ушикава не се тресеше от песимизъм. Притежаваше силна вродена интуиция, а уникалният му обонятелен орган му позволяваше да надушва и различава какви ли не миризми. Усещаше физически, с кожата си, накъде вървят нещата. А компютърът на такова нещо не е способен. Една такава способност не се поддава нито на количествено остойностяване, нито на систематизиране. Да пробиеш в силно защитен компютър и да извлечеш от него информация, е работа за хакера. Но да прецениш коя точно информация да извлечеш, да пресееш целия информационен масив, за да извлечеш нужното ти — това може да се върши само от човек от плът и кръв.

Може би съм просто един грозен, демоде мъж на средна възраст, мислеше си Ушикава. Абе, какво ти „може би“? Без капка съмнение аз съм си един грозен, демоде мъж на средна възраст. Но пък притежавам два таланта, които никой друг няма. И докато ги притежавам, ще оцелея, в какъвто и странен свят да се озова.

А теб, госпожице Аомаме, ще те гепя, обещавам ти. Много си хитра, няма две мнения. И умела, и предпазлива. Но ще те гоня до дупка. Така че ме чакай. На път съм към теб. Не ми ли чуваш вече стъпките? Съмнявам се, че ще ги чуеш. Понеже стъпвам като костенурка — почти безшумно. Но стъпка по стъпка се приближавам към теб.

Ушикава обаче усещаше и друг натиск, откъм гърба — натиска на времето. Преследването на Аомаме бе равносилно на бягане и от времето, което него го гонеше. Длъжен бе да я открие бързо, да изясни кои са съучастниците й и да представи всичко това подредено на подносче пред хората от Сакигаке. Разполагаше с ограничено време. Не можеше да чака да открие нещо чак след три месеца, да речем. Доскоро те го възприемаха като много ценен човек: способен и отзивчив, юридически грамотен и умеещ да държи устата си затворена. И най-вече умеещ да работи самостоятелно. Но в крайна сметка той си е едно просто момче за всичко. Не е един от тях, не е член на семейството им. У него няма и капка религиозни чувства. И ако усетят, че се превръща в опасност за сектата им, ще го елиминират без никакви угризения.

* * *

В очакване на обаждането от Прилепа Ушикава отиде до библиотеката да попрочете за миналото и дейността на „Свидетелите“. Записа си някои неща и си преснима необходимите документи. Обичаше да, се рови из библиотеките, да усеща как трупа знания в ума си. От дете му правеше удоволствие.

След като приключи с библиотеката, се отби до апартамента на Аомаме в Джиюгаока, да се убеди повторно, че още е празен. Името й още си седеше на пощенската й кутия и май наистина нямаше нов обитател. Оттам мина през агента по недвижимите имоти, който отдаваше апартаментите в блока под наем.

— Научих, че в сградата има свободен апартамент каза Ушикава. — Интересува ме дали мога да го наема.

— Да, празен е, но нов наемател може да се нанесе едва в началото на февруари. Договорът със сегашния наемател изтича в края на януари. Дотогава възнамеряват да си плащат месечния наем. Изнесоха всичко и спряха тока и водата. Но договорът си остава в сила.

— Искате да кажете, че ще плащат наем за празен апартамент чак до края на януари?

— Точно така — съгласи се агентът. — Казаха, че ще платят целия дължим по договора наем, тъй като искат да запазят апартамента така, както е. И докато си плащат наема, нищо не мога да направя.

— Ама че странен свят — да хвърляш пари за някакъв си празен апартамент!

— Честно казано, и на мен ми направи впечатление, и за да ми е чиста работата, накарах собственика да ме придружи, за да му направим оглед. Да няма някоя мумия в гардероба или нещо от тоя сорт. Но нищо не намерихме. Най-старателно е почистено. Просто празен апартамент, нищо повече. Но нямам представа какви са реалните обстоятелства.

Очевидно Аомаме не живееше повече там. Но по някаква известна само на тях причина искаха да се води номинално за наемател, поради което плащаха четиримесечен наем за празен апартамент. Които и да бяха те, явно бяха крайно предпазливи, а и не страдаха от липса на пари.

* * *

Точно на десетия ден в ранния следобед Прилепа се обади в офиса на Ушикава в Коджимачи.

— Господин Ушикава — рече пресипналият глас. Както винаги, около него не се чуваше никакъв друг шум — пълна звукоизолация.

— На телефона.

— Удобно ли е да разговаряме в момента?

— Съвсем — каза Ушикава.

— Охраната при „Свидетелите“ е наистина много плътна. Но аз си го знаех. Все пак успях да измъкна необходимите ви сведения за Аомаме.

— Без самонасочващ се снаряд?

— Поне дотук.

— Радвам се.

— Господин Ушикава — каза онзи и се прокашля неколкократно. — Много извинявайте, но може ли да ви помоля да загасите цигарата си?

— Коя цигара? — попита Ушикава и погледна „Севън Старс“-а между пръстите си. Димът се къдреше бавно нагоре към тавана. — Вярно, в момента пуша, но вие как разбрахте?

— Очевидно, не като съм я подушил. Но само като ви слушам как дишате, и моето дишане се затруднява. Имам ужасни алергии, не знам дали ме разбирате.

— Разбирам. Но не бях забелязал. Моля да ме извините.

Мъжът се прокашля още няколко пъти.

— Не ви виня ни най-малко, господин Ушикава. Не съм и разчитал, че ще забележите.

Ушикава смачка цигарата в пепелника и я поля с малко чай от чашата си. После стана и разтвори широко прозореца.

— Изгасих цигарата и отворих прозореца да се проветри. Не че навън въздухът е кой знае колко чист.

— Съжалявам за безпокойството.

Тишината трая десетина секунди. Тотална, абсолютна тишина.

— Та казвахте, че сте успели да се сдобиете с информацията от „Свидетелите“.

— Да. Много неща. Семейството на Аомаме са предани дългогодишни членове, така че за тях има куп материали. Най-лесно, струва ми се, ще е да ви предам цялото досие, а пък вие да решите кое е важно и кое не.

Ушикава се съгласи. Точно на това се беше и надявал.

— В спортния клуб мина съвсем лесно. Отваряш вратата, свършваш си работата и затваряш след себе си. Но времето ми беше в известен смисъл ограничено, така че грабнах каквото можах. И оттам има куп материали. Ще ви пратя една папка с двата комплекта. Срещу съответното заплащане, както винаги.

Ушикава си записа числото, което Прилепа упомена. Беше с двадесетина процента по-високо от първоначалната му оценка. Но нямаше как да не приеме.

— Не ми се ще да използвам пощенските услуги този път, затова утре куриер ще го достави на работното ви място. Предайте му, ако обичате, парите. И както винаги, не очаквайте да получите разписка.

— Добре — отвърна Ушикава.

— Вече го споменах, но за всеки случай ще го повторя: сдобих се с цялата налична информация по указания от вас въпрос. Така че, дори да не ви задоволява, не поемам никаква отговорност. Направих всичко, което е технически възможно. Заплащането ви покрива вложеното от мен време и труда ми, а не резултатите. Така че, ако не намерите онова, което ви е нужно, моля ви да не си искате парите обратно. Държа да чуя, че приемате това условие.

— Приемам го — каза Ушикава.

— Онова, с което не успях да се сдобия, е снимка на госпожица Аомаме, въпреки всички усилия, които положих — рече Прилепа. — Някой е прибрал най-старателно всички нейни фотографии.

— Разбирам. Няма проблем — отвърна Ушикава.

— Тя може междувременно да е променила физиономията си — отбеляза Прилепа.

— Възможно е — съгласи се Ушикава.

Прилепа се изкашля още няколко пъти.

— Ами, дочуване тогава — рече и затвори.

Ушикава постави слушалката върху вилката, въздъхна и пъхна нова цигара между устните си. Щракна запалката и бавно изпусна дима по посока на телефона.

* * *

През следващия следобед офисът му бе посетен от млада жена. Надали имаше двайсет години.

Носеше къса бяла рокличка, която подчертаваше извивките на тялото й, бели обувки на висок ток и перлени обици. Месестата част на ушите й бе възголяма за дребното й личице. Надали превишаваше на ръст метър и петдесет. Косата й бе дълга и права, а очите — големи и блестящи. Изобщо имаше вид на стажант-феичка. Жената изгледа Ушикава право в очите и му пусна весела, интимна усмивка, сякаш виждаше пред себе си нещо ценно, което никога няма да забрави. Иззад устничките й огряха две стройни редици бели зъбки. А може това да й беше служебната усмивка. Все пак малцина бяха онези, които не потръпваха при първата си среща с Ушикава.

— Нося поръчаните от вас материали — обяви жената и извади от провисналата през рамото й платнена торба два големи дебели кафяви книжни плика. Като някаква шаманка, пренасяща древна каменна литография, протегна напред пликовете, после внимателно ги положи върху бюрото на Ушикава.

А той извади от чекмедже на бюрото си предварително приготвения плик за писма и й го връчи. Тя го отвори, извади пачката от банкноти по десет хиляди йени и ги преброи пред него. Броеше сръчно, с бързи, красиви слаби пръсти. Преброи сумата, върна парите в плика и го пусна в платнената си чанта. И удостои Ушикава с още по-широка и по-топла усмивка от предишната, сякаш нищо не можеше да я ощастливи така, както срещата й с него.

Ушикава се напъна да си представи каква би могла да е връзката между тази жена и Прилепа. Да пренася материалите и да получава таксата. Вероятно с това се изчерпва ролята й.

След като дребната жена си замина, Ушикава дълго седя загледан във вратата. Макар да бе затворила вратата след себе си, присъствието й все още се усещаше силно. И в замяна на оставената от себе си следа, изглежда, бе отнесла част от душата на Ушикава. Вече усещаше новата празнота в гърдите си. Това пък защо стана?, зачуди се той, тъй като му се стори крайно необичайно. И какво би могло да означава?

След десетина минути извади най-после материалите от пликовете, които бяха запечатани с по няколко слоя прозрачни лепенки. Наблъскани бяха с разпечатки, фотокопия, че и оригинални документи. Как го е постигнал Прилепа за толкова кратко време, на Ушикава главата му не раждаше, но трябваше да му се признае, че както винаги се беше справил страхотно. Но дори при наличието на тези купища документи Ушикава се почувства силно безпомощен. Колкото и да ровеше из тях, щеше ли да стигне някога донякъде? Нима бе похарчил едно малко състояние само за да се сдобие с купчина отпадъци? Безсилието му бе толкова дълбоко, че можеше да гледа колкото си иска в кладенеца, но пак нямаше да зърне дъното му. Всичко пред очите му се покри в унил здрач, като предизвестие за смърт. Вероятно се дължи на нещо, което онази жена остави зад себе си, мина му през ум. Или на нещо, което отнесе със себе си.

Все пак Ушикава успя да събере сили да проучва търпеливо материалите до вечерта. Записваше си всичко, което му се стореше важно, в една тетрадка, организирано по ред категории. Съсредоточаването успя да прогони обзелата го мистериозна апатия. Когато се стъмни и му се наложи да светне лампата върху бюрото, вече беше убеден, че нито една от йените му не е отишла напразно.

* * *

Започна с материалите от спортния клуб. Аомаме очевидно бе много добра инструкторка и се ползваше с популярност сред членуващите. Освен груповите занимания провеждала и индивидуални тренировки. От дневните й графици му ставаше ясно кога, къде и как се е занимавала с тези частни клиенти. Понякога ги тренирала индивидуално в клуба, друг път ходела по домовете им. В списъка на клиентите й личаха имената на виден представител на шоубизнеса и на политик. Вдовицата от къщата с върбите — Шидзуе Огата — беше най-възрастната й клиентка.

Връзката им се заформя преди четири години, скоро след като Аомаме постъпва на работа в клуба — тъкмо по същото време, когато двуетажният жилищен блок до къщата с върбите се превръща в приют за жертвите на домашно насилие. Може и да е било съвпадение, а може и да не е. Но така или иначе, ако се съдеше по документите, взаимоотношенията им се задълбочават с течение на времето.

Нищо чудно между Аомаме и вдовицата да е възникнала и някаква лична връзка. Интуицията на Ушикава силно му подсказваше тази възможност. Всичко започва като отношения между инструкторка в спортен клуб и клиентка, в определен момент естеството на връзката се променя. И Ушикава се зае да определи точно този момент: взе да преглежда хронологически отзад напред деловите описания, с които разполагаше. Очевидно се бе случило нещо, в резултат на което връзката им бе надраснала отношенията между обикновен инструктор и клиент. И се бе превърнала в тясно междуличностно взаимоотношение, независимо от разликата в годините и общественото им положение. Нищо чудно да се бе стигнало и до някакво тайно емоционално разбирателство помежду им. До онова тайно разбирателство, което един ден отвежда Аомаме до хотел „Окура“, където убива Вожда. Обонянието му го насочваше именно по тази следа.

Но къде е въпросната следа? И какво е било това тяхно тайно споразумение? Предположенията на Ушикава стигаха само дотук.

Изглежда, домашното насилие беше един от факторите. На пръв поглед то сякаш е критична тема за по-възрастната жена. Според архива на спортния клуб Шидзуе Огата се запознава с Аомаме покрай един курс по самоотбрана. Не са много жените, които на седемдесет и кусур години се записват в курс по самоотбрана. Нещо, свързано с насилието, ще да ги е събрало двете жени.

Нищо чудно и самата Аомаме да е била жертва на домашно насилие. Вожда също е имал прояви на домашно насилие. Да си представим, че са научили отнякъде и са решили да го накажат. Но това са само хипотези. И не съвпадат ни най-малко с образа на Вожда, който Ушикава си бе изградил. Всеки човек, независимо какъв е, носи нещо скрито дълбоко в себе си, а Вожда бе по-сложен характер от повечето хора. Да не забравяме все пак, че бе основният двигател зад голяма религиозна организация. Мъдър и интелигентен, притежавал е дълбочини, до които никой не е бил в състояние да проникне. Но дори да приемем, че е извършил определени актове на домашно насилие, толкова сериозни ли са били тези актове, че да подтикнат научилите за тях две жени да замислят най-внимателно как да го убият — едната, като се откаже от собствената си самоличност, а другата — като заложи на карта общественото си положение?

Едно можеше да се каже със стопроцентова сигурност: убийството на Вожда не е станало по нечий каприз. Напротив, било е резултат на нечия непреклонна воля, ясна и необременена мотивация и сложна система. Система, която е била ваяна най-старателно дълго време и с много пари.

Проблемът беше, че липсваха конкретни доказателства в подкрепа на заключенията му. Пред себе си Ушикава имаше само косвени улики, базирани на разни теории. Нещо, което „бръсначът на Окам“ много лесно можеше да изреже. На този етап нямаше какво да съобщи на Сакигаке. Макар да бе убеден, че е напипал нещо сериозно — нещо с определен мирис и текстура. Всички елементи сочеха в една и съща посока. Нещо, свързано с домашното насилие, е накарало вдовицата да нареди на Аомаме да убие Вожда, а после и да я скрие. Всички предоставени от Прилепа материали подкрепяха косвено това негово заключение.

* * *

Много повече време му трябваше, за да прерови всички материали, свързани със „Свидетелите“. Повечето от огромния брой документи се оказаха ненужни за целта му. Основно представляваха сведения за приноса на семейството на Аомаме към дейността на „Свидетелите“. От въпросните документи личеше, че семейството й са сериозни, набожни последователи. Прекарали са живота си предимно в пропагандиране на посланията на сектата. Родителите й в момента живеели в град Ичикава, в префектура Чиба. За тридесет и пет години сменили адреса си само два пъти — и двата пъти в рамките на Ичикава. Баща й Такаюки Аомаме (58 г.) работел в машиностроителна фирма, а майка й Ясуко (56 г.) не работела. Най-големият им син Кеи-ичи Аомаме (34 г.) завършил държавна гимназия в Ичикава, работил три години в някаква малка печатница в Токио, но напуснал и почнал работа в главното управление на „Свидетелите“ в Одавара. Там също бил в печатницата, където изработвали брошурите на сектата, и се бил издигнал до длъжност началник-смяна. Преди пет години се оженил за една от членуващите в сектата, с която имали две деца и живеели в апартамент в Одавара.

Досието на най-голямата им дъщеря — Масами Аомаме, приключваше към единадесетгодишната й възраст. Тогава напуснала сектата. А „Свидетелите“, изглежда, не се интересували изобщо от този, който изоставел вярата. За „Свидетелите“ напускането на Масами Аомаме на единадесет години било равносилно на смъртта й. Оттам нататък липсваха всякакви данни за живота й. Не се споменаваше дори дали е още жива, или не.

В такъв случай, мислеше си Ушикава, следва да се направи посещение до родителите или брат й. Може те пък да ми подскажат нещо. Ако съдеше по наличните документи, те надали щяха да се зарадват на въпросите му. Доколкото усещаше, семейството на Аомаме би трябвало да са тесногръди и в мисленето, и в битието си. Бяха от онези, които си мислеха, че колкото по-тесногръди стават, толкова повече се приближават до рая. Според такива хора всеки, напуснал вярата, дори да е роднина, е поел по лоша, светотатствена пътека. Нищо чудно и за роднина да не го броят повече.

Била ли е Аомаме жертва на домашно насилие в детството си?

Може да е била, но може и да не е. А и да е била, родителите й надали са го възприемали като насилие. Ушикава знаеше колко строги са „Свидетелите“ спрямо децата си. И че в много случаи прибягват до телесни наказания.

Възможно ли е обаче подобни изживявания от детството да оформят толкова дълбока рана, че да подтикнат вече порасналата жертва към убийство? Не можеше да се изключи напълно като възможност, но и Ушикава усещаше, че почва да стига до крайности в предположенията си. Но за сам човек не е никак лесно да извърши предумишлено убийство. Хем е опасно, хем емоционалната цена е много висока. А пък, ако те хванат, и наказанието е много сурово. Трябва да има някаква по-силна мотивация. Ушикава грабна наръча документи и препрочете най-внимателно подробностите за детството на Масами Аомаме до единадесетата и година. Тръгнала с майка си да пропагандира сектата веднага след като проходила. Ходели от врата на врата, раздавали листовки, разправяли на хората за страшния съд, който предстоял на края на света, и ги приканвали да се присъединят към сектата. Защото на присъединилите се им се гарантирало оцеляване, когато свършел светът. А след това идело хилядолетното царство. Хора от сектата десетки пъти бяха чукали на вратата на Ушикава. Обикновено посетителката беше жена на средна възраст с шапка на главата или слънчобран в ръка. Повечето носеха очила и му се блещеха през тях с очи като на умна риба. И често водеха със себе си дете. Ушикава си представяше как Аомаме се влачи подир майка си от врата на врата.

Аомаме не ходила на детска градина, преди да я запишат в местното общинско основно училище в Ичикава. В пети клас се отделила от „Свидетелите“ по неустановени причини. „Свидетелите“ просто нямаха обичая да регистрират всеки повод, по който някой член се отрича от вярата. Щом някой се е оставил да го грабне Сатаната — да си стои там. Членовете си имаха достатъчно работа да приказват за рая и как се стига дотам. Всеки със задачите си — и праведните, и дяволът: чистопробно духовно разделение на труда.

В мозъка на Ушикава някой чукаше упорито по някаква евтина разделителна стена от шперплат и викаше: „Господин Ушикава! Господин Ушикава!“. Ушикава затвори очи и се заслуша. Гласът бе слаб, но неотстъпващ. Изглежда, съм пропуснал нещо важно, рече си. Тук някъде из тези документи има конкретен съществен факт. Но аз не го виждам. И тропането ми подсказва да се съсредоточа.

И той пак заби нос в купчината документи. Не само четеше написаното, но и се стараеше да си въобрази конкретните сценки. Тригодишната Аомаме пъпли подир майка си от врата на врата да разпространяват евангелието. Повечето хора им затръшват вратата под носа. После тръгва в основното училище. И продължава да пропагандира вярата. И уикендите й са заети с вербуването на нови членове. Не й остава време да си поиграе с другите деца. Най-вероятно си няма нито едно другарче. В училищата обикновено тероризират или отбягват децата от „Свидетелите“ — това го бе чел в една книга. На единадесет години напуска сектата — акт, който е изисквал силна решителност. Понеже Аомаме е била възпитана във вярата; набивали са й я от рождение. И вярата се е била просмукала във всяка клетка на тялото й; отърсването от нея не е като да се преоблече в други дрехи. А това ще рече, че и семейството й я е изолирало напълно. Изключено било да приемат дъщеря, която се е отрекла от вярата. Така че отказът на Аомаме от вярата е бил равносилен на отказ и от семейството й.

Добре де, но какво й се е случило на единадесетгодишна възраст? Какво я е подтикнало към това й решение?

„Общинско основно училище — Ичикава“ — опита се да произнесе името на глас Ушикава. Там трябва да се е случило нещо. Категорично там е станало нещо… Пое дълбоко въздух и се сети: И друг път съм чувал името на това училище.

Да де, но къде? Ушикава нямаше нищо общо с префектура Чиба. Самият той бе родом от град Урава, в префектура Сайтама, и откакто бе отишъл да следва в Токио, през цялото време — с изключение на един кратък период в Чуоринкан, префектура Канагава — бе живял единствено в рамките на двадесетте и три токийски района. В Чиба бе ходил само веднъж — на плаж във Фуцу. Защо в такъв случай му звучеше познато името на някакво си основно училище в Ичикава?

Доста време му трябваше, за да напипа връзката. Докато мислеше съсредоточено, търкаше деформирания си череп. Ровеше се из мрачните ъгълчета на паметта си, все едно бъркаше с ръка в калта. Не бе минало много време, откакто бе чул за пръв път името — съвсем наскоро беше, всъщност… Префектура Чиба… град Ичикава… основно училище. И най-после успя да грабне крайчето на една много тънка нишчица:

Тенго Кавана, мина му през ум. Точно така! И Тенго Кавана е от град Ичикава! И доколкото си спомням, и той е ходил в общинско основно училище.

От рафта с досиетата взе папката на Тенго — материала, който бе събрал няколко месеца по-рано по искане на Сакигаке. Затърси страницата с данните за образованието му. И дебелият му показалец се спря върху Тенговото име. Така си и знаех: и Масами Аомаме, и Тенго Кавана са посещавали едно и също основно училище. И ако се съди по рождените им дати, вероятно са били в един и същи випуск. Остава да се проучи дали са били в една и съща паралелка. Но така или иначе, вероятността да са се познавали е голяма.

Пъхна една „Севън Старс“ в устата си и щракна запалката. Най-после нещата май се подреждаха. Почна да свързва точките една по една и макар да не можеше да предположи какво ще излезе на картинката, скоро щеше да види поне очертанията й.

Не ми ли чуваш вече стъпките, госпожице Аомаме? Съмнявам се, че ще ги чуеш, защото стъпвам много тихо. И стъпка по стъпка се приближавам към теб. Може да съм тъпа, смотана костенурка, но несъмнено напредвам. И скоро ще видя гърба на заека. Обещавам ти.

Ушикава се облегна на стола, вдигна глава към тавана и бавно изпусна дима от устата си.

Осма глава

(Аомаме): Вашата врата хич не е лоша

През следващите две седмици никой не посети апартамента на Аомаме, с изключение на двамата безшумни мъже, които я зареждаха във вторниците. Представилият се за инкасатор от Ен Ейч Кей беше обещал пак да я навести. И имаше чувството, че онзи ще упорства. Но никой не бе чукал оттогава на вратата й. Може пък да си е сменил маршрута.

Дните й течаха привидно тихо и спокойно. Нищо не се случваше, никой не идваше, телефонът не звънеше. За по-сигурно Тамару й се обаждаше съвсем рядко. Пердетата й бяха вечно спуснати и гледаше да не вдигна никакъв шум, за да не привлича внимание. Когато се стъмнеше, запалваше само най-необходимите й лампи.

Като се стараеше да е максимално безшумна, тренираше усилено, всеки ден забърсваше пода и посвещаваше много време на готвенето. Поръча си касети с уроци по испански и повтаряше на глас изреченията. Ако човек не приказва дълго време, мускулите около устата му се отпускат. Така че гледаше да упражнява устата си колкото се може повече, а уроците по чужд език бяха много полезни в това отношение. Освен дето отдавна си мечтаеше да отиде в Южна Америка. Ако имаше избор, би предпочела да живее в някоя малка, мирна южноамериканска страна от рода на Коста Рика. Да си наеме някоя малка крайморска виличка и по цял ден да плува и да чете. При по-внимателно харчене парите, които бе успяла да натика в чантата си, би трябвало да й стигнат за десетина години. Надали щяха да хукнат да я гонят чак из Коста Рика.

Докато се упражняваше да разговаря на испански, Аомаме си въобразяваше какъв тих, спокоен живот ще води на костариканския бряг. Дали пък не може и Тенго да е част от тамошния й живот? Затвори очи и си представи как двамата се пекат на някой карибски плаж. Тя бе по скромни черни бикини и държеше Тенго за ръка. В картината обаче липсваше усещането за реалност, каквато би я трогнала. Беше си най-обикновена снимка от туристическа брошура.

Когато останеше съвсем без работа, чистеше пистолета. Според инструкцията разглобяваше „Хеклер & Кох“-а на части, почистваше всяка поотделно с плат и четка, смазваше я, а накрая сглобяваше оръжието. Проверяваше дали действа безотказно. Вече бе овладяла цялата операция и пистолетът се бе превърнал в част от тялото й.

Лягаше си в десет, прочиташе някоя и друга страница от книгата и заспиваше. Открай време нямаше проблеми със заспиването. От четенето й се приспиваше. Гасеше нощната лампа, полагаше глава на възглавницата и затваряше очи. И с много малко изключения, когато пак ги отвореше, вече бе утро.

И поначало не сънуваше много. Дори да й се случеше, докато се събудеше, обикновено бе забравила почти всичко от съня. Понякога само дребни късчета от сънуваното полепваха по стените на съзнанието й, но така и не успяваше да ги привърже към някакъв смислен сюжет. Оставаха й само дребни, случайни образи. Спеше дълбоко и малкото й сънища се появяваха отнякъде много издълбоко. Като рибите, които обитават океанското дъно, и повечето й сънища не успяваха да изплуват на повърхността. А и когато успееха, разликата във водното налягане ги деформираше. Но откакто се нанесе в тази тайна квартира, започна да сънува всяка нощ. При това ясни, реалистични сънища. Понякога се събуждаше посред нощ и не можеше да разбере дали се намира в действителността, или в света на съня. Не помнеше преди да е имала подобни изживявания. Поглеждаше дигиталния будилник до леглото си. Цифрите показваха: 1:15, 2:37, 4:07. Затваряше очи и се мъчеше пак да заспи, но не й се удаваше. Двата различни свята се сблъскваха безшумно в нея, бореха се за съзнанието й и се получаваше нещо като речно устие, в което нахлува едновременно и морска, и сладка вода. Нищо не мога да направя по въпроса, мислеше си. Та аз дори не знам със сигурност дали този свят с двете луни на небето е реалната действителност, или не е. Защо тогава толкова се чудя, че когато сънувам в един такъв свят, ми е трудно да различа съня от реалността? А и да не забравяме, че със собствените си ръце вече съм убила неколцина мъже. Че ме гонят фанатици, които не се канят да се откажат, и това ми налага да се крия. Как няма да съм напрегната и да се боя? Та нали все още чувствам в ръцете си усещането, че съм убивала! Нищо чудно цял живот вече да не мога да спя спокойно. И това да е отговорността, с която ще съм обременена, цената, която ще трябва да платя.

* * *

Сънищата, които й се присънваха — поне онези, които помнеше, — попадаха в три отделни категории.

Първата бе сънища с гръмотевици. Намира се в тъмна стая и се гърми непрестанно. Но няма светкавици, точно както през онази нощ, когато бе убила Вожда. В стаята има нещо. Аомаме лежи гола върху леглото, а нещо се навърта бавно, умишлено около нея. Мокетът е плътен, а въздухът тежък и застоял. Стъклата на прозорците подрънкват от гръмотевиците. Страх я е. Не знае какво е онова нещо в стаята. Дали е човек. Или е животно. Или нито едно от двете. Но най-сетне нещото излиза от стаята. Но не през вратата, нито през прозореца. Така или иначе, присъствието му постепенно изчезва напълно. И тя остава сама в стаята.

Намира опипом нощната лампа и я светва. Става, все още гола, и се оглежда. В стената срещу леглото й има дупка. Достатъчно голяма, че да успее да се промъкне човек през нея. Но дупката не е на едно определено място. А променя формата си и се мести. Тресе се, движи се, уголемява се и се смалява — сякаш е жива. Нещото се е измъкнало през тази дупка. Вперва поглед в нея. Струва й се, че дупката е свързана с нещо друго, но в нея е толкова тъмно, че нищо не се вижда. Толкова плътен е мракът, че има чувството, че може да го изрежеш и да го държиш в ръка. Хем е любопитна, хем я е страх. Сърцето й бие силно и отмерва някакъв студен, далечен ритъм. И тук сънят свършва.

* * *

Вторият сън се развива до мантинелата на градската високоскоростна магистрала. Пак е чисто гола. Около нея има задръстване. Хората от колите най-безсрамно оглеждат голото й тяло. Повечето са мъже, макар че се срещат и жени. Зяпат не съвсем едрите й гърди, срамните й косми и странния начин, по който растат; сякаш правят оценка на тялото й. Някои се мръщят, други са се усмихнали кисело, трети се прозяват. Четвърти пък я разглеждат с безизразни лица. Ще й се да се покрие — поне по гърдите и чатала, ако е възможно. Де да имаше някое парченце плат или поне лист от вестник. Но не вижда около себе си нищо, което да й свърши работа. А и по някаква (напълно неизвестна за нея) причина не може да движи ръцете си. От време на време някой повей на вятъра я погалва възбуждащо по зърната, при което и срамните й косми настръхват.

На всичко отгоре — само това й липсва — има чувството, че й идва мензисът. Гърбът й е безчувствен и тежък, коремът й пари. Какво ще направи, ако изведнъж вземе да кърви пред очите на всичките тези хора?

Точно в този момент шофьорската врата на един сребрист мерцедес купе се отваря и оттам излиза страхотно стилна дама на средна възраст, с ярки обувки на висок ток, тъмни очила и сребърни обици. Жената е стройна, горе-долу с ръста на Аомаме. Провира се между спрелите коли, а когато стига до Аомаме, съблича палтото си и я замята с него. Мантото, с цвят на яйчена черупка, стига до коленете й. И е леко като перце. Семпло е, но си личи, че е скъпо. И й е по мярка, сякаш е шито по поръчка за нея. Жената го закопчава чак догоре.

— Не знам кога ще мога да ви го върна. Боя се, че мога да го лекьосам с кръв — казва Аомаме.

А жената, без да каже и дума, само завърта глава, после се провира между колите и се връща в мерцедеса си. Откъм страната на шофьора изглежда така, сякаш вдига ръка, за да махне леко на Аомаме, но може и да й се привижда. Увита в лекото, меко пролетно манто, Аомаме усеща, че е защитена. Тялото й вече не е изложено на показ. И в този миг, сякаш едва го е дочакала, струйката кръв започва да се стича по бедрото й. Гореща, гъста, тежка кръв. Но след като поглежда, осъзнава, че изобщо не е кръв. А е безцветна течност.

* * *

Третият сън се поддаваше по-трудно на описание. Беше разпокъсан, несвързан сън, без конкретен мизансцен. Налагаше се единствено чувството, че се движи. Аомаме се движи непрестанно във времето и пространството. Без значение кога и къде се случва всичко. И само движението е от значение. Всичко е променливо, а тази променливост поражда конкретен смисъл. Но щом му се отдаде, Аомаме усеща как тялото й става прозрачно. През дланите си може да гледа. Може да вижда костите си, органите си и утробата си. Ако продължава така, скоро току-виж престанала да съществува. А като стане съвсем прозрачна, какво ще стане по-нататък? Нямаше отговор на този въпрос.

* * *

В два следобед телефонът иззвъня и задрямалата на дивана Аомаме рипна.

— Наред ли е всичко? — попита Тамару.

— Да — отвърна Аомаме.

— Какво стана с оня инкасатор от Ен Ейч Кей?

— Не се е мяркал повече. Може и само да ме е плашел, че ще се върне.

— Възможно е. Но ние бяхме уредили абонаментната такса за Ен Ейч Кей да се плаща автоматично по банков път и на вратата да има редовен стикер. Видим за всеки инкасатор. Обадихме се в Ен Ейч Кей и те потвърдиха плащането. Вероятно е станала някаква чиновническа грешка.

— Само се надявам да не ми цъфне пак.

— Длъжни сме да не насочваме излишно внимание към теб. А и никак не обичам да стават грешки.

— Че то целият свят е пълен с грешки.

— Светът може да прави каквото си иска, но аз си имам своя си система — рече Тамару. — Ако стане нещо, което те притеснява, дори и най-малката дреболия да е, незабавно се свържи с мен.

— Нещо ново по Сакигаке?

— Пълно затишие. Допускам, че става нещо подмолно, но отвън не можем да го доловим.

— Доколкото разбрах, имаш свой човек в организацията.

— Получихме някои сведения, но те се отнасят до разни подробности, а не описват общата картина. По всичко изглежда обаче, че затягат контрола върху сектата. Врътнали са кранчето.

— Но твърдо продължават да ме преследват.

— Смъртта на Вожда явно е оставила голяма празнота в организацията. Все още не са решили кой ще го наследи и каква политика ще следва Сакигаке. Но по отношение на теб и твоето издирване цари пълно и непоколебимо единодушие. Това са засега фактите, до които сме се добрали.

— Не са особено обнадеждаващи, а?

— Ами, при фактите най-важното е колко тежат и колко са точни. Надеждата е на второ място.

— Но пък, ако ме хванат и истината излезе наяве, и за вас ще е проблем.

— Нали тъкмо затова искаме да те преместим при първа възможност другаде, където да не могат да те достигнат.

— Знам. Но все пак ми се ще да поизчакате още малко.

— Тя каза, че ще те изчакаме до края на годината. Така че аз, естествено, точно това ще направя.

— Много съм ти благодарна.

— Не на мен трябва да благодариш.

— Както и да е — каза Аомаме. — Искам да включа още нещо в списъка за следващото зареждане. Но ми е трудно да го кажа на мъж.

— Смятай, че съм каменна стена — рече Тамару. — Да не говорим, че съм и виден гей.

— Трябва ми домашен тест за бременност.

Мълчание. Най-после Тамару проговори:

— Смяташ, че имаш нужда от такъв тест.

И понеже не беше въпрос, Аомаме не намери за необходимо да му отговори.

— Мислиш, че си бременна ли? — попита Тамару.

— Не, не е в това причината.

Тамару превъртя бързо изказването й в ума си. Ако пазеше тишина, Аомаме можеше в действителност да чуе как се въртят зъбните колелца.

— Не смяташ, че си бременна. Но ти трябва тест за бременност.

— Точно така.

— Звучи ми като някаква гатанка.

— Мога само да ти кажа, че имам нужда от такъв тест. От най-обикновените, дето ги продават по аптеките. А заедно с него и справочник за женското тяло и менструацията.

Тамару пак млъкна — плътно, съсредоточено мълчание.

— Май ще е най-добре по-късно пак да ти се обадя — рече. — Нали нямаш нищо против?

— Нямам, разбира се.

Той произведе с гърлото си слаб звук. И затвори телефона.

* * *

Телефонът иззвъня повторно след петнадесет минути. Аомаме отдавна не бе чувала гласа на вдовицата. Изпита чувството, че отново е в оранжерията. Онова влажно, топло пространство, в което пърхат пеперуди и времето протича бавно.

— Оправяш ли се сама?

— Гледам да се придържам към определен режим — отвърна Аомаме. И по настояване на вдовицата й описа накратко графика си за упражнения и хранене.

— Сигурно много те мъчи това, че не можеш да излизаш. Но ти си волево момиче, така че не се притеснявам. Уверена съм, че ще издържиш. Много ми се ще колкото се може по-бързо да те махнем оттам и да те откараме на по-безопасно място, но щом настояваш да останеш още, ще се постарая да изпълня желанието ти.

— Много съм ви благодарна.

— Напротив, благодарната трябва да съм аз. Ти извърши нещо чудесно за нас. — Последва кратка пауза, после вдовицата продължи: — Доколкото разбирам, поискала си тест за бременност.

— Мензисът ми закъснява вече трета седмица.

— Иначе редовно ли ти идва?

— Най-редовно, откакто навърших десет години. На всеки двадесет и девет дни, почти без грешка. Като растенето и стареенето на Луната. Нито един не съм пропуснала.

— В момента се намираш в необичайна ситуация. А това нарушава и емоционалното ти равновесие, и физическия ти ритъм. Така че е възможно мензисът ти да спре или да се наруши ритъмът му.

— Допускам тази възможност, макар досега да не ми се е случвало.

— Според Тамару ти смяташ, че няма начин да си бременна.

— За последен път правих секс с мъж в средата на юни. Оттогава — абсолютно нищо.

— И въпреки това допускаш, че може и да си бременна. Има ли други признаци? Освен закъснението на мензиса ти?

— Просто имам такова чувство.

— Чувство ли?

— Вътрешно чувство.

— Чувството, че си заченала?

— Нали си спомняте, че веднъж разговаряхме за яйцеклетки? Вечерта, когато ходихме при Цубаса. Как жената носела у себе си определен брой яйцеклетки.

— Спомням си. Че средностатистическата жена носи у себе си около четиристотин яйцеклетки. И всеки месец се освобождава от една от тях.

— Та в този смисъл имам ясното усещане, че една от яйцеклетките ми е била оплодена. Само че не знам дали усещане е най-точната дума.

Вдовицата се замисли:

— Родила съм две деца, така че имам според мен доста добра представа за какво усещане говориш. Но ти твърдиш, че си забременяла, без да си правила секс с мъж. Точно това ми е трудно да възприема.

— Знам. И на мен ми е трудно.

— Извинявай за прямия въпрос, но възможно ли е да си правила секс с някого, докато си била в безсъзнание?

— Изключено. Умът ми винаги е бистър.

Вдовицата затърси най-подходящите думи:

— Винаги съм те смятала за изключително спокойна, логична личност.

— И винаги съм се старала да съм такава — отвърна Аомаме.

— Но въпреки това смяташ, че си бременна, без да си правила секс.

— Смятам, че подобна възможност съществува. По-точно казано — отвърна Аомаме. — Може, разбира се, да е безсмислено дори да си го мисли човек.

— Разбирам те — каза вдовицата. — Дай да изчакаме да видим какво ще стане. Теста за бременност ще получиш още утре, по същото време и по същия начин като останалите доставки. И за всеки случай ще пратим няколко различни теста.

— Много ще съм ви благодарна.

— И ако се окаже, че наистина си бременна, къде смяташ, че може да е станало?

— Според мен е станало през онази нощ, когато ходих в хотел „Окура“. По време на бурята.

Вдовицата въздъхна:

— Искаш да кажеш, че си в състояние да посочиш точно деня?

— Просто пресметнах, че точно през онази нощ съм била най-фертилна.

— А това ще рече, че вече си във втория месец.

— Точно така.

— Сутрин лошо ли ти е? Защото точно сега трябва да ти е най-трудно.

— Изобщо не ми се повдига. Макар да не знам защо.

Вдовицата пак почна да търси най-подходящите думи:

— Ако тестът покаже, че си бременна, как мислиш, че ще реагираш?

— Предполагам, че първо ще се помъча да изчисля кой е биологическият баща на детето. За мен това е изключително важно.

— Но казваш, че нямаш и най-малката представа.

— За момента нищо не знам.

— Разбирам — каза спокойно вдовицата. — Но каквото и да стане, можеш да разчиташ на подкрепата ми. Ще направя всичко по силите си да те опазя. Държа да го запомниш.

— Съжалявам, че точно сега ви създавам такива проблеми — рече Аомаме.

— Изобщо не е проблем — отвърна вдовицата. — Това е най-важното нещо в живота на една жена. Да изчакаме резултатите от теста, пък после ще решим какво ще правим по-нататък. Почивай си засега.

И тихо затвори телефона.

* * *

Някой зачука по вратата. Аомаме правеше йога упражнения в спалнята. Спря и се ослуша. Тропането беше силно, настойчиво. Много познат звук.

Извади пистолета от чекмеджето и вдигна предпазителя. Издърпа затвора да вкара патрон в цевта. Пъхна оръжието отзад под ластика на долнището и се премести безшумно в хола. Стисна с две ръце бухалката за софтбол и впери поглед във вратата.

— Госпожице Такаи — долетя плътният дрезгав глас. — Вътре ли сте, госпожице Такаи? Ен Ейч Кей е пак тук. Дошъл съм за абонаментната ви такса.

Дръжката на бухалката бе обвита с найлонова лепенка, да не се хлъзга.

— С риск да се повторя, госпожице Такаи, ще ви кажа, че знам, че сте си у дома. Така че престанете с тая глупава игра на жмичка. Вие сте вътре и чувате гласа ми.

Мъжът повтаряше почти дума по дума онова, което бе казал предишния път. Като на запис.

— Казах ви, че ще се върна, но вие явно сте го приели за празна закана. И държа да знаете, че винаги изпълнявам обещанията си. И ако има такса за събиране, гарантирам ви, че ще я събера. У дома сте си, госпожице Такаи, и ме чувате. И си мислите: „Ако проявя достатъчно търпение, инкасаторът ще се откаже и ще си отиде“.

Онзи продължи да блъска по вратата още известно време. Двадесет — двадесет и пет пъти. Що за ръце има тоя човек?, взе да се чуди Аомаме. И защо не използва звънеца?

— Знам, че и друго си мислите — провикна се инкасаторът, сякаш бе прочел мислите й. — Мислите си: „Какви ли ръце има този човек? Не го ли болят от толкова блъскане по вратата?“. И още нещо ви минава през ума: „Защо изобщо чука по вратата? Защо не звъни със звънеца?“.

Аомаме направи гримаса.

А инкасаторът продължаваше:

— Не, аз няма да звъня на звънеца. Ако звъня, ще чувате само звънец, нищо друго. Който и да го натиска, звънецът винаги си звъни по един и същ безобиден начин. Виж, чукането е друга работа — проява на личността. Всеки удар с част от тялото е придружен от определена емоция от плът и кръв. Разбира се, че ме заболява ръката. Да не си мислите, че съм Супермен? Но това е положението. Това ми е работата. А всяка работа, колкото и възвишена или нисша да е, заслужава уважение. Не сте ли съгласна с мен, госпожице Такаи?

И ударите му пак заваляха по вратата. Двадесет и седем на брой, всичките мощни удари, разредени с кратки паузи. Ръцете на Аомаме около бухалката се изпотиха.

— Всеки, които приема телевизионен сигнал от Ен Ейч Кей, е длъжен да плаща таксата, госпожице Такаи. Такъв е законът. Без всякакви заобикалки. Длъжни сме да се съобразяваме с правилата. Така че, я вземете да си платите доброволно таксата. Не блъскам за удоволствие по вратата ви, а съм уверен, че и вие желаете тази неприятна история да приключи колкото се може по-бързо. Сигурно си мислите: „Защо трябва да изживявам всичко това?“. Така че, предлагам да си платите безропотно. След което ще можете да се завърнете към своя спокоен живот.

Гласът на мъжа отекваше мощно по коридора. Тоя тип е влюбен в гласа си, рече си Аомаме. Изпитва удоволствие да обижда хората, да им се подиграва и да се гаври с тях. Буквално усещаше перверзното щастие на оня.

— Ама и вие сте една упорита дама, госпожице Такаи. Направо съм впечатлен. Правите се на мида на океанското дъно. Пълно мълчание. Но аз знам, че сте си у дома. Там сте и явно ме гледате през вратата. И от напрежение се потите под мишниците. Познах ли?

Още тринадесет удара. После спря. А Аомаме осъзна, че наистина се е изпотила под мишниците.

— Добре. Толкова за днес. Но скоро пак ще се върна. Почвам да се влюбвам във вратата ви. На този свят има всякакви врати, а вашата хич не е лоша. Заслужава си човек да я блъска. Ако карам така, ще настане момент, в който няма да живея спокойно, ако не се отбия да я тресна няколко пъти. Довиждане, госпожице Такаи. Пак ще дойда.

Настъпи тишина. Инкасаторът явно си беше отишъл, но тя пак не чу стъпките му. Ами ако само се преструва, че си е отишъл, а всъщност чака до вратата? Аомаме стисна още по-здраво бухалката и изчака две-три минути.

— Още съм тук — обяви внезапно инкасаторът. — Ха! А вие си мислехте, че съм се махнал, а? Но не съм! Излъгах ви. За което ви моля да ме извините, госпожице Такаи. Но такъв си ми е характерът.

Чу го да кашля. Умишлено стържеща кашлица.

— От години я върша тая работа. И с времето съм се научил да си представям хората от другата страна на вратата. Честно ви казвам. Нямате си представа колко много народ се крие зад вратите си и гледа да не си плаща таксата на Ен Ейч Кей. От десетилетия си имам вземане-даване с такива хора. Слушайте, госпожице Такаи!

И блъсна три пъти по вратата по-силно от всеки друг път.

— Слушайте, госпожице Такаи… Много умело се криете, като зарита в пясъка камбала на морското дъно. Викат му мимикрия. Но няма да ни избягате. Все някой ден ще дойде някой и ще отвори тази врата. Обещавам ви. Гарантирам ви го, в качеството ми на ветеран инкасатор от Ен Ейч Кей. Колкото и умело да се маскирате, в крайна сметка мимикрията си е чиста проба измама. Която нищо не решава. Така е, госпожице Такаи. След малко си тръгвам. Този път наистина, уверявам ви. Но скоро пак ще дойда. Почука ли се на вратата ви, ще знаете, че съм аз. Довиждане, значи, госпожице Такаи. Грижете се за себе си!

И този път Аомаме не чу никакви стъпки. Изчака пет минути, после отиде до вратата и внимателно се ослуша. Погледна и през шпионката. Отвън нямаше никой. Май този път инкасаторът наистина си бе отишъл.

Аомаме подпря металната бухалка до кухненския плот. Извади патрона от цевта, сложи предпазителя, уви оръжието в дебел клин и го върна обратно в чекмеджето. Легна на дивана и затвори очи. Гласът на онзи мъж продължаваше да кънти в ушите й.

Но няма да ни избягате. Все някой ден ще дойде някой и ще отвори тази врата.

Този поне не беше от Сакигаке. Техният подход ще е по-тих, по-заобиколен. Няма да крещят по коридора на блока, да я обвиняват в какво ли не и да я поставят нащрек. Стилът им беше по-друг. Аомаме си представи Нула номер и Конската опашка. Такива като тях се промъкват зад гърба ти, без да ги усетиш. И в един миг осъзнаваш, че са зад теб.

Аомаме завъртя глава и задиша безшумно.

Може пък наистина да беше инкасатор от Ен Ейч Кей.

Но в такъв случай защо не бе забелязал стикера за платената абонаментна такса? Аомаме лично се бе уверила, че действително е залепен върху рамката на вратата. Или пък беше някой луд? Но приказките му бяха прекалено реалистични. Човекът действително сякаш усеща присъствието ми от другата страна на вратата, помисли си. Сякаш е подушил тайната ми или е станал част от нея. Но не притежаваше силата да отвори вратата и да влезе. Вратата се отваряше само отвътре. А аз нямам никакво намерение да я отварям.

Не, рече си, не бива да говоря така. Току-виж някой ден съм я отворила. Ако на детската площадка се появи Тенго, хич няма да му мисля, ами ще я отворя и ще хукна навън. Без значение какво може да ме очаква.

* * *

Аомаме се тръшна на балконския стол и загледа през процепите над пластмасата към детската площадка. Двойка гимназисти седяха на пейката под зелковата и обсъждаха нещо със сериозни изражения. Две млади майки държаха под око децата си, все още малки за детска градина, които си играеха в пясъчника. Макар да си бъбреха непрестанно, очите им не се отлепяха от тях. Типичен следобед в парка.

Аомаме остана задълго загледана във върха на пързалката.

По едно време положи длан върху корема си, затвори очи и се вслуша да чуе гласа. В нея действително имаше някакъв нов живот. Някакво малко, живо нещо. Убедена бе.

Доота, прошепна.

Мадза, отвърна й нещото.

Девета глава

(Тенго): Докато не са препречили изхода

След скарата в ресторантчето четиримата се бяха преместили на друго място, където пяха караоке и опукаха цяла бутилка уиски. Приятната и леко възшумна компания се раздели малко преди десет. След като излязоха от бара, Тенго изпрати госпожица Адачи до дома й. Другите две жени решиха да хванат автобуса от спирката на гарата и съвсем спокойно оставиха нещата да се развиват от само себе си. Тенго и младата сестра вървяха четвърт час един до друг по пустите улици.

— Тенго-кун, Тенго-кун, Тенго-кун — пропя тя. — Ех, че хубаво име. Тенго-кун. Че и лесно се произнася.

Госпожица Адачи бе изпила доста, но тъй като бузите й поначало си бяха румени, не можеше по лицето й да се познае доколко всъщност е пияна. Нито заваляше думите, нито крачката си. Нямаше вид на пияна. Макар че на хората различно им личи.

— На мен пък винаги ми се е струвало необичайно — рече Тенго.

— Изобщо не е. Тенго-кун. Хем е звучно, хем лесно се помни. Прекрасно име.

— Което пък ме навежда на мисълта, че изобщо не знам малкото ти име. Всички ти викат Ку.

— Това ми е прякорът. Истинското ми име е Куми. Едно такова никакво име…

— Куми Адачи — каза на висок глас Тенго. — Никак не е лошо. Компактно и семпло.

— Благодаря — рече Куми Адачи. — Но така, както го произнасяш, ми звучи като „хонда сивик“.

— Надявах се да го възприемеш като комплимент.

— Знам. Пък съм и много икономична — отвърна тя й хвана Тенго за ръка. — Нали не възразяваш? Така е по-приятно да се върви, по-свободно някак си.

— Нищо против — отвърна Тенго. Така, както го бе хванала за ръката, Куми Адачи му напомняше за Аомаме и класната стая в основното училище. Сега бе по-различно някак си, но имаше и нещо сходно.

— Май се понапих — каза Куми.

— Сериозно?

— Ъхъ.

Тенго пак огледа лицето на младата сестра:

— Нямаш вид на пияна.

— Външно не ми личи. Такава съм си. Но иначе съм абсолютно скапана.

— Ама и ти яко жулеше.

— Знам, отдавна не ми се случвало да изпия толкова много.

— Нужно е човек да излиза от време на време — рече Тенго, цитирайки госпожа Тамура.

— Разбира се — закима енергично Куми. — Човек задължително трябва да излиза. Да хапне, да пийне, да си попее, да си поприказва празни приказки. Но се питам: на теб такива моменти случват ли ти се? Да си разтовариш душата, да си проясниш мозъка? Та ти си вечно спокоен и самоовладян, Тенго-кун.

Тенго се замисли. Беше ли правил нещо напоследък, за да се разтовари? Не се сещаше. А щом не се сещаше, значи не го бе и правил. Нищо чудно напълно да бе лишен от цялата тази концепция за разтоварване на системата.

— Май не — призна си Тенго.

— Всеки човек е различен.

— Да. Разни хора — разни гледища и чувства.

— И разни начини на напиване — разкикоти се сестрата. — Но трябва да го правиш Тенго-кун. Много е полезно.

— Може и да си права.

Продължиха смълчани, хванати за ръка. Тенго се чувстваше неловко от начина, по който бе почнала да говори. Когато бе в сестринската си униформа, Куми беше неизменно учтива. Сега обаче, в ежедневни дрехи, бе по-свободна в приказките си, вероятно донякъде и заради алкохола. Този свободен начин на изразяване му напомняше за някого. Някой, който се бе изразявал по същия начин. И то някой, с когото се бе запознал наскоро.

— Тенго-кун, ти опитвал ли си някога хашиш?

— Хашиш ли?

— Канабис.

Тенго пое нощния въздух, после го издиша.

— Не. Никога.

— А не искаш ли да опиташ? Хайде да го опитаме заедно. Имам мъничко у дома.

— Ти имаш хашиш?

— Външността лъже понякога.

— Вярно — рече мъгляво Тенго. Здрава млада сестра в крайморско градче на полуостров Босо, пък държи в апартамента си хашиш. И го кани да пушат заедно. — Откъде си го взела?

— Една приятелка от гимназията ми го подари миналия месец за рождения ми ден. Донесла го беше от Индия. — И Куми залюля ръцете им — своята и неговата — в широка арка.

— Добре, че не са я спипали. Глобата за контрабанден внос на хашиш е доста солена. А и полицията не си поплюва, а използва специално обучени кучета по летищата.

— Тя не е човек, който се смущава от такива подробности. Както и да е, минала е през митничарите. Така че сега ти предлагам да опиташ. Искаш ли? Висококачествена стока, яка. Попрочетох някои неща. Оказва се, че хашишът изобщо не е опасен от медицинска гледна точка. Не че не можеш да свикнеш с него, но бил много по-безопасен от тютюна, алкохола и кокаина. Властите твърдят, че човек се пристрастявал, но това са глупости. Ами то тогава излиза, че пачинкото[14] е още по-опасно. На другия ден нищо ти няма, така че може би няма да е лошо да опиташ и да поизпуснеш натрупалото се у теб напрежение.

— Ти опитвала ли си?

— Разбира се. Много е гот.

— Гот — повтори Тенго.

— Като опиташ, ще разбереш какво имам предвид — изкикоти се Куми. — Ама чакай да ти кажа! Когато кралица Виктория имала спазми по време на мензис, облекчавала болката, като пушела марихуана. Самите дворцови лекари й я предписвали.

— Будалкаш ме!

— Честно ти казвам. Четох го в една книга.

Коя по-точно, щеше да попита Тенго, но се отказа. Много сложно щеше да стане. Пък и не му се задълбаваше в подробностите, свързани с менструалните спазми на кралица Виктория.

— И ти на колко стана на рождения си ден миналия месец? — попита Тенго колкото да смени темата.

— Двайсет и три. Съвсем зряла възраст.

— Ами да — рече Тенго.

Самият той беше навършил тридесетте, но още не се чувстваше зрял човек. Усещаше единствено, че е прекарал тридесет години на този свят.

— Сестра ми ще преспи при гаджето си, така че апартаментът е на мое разположение. Заповядай горе, не се стеснявай. Утре ми е свободен ден. Няма закъде да бързам.

Тенго затърси думи да й отговори. Младата сестричка му беше симпатична. А май и той на нея. Но тя го канеше у дома си. Вдигна глава, обаче небето бе покрито от плътни сиви облаци, така че луните не се виждаха.

— Миналия път, когато пушихме с приятелката ми — заразправя Куми, — на мен ми беше за пръв път. И имах чувството, че тялото ми се рее из въздуха. Не много нависоко — само на пет-шест сантиметра. И знаеш ли какво? Оказа се страшно приятна височина. Идеална за носене по въздуха.

— А и няма да те заболи много, ако паднеш.

— Абсолютно точна височина, за да се чувстваш в безопасност. Имаш усещането, че нещо те пази. Че все едно си увит във въздушна какавида. И си представям, че аз съм доота във въздушната какавида, а навън успявам едва-едва да съзра своята мадза.

— Доота? — учуди се Тенго. Гласът му изведнъж стана необичайно твърд. — Мадза?

Младата сестра си тананикаше нещо и люлееше хванатите им ръце, докато крачеха по безлюдната улица. Беше много по-ниска от Тенго, но това, изглежда, никак не я притесняваше. От време на време минаваше по някоя кола.

— Мадза и доота. Пише ги във „Въздушната какавида“. Знаеш ли я?

— Знам я.

— А чел ли си я?

Тенго кимна безмълвно.

— Идеално. Това опростява нещата. Обожавам я тая книжка. Купих си я през лятото и вече три пъти съм я чела — нещо, което много рядко ми се случва. Та когато за пръв път пуших хашиш, имах чувството, че самата аз се намирам в някаква въздушна какавида. Че съм обвита в нещо и чакам да се родя. Докато мадзата ми бди над мен.

— Ти успя да видиш мадзата си? — учуди се Тенго.

— Да. От въздушната какавида можеше малко да се види какво става навън. Макар от вън на вътре да не се вижда нищо. Такава й е конструкцията. Но не успях да разгледам лицето й. Прекалено мъгляво очертание имаше. Сигурна съм обаче, че беше мадзата ми. Усещах съвсем ясно: онова, което виждам, е моята мадза.

— Което ще рече, че въздушната какавида е един вид утроба.

— И така може да се каже. Но от прекараното в утробата време нямам никакви спомени, така че не мога да правя сравнения — рече Куми Адачи и се закикоти.

* * *

Сградата се оказа един от онези евтини двуетажни блокове, каквито се срещат по предградията на провинциалните градове. Хем имаше вид на сравнително нов, хем вече се разкапваше. Външната стълба скърцаше, вратите висяха накриво от пантите. При всяко минаване на камион прозорците дрънчаха. Стените бяха толкова тънки, че ако някои почнеше да свири на бас китара в апартамента си, цялата сграда щеше да се превърне в една голяма акустична кутия.

На Тенго идеята да пуши хашиш не му се струваше чак толкова примамлива. Вярно, притежаваше здрав мозък, но пък живееше в свят с две луни. За какво му беше още повече да го разкривява този свят? Нито изпитваше някакво сексуално влечение към Куми Адачи. Не че двадесет и три годишната медицинска сестра не му бе симпатична. Но симпатията и сексуалното влечение са две различни неща. Поне в очите на Тенго. И ако не му беше заговорила за мадза и доота, сигурно щеше да измисли някакво извинение, за да не се качи у тях. Щеше да си хване автобуса или, ако нямаше автобус, щеше да я помоли да му поръча такси, което да го откара до пансиона. Все пак се намираше в „котешкия град“. Най-добре бе да не посещава опасни места. Но сега, след като Куми бе споменала думите мадза и доота, нямаше начин Тенго да откаже поканата й. Може пък покрай нея да проумее защо му се беше явила Аомаме във въздушната какавида в болничната стая.

Апартаментчето бе типично за две живеещи заедно сестри на по двадесет и нещо: две малки спални и комбинирана кухня-столова, свързана с малка всекидневна. Мебелите бяха сбирщина, без никакъв обединяващ ги стил. Над покритата с гетинакс маса висеше, съвсем не на място, кичозна лампа с многоцветен стъклен абажур — евтина имитация на стил „Тифани“. Ако дръпнеше перденцето на дребни цветчета, човек щеше да види навън зеленчукова градина, а зад нея — гъста мрачна гора от разнородни дървета. Гледката бе хубава, незапречвана от нищо, но и далеч не беше вдъхновяваща.

Куми покани Тенго да седне на яркочервеното канапенце за двама във всекидневната срещу телевизора. Извади кен с бира „Сапоро“ от хладилника и го постави пред него заедно с една чаша.

— Аз отивам да се преоблека в нещо по-удобно и веднага се връщам. Чакай тук.

Но тя дълго не се върна. Откъм вратата на отсрещната страна на тясното коридорче от време на време долитаха шумове от заяждащи чекмеджета и изтървавани вещи.

При всяко тупване на нещо на пода Тенго не можеше да се спре да не погледне натам. Може пък наистина да бе по-пияна, отколкото й личеше. През тънките стени на апартамента се чуваше и някакъв телевизор. Не можеше да разбере говора, но по изблиците на смях от публиката на всеки десетина-петнадесет секунди личеше, че е някакво комедийно шоу.

Тенго вече съжаляваше, че не отклони поканата й. Но в същото време някъде в дъното на мозъка си усещаше, че идването му тук е било неизбежно.

Канапенцето за двама бе евтино, от допира с тапицерията го засърбяваше кожата. Мъчеше го и нещо, свързано с формата му: както и да седнеше, не му беше удобно. И това само засилваше чувството му, че няма работа там. Тенго отпи от бирата и взе дистанционното от масата. Разглежда го дълго, както се разглежда някаква необичайна вещ, после натисна бутона On. Прехвърли няколко канала, докато накрая се спря на документален филм по Ен Ейч Кей за австралийските железници. Просто защото предаването беше по-тихо от останалите: на фона на изпълнение на обой говорителката описваше задушевно елегантните спални вагони, които пресичали Австралия.

Тенго седеше на неудобното канапенце, следеше без капка ентусиазъм образите върху екрана, но „Въздушната какавида“ не му излизаше от ума. А пък Куми Адачи изобщо си нямаше представа, че той всъщност я е написал. Не че имаше някакво значение. По-важното бе, че без да знае почти нищо за въздушната какавида, Тенго я бе описал с такава точност. Какво всъщност бе въздушната какавида? И какво означаваха думите мадза и доота? Нямаше понятие, докато пишеше „Въздушната какавида“, нямаше представа дори и сега. Но пък на Куми книгата толкова й бе харесала, че я бе чела три пъти. Как бе възможно такова нещо?

Куми се върна точно когато по телевизията описваха менюто във вагон-ресторанта. Тръсна се на канапенцето до Тенго. Толкова бе тясно, че раменете им се допираха. Преоблякла се беше в свръхголяма тениска с дълъг ръкав и избелял памучен панталон. Отпред на тениската имаше голямо усмихнато лице. За последно Тенго беше виждал такова усмихнато лице в края на 70-те години, когато „Гранд Фънк Рейлроуд“ дънеха от всички джукбоксове. Тениската обаче нямаше толкова стар вид. Нима някой все още произвежда тениски с усмихнати лица?

Куми извади втори кен с бира от хладилника, отвори го шумно, напълни чашата си и гаврътна една трета от съдържанието. Присви очи като доволно коте и посочи телевизионния екран, където влакът следваше една безкрайна права линия между червени зъбери.

— Къде е това?

— Австралия — отвърна Тенго.

— Австралия ли? — взе да рови Куми Адачи из дълбоките дебри на паметта си. — Онази Австралия в южното полушарие ли?

— Точно тя. С кенгурата.

— Един мой приятел беше ходил в Австралия — каза Куми и се почеса до окото. — Тъкмо по време на любовния сезон на кенгурата. Заварил един град, пълен със сношаващи се кенгура — по парковете, по улиците, навсякъде.

Тенго имаше чувството, че от него се чака да каже нещо, но не му идваше наум какво. Затова взе дистанционното и угаси телевизора. И стаята изведнъж притихна. И телевизорът от съседната стая беше замлъкнал. От време на време по пътя минаваше по някоя кола, но иначе нощта бе съвсем тиха. Макар че, ако се заслушаше човек, щеше да чуе един далечен, приглушен звук — постоянен и ритмичен. Тенго нямаше представа какво може да е. Звукът спираше за известно време, после пак започваше.

— Бухал — поясни сестрата. — Живее в близката гора. И нощно време буха.

— Бухал — повтори смътно Тенго.

Куми положи глава на рамото му и го хвана за ръка. Косата й го загъделичка по врата. Канапенцето продължаваше да е неудобно. И бухалът все още бухаше многозначително в гората. Бухането му сякаш насърчаваше Тенго, но същевременно и го предупреждаваше. Или пък беше предупреждение, съдържащо и нотка насърчение. Изобщо — крайно двусмислен звук.

— Я ми кажи честно: не ти ли се струвам прекалено дръзка?

Тенго не й отговори. Вместо това я попита:

— Нямаш ли си гадже?

— Ама че озадачаващ въпрос! — рече тя с вид на наистина озадачена. — Повечето умни младежи веднага след гимназията хукват към Токио. Тук няма нито един свестен колеж, нито свестни работни места. Така че не им остава избор.

— Но ти си стоиш.

— Ами да. Малките заплати изобщо не отговарят на труда, който влагаме. Но ми харесва тукашният живот. Проблемът обаче е човек да си намери гадже. Нямам нищо против да си завъдя някое, но шансовете не са кой знае колко големи.

Според стрелките на стенния часовник наближаваше единадесет. Ако не стигнеше до пансиона преди единадесет, нямаше да може да влезе. Обаче нещо го задържаше върху тясното канапенце. Тялото му отказваше да го слуша. Вероятно се дължеше на формата на канапенцето. Или беше по-пиян, отколкото си мислеше. Слушаше с празен мозък бухането на бухала, усещаше гъделичкането от косата на Куми по врата си и гледаше фалшивата лампа „Тифани“.

* * *

Куми Адачи си подсвиркваше весело, докато приготвяше хашиша. Изряза с ножче за бръснене тънки стружки от черната топка, пусна ги в малка плоска лула и със сериозно изражение драсна клечка кибрит. Непознат за Тенго сладникав аромат изпълни стаята. Куми опъна първа. Пое дима дълбоко, задържа го дълго в дробовете си, после бавно го изпусна. И с жест покани и Тенго да стори като нея. Тенго пое лулата и последва примера й. Помъчи се да задържи дима в дробовете си колкото се можеше по-дълго, преди бавно да го издиша.

Подаваха си лулата напред-назад, без да кажат нито дума. Съседът пак пусна телевизора и пак чуваха комедийното шоу. Само че силата на звука бе малко по-голяма отпреди. Веселият смях на публиката избухваше мощно и спираше единствено по време на рекламите.

Редуваха се така да опъват лулата в продължение на около пет минути, но ефектът беше нулев. Светът около Тенго си оставаше същият — и като цветове, и като форми, и като миризми. Бухалът си бухаше в гората, косата на Куми Адачи си го гъделичкаше по врата. Канапенцето не преставаше да е неудобно. Отмерващата секундите стрелка на стенния часовник не променяше скоростта си и телевизионната публика избухваше в смях при всяка смешка. Смях, какъвто, колкото и да се смееш, никога не ти носи радост.

— Нищо не чувствам — каза Тенго. — Може би не ми действа.

— Не се притеснявай — чукна го двукратно леко по коляното Куми. — Изчакай още малко.

Оказа се права. Най-сетне усети ефекта. Нещо щракна като скрит ключ и мозъкът му като да се залюля насам-натам, заплиска се мудно като оризова каша в купичка. Мозъкът ми вибрира, мина му през ум. За пръв път му се случваше да възприема мозъка си като нещо отделно от самия него, да усеща физически вискозитета му. Плътното бухане на бухала мина през ушите му, смеси се с кашата в главата и се разтвори в нея.

— Бухалът ми влезе — отбеляза Тенго.

Птицата се бе превърнала в част от съзнанието му — жизненоважна част, която не подлежеше на отделяне.

— Бухалът е божеството, пазител на горите — каза Куми. — Всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

Но къде и как можеше да намери той тази мъдрост? Та той, бухалът, беше и навсякъде, и никъде.

— Не мога да измисля какъв въпрос да му задам — рече Тенго.

— Няма нужда да задаваш въпроси — хвана ръката му Куми Адачи. — Достатъчно е да отидеш в гората. Така е много по-просто.

Той пак взе да чува смеха от комедията у съседите. И аплодисментите. Вероятно извън кадър някой асистент-режисьор вдига пред публиката надписи „Смях“ и „Ръкопляскане“. Тенго затвори очи и се замисли за гората. За това как отива в нея. Дълбоко в тъмния лес, където е царството на човечетата. Но и бухалът е още там. Бухалът, който всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

Изведнъж всички звуци изчезнаха, сякаш някой се бе прокраднал зад гърба му и тайно бе пъхнал запушалки в ушите му. Някой затвори някакъв капак, а друг другаде отвори друг капак. Вход и изход си размениха местата. И Тенго се озова в класната стая в основното училище.

Прозорецът бе широко отворен и от училищния двор долитаха детски гласове. Вятърът духаше сякаш ей така, за всеки случай, и люлееше белите завеси. До него стоеше Аомаме и стискаше ръката му. Същата сцена, както винаги — и все пак имаше нещо ново. За разлика от друг път виждаше всичко с кристална яснота, едва ли не с болезнена яснота — свежо и на фокус чак до самата тъкан. Отличаваше всяка подробност във формите и очертанията на околните предмети. И ако протегнеше ръка, щеше в действителност да ги пипне. И миризмите на ранния зимен следобед го удариха с все сила, сякаш някой бе отдръпнал неочаквано онова, което през всичките тези години ги е покривало. Реални миризми. Нормалната миризма за сезона: на изтривалки за черна дъска, на подов лак, на сухи листа, изгарящи в пещта за отпадъци в единия ъгъл на училищния двор — и всичките те се бяха смесили неотделимо. Щом ги вдишаше, усещаше как се разпространяват надълбоко и нашироко в ума му. И как структурата на тялото му се сглобява наново. И как биенето на сърцето му вече не е просто биене на сърце.

За известно време имаше възможността да бутне навътре вратата на времето. Старата светлина се смесваше с новата и двете се сливаха в едно. Старият въздух се смесваше с новия и двата се сливаха в едно. Ето, това е светлината, това е въздухът, мина му през ум. Вече всичко му беше ясно. Почти всичко. Защо досега не се беше сещал за тази миризма? А е толкова просто. Такъв недвусмислен свят, а пък аз не го проумявах.

— Исках да те видя — каза Тенго на Аомаме.

Гласът му бе далечен и колеблив. Но със сигурност бе неговият глас.

— И аз исках да те видя — рече момичето.

Гласът й приличаше на този на Куми Адачи. Невъзможно му бе да съзре границата между действителността и въображението. Щом се напънеше, купичката се разлюляваше и мозъкът му почваше да се плиска из нея.

Тенго проговори:

— Отдавна трябваше да започна да те търся. Но не можех.

— И сега не е късно. Все още можеш да ме откриеш — отвърна момичето.

— Кажи ми как да те намеря?

Никакъв отговор. Отговорът не можеше да се изрази с думи.

— Но знам, че мога да те намеря — рече Тенго.

Момичето каза:

— Защото аз успях да те намеря.

— Ти си ме намерила?

— Намерѝ ме — каза момичето. — Докато не е станало късно.

Бялата завеса се залюля леко и безшумно, като душа на мъртвец, пропуснала момента за заминаване. Това бе последното, което Тенго видя.

* * *

Дойде на себе си, легнал върху тясно легло. Лампите бяха угасени и само процеждащата се през пролуките в завесите улична светлина внасяше някаква видимост в стаята. Той беше по тениска и боксерки.

Куми беше само по тениската с усмихнатото лице. Под нея беше гола. Меките й гърди си почиваха върху ръката му. Бухалът в Тенговата глава продължаваше да буха. И гората се бе застояла у него — той все още бе вкопчен в нощната гора.

Но дори легнал така до младата сестра, не изпитваше никакво желание. А това май важеше и за Куми. Тя го обви с ръцете си и се закикоти. Кое му беше смешното? Тенго нямаше никаква представа. Да не би някой някъде да е вдигнал надпис „Смях“?

И колко ли е часът? Надигна глава, но не успя да мерне нито един часовник. Куми внезапно спря да се кикоти и обви с ръце шията му.

— Преродила съм се — каза, а горещият й дъх погали ухото му.

— Преродила си се — рече Тенго.

— Понеже навремето умрях.

— Умряла си — повтори Тенго.

— През една нощ, когато валеше студен дъжд.

— И защо умря?

— За да се преродя такава, каквато съм.

— За да се преродиш — повтори Тенго.

— Малко или повече — зашепна тя съвсем тихичко. — В какви ли не форми.

Тенго се замисли върху това й изказване. Какво ли ще рече да се преродиш малко или повече, в какви ли не форми? Мозъкът му тежеше, бъкащ със зародишите на живот като някое праисторическо море. Не че щяха да го отведат докъдето и да било.

— Добре, откъде поначало произхождат въздушните какавиди?

— Въпросът ти е неправилно формулиран — засмя се тихичко Куми.

Метна тялото си отгоре му и той усети срамните й косми върху бедрото си. Гъсто, обилно окосмяване. Като че срамните й косми бяха част от мисловния й процес.

— Какво е необходимо, за да се прероди човек? — попита я.

— При прераждането — каза сестричката така, сякаш му разкриваше някаква тайна — най-големият проблем идва оттам, че хората се прераждат не заради себе си. Могат да се преродят единствено заради някого другиго.

— В което е смисълът на израза ти малко или повече, в какви ли не форми.

— В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода.

— В утрото ще трябва да си тръгна оттук — повтори Тенго думите на сестрата.

А тя пак отърка срамните си косми о бедрото му, сякаш оставяше след себе си някакъв сигнал.

— Въздушните какавиди отникъде не идват. И колкото и да ги чакаш, няма да дойдат.

— Откъде си сигурна?

— Понеже веднъж умрях. Смъртта е много болезнено нещо — много по-болезнено, отколкото можеш да си представиш, Тенго-кун. Оставаш абсолютно сам. Невероятно е колко абсолютно сам може да се почувства човек. Не е лошо да запомниш това. Но не забравяй и друго: не можеш да се преродиш, ако не си умрял веднъж.

— Не можеш да се преродиш, ако не си умрял веднъж — потвърди Тенго.

— Но хората се изправят пред смъртта, докато са още живи.

— Хората се изправят пред смъртта, докато са още живи — повтори Тенго, без да е съвсем сигурен в смисъла на казаното. Бялата завеса още се полюляваше на вятъра. Въздухът в класната стая миришеше на съчетание от изтривалки за черна дъска и дезинфектант. Миризмата на изгарящи листа. Някой репетираше на флажолет. Момичето стискаше здраво ръката му. Усети сладка болка в долната половина на тялото си, но нямаше ерекция. Тя щеше да се появи впоследствие. Думата „впоследствие“ му обещаваше цяла вечност. Вечността бе един-единствен дълъг прът, който стигаше до безкрая. Купичката пак се наклони и мозъкът му се измести на една страна.

* * *

Когато се събуди, на Тенго му потрябва известно време, за да се сети къде е и да си припомни събитията от изминалата нощ. През процепа в цветните пердета нахлуваше силна слънчева светлина, а навън се носеше птичи писък. От неудобната поза върху тясното легло се беше схванал. Не можеше да повярва, че е прекарал цялата нощ в тази поза. Куми спеше дълбоко до него, забила нос във възглавницата. Косата й бе полепнала по лицето й като покрита с роса буйна лятна трева. Куми Адачи, рече си Тенго. Току-що навършила двадесет и три години медицинска сестра. Часовникът му се бе изхлузил на пода. Стрелките му сочеха седем и двадесет. Седем и двадесет сутринта.

Тенго се измъкна тихичко от леглото, да не събуди Куми. Погледна навън през процепа на пердетата. И видя поле със зелки. Зелките клечаха флегматично в редици върху тъмната почва. А отвъд зелките започваше гората. Тенго си спомни бухането на бухала. В действителност бе чул бухането му предната нощ. Мъдростта на нощта. А Тенго и сестрата пушеха хашиш и го слушаха. Все още усещаше твърдите й срамни косми върху бедрото си.

Тенго влезе в кухнята, загреба с две шепи вода от чешмата и почна да пие. Пи, пи, но все не му стигаше — толкова бе прежаднял. Иначе всичко друго си беше както преди. Нито глава го болеше, нито тялото му го мъчеше. Мозъкът му бе бистър. И все пак имаше чувството, че нещата в тялото му протичат прекалено добре. Сякаш някой бе прочистил с професионално умение тръбопроводите му. Отиде по тениска и боксерки до тоалетната и продължително се изпика. В чуждото огледало и лицето му му изглеждаше чуждо. По главата му стърчаха кичури и имаше нужда да се обръсне.

Върна се в спалнята и събра дрехите си, захвърлена върху пода и омесили се с онези на Куми. Нямаше никакъв спомен кога и как се е съблякъл. Изрови и двата си чорапа навлече си дънките и закопча ризата си. И без да иска, настъпи някакъв голям евтин пръстен. Вдигна го и го сложи върху нощното шкафче. Облече и пуловера с поло яката и взе якето си. Провери дали портфейлът и ключовете му са си в джоба. Младата сестра спеше дълбоко, с придърпано до под ушите одеяло. Дишаше тихо. Дали да я буди? Макар да не бяха правили нищо — в това бе почти убеден, — все пак бяха прекарали нощта заедно в едно легло. Нямаше да е възпитано да си тръгне, без да се сбогуват. Но пък спеше дълбоко, а и беше споменала, че й е почивен ден. Пък и да я събудеше, какво се предполагаше да правят?

Откри кубче с листчета и химикалка до телефона. Благодаря ти за снощи, написа. Много приятно изкарахме. Връщам се в пансиона си. Тенго. И написа часа. Остави бележката на нощното шкафче, а отгоре я затисна с намерения пръстен. После си обу старите маратонки и излезе.

Повървя малко по пътя, докато стигна до автобусна спирка. След пет минути пристигна автобус, който ходеше до гарата. Пълен бе с шумни гимназисти и гимназистки, с които стигна до крайната спирка. Хората от пансиона ни най-малко не обърнаха внимание на появата му небръснат в осем сутринта. Явно бяха свикнали с подобни явявания. И без дума да кажат, се захванаха да му приготвят закуската.

Докато ядеше горещата закуска и си пиеше чая, Тенго направи преглед на събитията от изминалата нощ. Трите медицински сестри го поканиха да отиде с тях на якинику. После ходиха в бар, където пяха караоке. Оттам отидоха в апартамента на Куми Адачи, където пушиха индийски хашиш, докато навън бухаше бухал. После доби чувството, че мозъкът му се е превърнал в гореща гъста каша. И изведнъж се озова в класната стая в основното училище посред зима, усети аромата на въздуха и разговаря с Аомаме. После с Куми в леглото си приказваха за смъртта и прераждането. Задаваха се погрешни въпроси и се получаваха двусмислени отговори. Бухалът в гората си бухаше, публиката от телевизионното шоу си се смееше.

Спомените му бяха разпокъсани и категорично съществуваха определени празноти. Но онези части, които помнеше, му се явяваха с поразителна яснота. В състояние бе да повтори всяка разменена помежду им дума. Помнеше и последното, което му каза Куми — комбинация от съвет и предупреждение.

В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода. Вероятно сега беше най-подходящият момент да си тръгне. Беше си взел отпуск и беше дошъл в този град с надеждата да види пак спящата във въздушната какавида десетгодишна Аомаме. И прекара близо две седмици в четене всеки ден на глас на баща си. Но въздушната какавида така и не се появи. И тъкмо когато се канеше да се откаже, Куми Адачи му поднесе съвсем ново видение, специално за него. И той пак успя да види Аомаме като момиче и да разговаря с нея. Намерѝ ме, каза му Аомаме. Докато не е станало късно. Възможно е всъщност Куми да му го беше казала. Тенго не бе сигурен. Но пък и нямаше значение. Куми умряла веднъж и се преродила. Не заради себе си, а заради някого другиго. Засега поне Тенго реши да вярва в чутото. Много бе важно да й вярва. Поне така му се струваше.

Това бе котешкият град. И в него имаше нещо специфично, което не можеше да се намери другаде. Затова и бе дошъл чак дотук с влака. Но и всичко, което бе открил на това място, съдържаше и свойствен риск. И ако можеше да вярва на намеците на Куми, този риск можеше да се окаже фатален. Чувствам, палци ме сърбят — значи, злото е на път!

Време му беше да се връща в Токио. Докато не са препречили изхода, докато влакът все още спира на тази гара. Но преди това трябваше да се отбие пак до санаториума, за да се сбогува с баща си. Имаше още неща, които трябваше да си изясни.

Десета глава

(Ушикава): Трупане на солидни улики

Ушикава замина за Ичикава. Екскурзията му изглеждаше длъжка, но Ичикава се оказа на другия бряг на реката, в префектура Чиба, недалече от центъра на Токио. Взе такси от гарата и даде на шофьора адреса на основното училище. Стигна там след един, когато обедната почивка бе свършила и бяха почнали следобедните занятия. От кабинета по музика се чуваше пеенето на хор, а по физическо играеха на футбол на двора. Децата крещяха, докато тичаха подир топката.

Спомените на Ушикава от основното му училище не бяха никак приятни. В спортовете никакъв го нямаше, особено когато ставаше дума за игри с топка. Беше нисък, тичаше бавно, имаше астигматизъм и беше зле с координацията. Часовете по физическо му бяха един кошмар. Но по останалите предмети беше отличник. Умен си беше, пък и прилежен в учението. (Което му позволи да вземе трудния изпит за приемане в адвокатската колегия още на двадесет и пет годишна възраст.) Но никой не го обичаше, нито го уважаваха. Една от причините вероятно бе липсата му на спортни умения. На всичко отгоре и лицето му не беше като у хората: още от малък си беше с това едро грозно лице и с деформирана глава. Плътните му устни висяха надолу, сякаш всеки момент ще почнат да му текат лиги (което все пак не му се случваше). Гъстите му къдрици стърчаха на всички посоки. С тази външност беше изключено някой да го хареса.

Докато беше в основното училище, почти с никого не приказваше. Знаеше, че при нужда може да е красноречив, но тъй като си нямаше близки приятели, така и не му се яви възможност да демонстрира красноречието си пред други. Затова постоянно си мълчеше. Но пък държеше ушите си отворени и се вслушваше във всичко казано от останалите, понеже си беше поставил за цел да научава от всекиго по нещо. Този му навик се превърна в полезен инструмент, с чиято помощ откри няколко важни реалии, включително и следната: повечето хора на света не мислят с мозъците си. А онези, които не мислят, са същите, които не слушат какво говорят другите.

Но така или иначе времето в основното училище не беше страница от живота, за която да си спомня с удоволствие. Така че самата мисъл за предстоящо посещение в основно училище му действаше потискащо. Колкото и отдалечени една от друга да бяха префектурите Сайтама и Чиба, основните училища из цяла Япония силно си приличаха. И не само си приличаха, но и действаха по едни и същи принципи. И въпреки всичко Ушикава държеше да отиде лично в това училище в Ичикава, независимо от разстоянието. Не можеше да повери другиму такова важно нещо. Обади се предварително в училищната канцелария и си бе насрочил среща за един и половина.

* * *

Заместник-директорката беше дребна жена на около четиридесет и пет — слаба, привлекателна и облечена с вкус. Заместник-директорка ли? Ушикава се озадачи. Такава длъжност не му беше позната. Но пък и доста години бяха минали, откакто бе излязъл от основното училище. Доста неща ще да са се променили оттогава. Жената, изглежда, се бе срещала през годините с какви ли не хора, та и окото и не мигна при вида на изключителните черти на Ушикава. Или просто беше прекалено възпитана. Въведе Ушикава в една спретната приемна и го покани да седне. Седна на стола насреща му и му пусна широка усмивка, като да предвкусваше приятния разговор, който им предстоеше.

Напомни на Ушикава за едно момиченце, което му беше съученичка — хубавичка, добра ученичка, любезна и с чувство за отговорност. Беше добре възпитана и умееше да свири на пиано. Беше сред любимките на учителката. Ушикава прекарваше голяма част от времето си в час да я гледа — най-вече гърба й. Но нито веднъж не я заговори.

— Доколкото разбирам, интересувате се от бивш наш ученик? — попита заместник-директорката.

— Извинете. Трябваше по-рано да ви се представя — рече Ушикава и й подаде визитката си. Същата онази, която бе дал и на Тенго, с титлата „редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата «Нова Япония»“. И разправи на жената същата измислена история, която бе разказал и на Тенго. Завършилият тукашното училище Тенго Кавана бил станал писател и бил включен в краткия списък на кандидатите за субсидия от фондацията. Поради което Ушикава правел обичайната рутинна проверка на миналото му.

— Но това е чудесно! — грейна заместник-директорката. — Огромна чест е за нашето училище и ще направим всичко възможно да ви помогнем.

— Надявах се на среща и разговор с учителката, която е преподавала на господин Кавана — каза Ушикава.

— Ще трябва да проверя коя е. Оттогава са изминали двадесет години. Може и да се е пенсионирала.

— Ще ви бъда благодарен. И, ако е възможно, ще ми се да проверя и още нещо.

— А по-точно?

— Ако не се лъжа, във випуска на господин Кавана е учила и една госпожица Масами Аомаме. Ще може ли да проверите дали е била в една и съща паралелка с него?

Заместник-директорката се поколеба:

— Въпросната госпожица Аомаме имали някаква връзка с евентуалната субсидия за господин Кавана?

— Не, за друго става дума. В една от творбите на господин Кавана има героиня, чийто прототип май в известна степен е лице от рода на госпожица Аомаме, така че искам лично аз да си изясня някои въпроси. Нищо особено. Най-обикновена формалност.

— Разбирам — каза заместник-директорката, но ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха. — Надявам се все пак да сте наясно, че в определени случаи сме възпрепятствани да даваме сведения, които засягат личния живот на лицето. Като успех и семейна среда например.

— Естествено, че съм наясно. Единственото, което ни интересува, е дали наистина е била в една и съща паралелка с господин Кавана. И ако се окаже, че е била, много ще съм ви благодарен да получа от вас името и информацията за контакт с учителката, която по онова време е преподавала на класа.

— Разбирам. Не би трябвало да представлява проблем. Госпожица Аомаме, казахте.

— Точно така. Изписва се с йероглифите, означаващи „зелен“ и „грах“. Необичайно име.

Ушикава написа с писалка името Масами Аомаме върху лист от тефтерчето си, откъсна го и го подаде на заместник-директорката. Тя го огледа за няколко секунди, после го пъхна в едно от деленията на папката върху бюрото й.

— Ще изчакате ли няколко минути да направя справка в архива? Ще помоля завеждащата да ви фотокопира нещата, които можем да оповестим публично.

— Съжалявам, че ви безпокоя във време, когато сте толкова заета — рече Ушикава.

На излизане заместник-директорката изшумоля весело с разкроената си пола. Имаше красива стойка и грациозна походка. Че и хубава прическа. Очевидно старееше елегантно. Ушикава се намести на стола и се зачете в книжката, която си носеше за убиване на времето.

* * *

Заместник-директорката се върна след петнадесет минути, притиснала към гърдите си кафяв плик.

— Оказва се, че господин Кавана е бил доста изявен ученик. Винаги е бил отличник, а и много добър спортист. Особено добре се е представял по математика и още от основното училище се е справял със задачи на гимназиално ниво. Спечелил конкурс по математика и бил обявен от вестника за дете чудо.

— Невероятно! — рече Ушикава.

— Интересно е, че след като е бил дете чудо по математика, сега се изявява в литературната сфера.

— Големият талант е като богат подземен водоносен слой, който избива на много места. В момента той едновременно преподава математика и пише романи.

— Разбирам — каза заместник-директорката и вдигна веждите си под един очарователен ъгъл. — Но за разлика от Тенго, за Масами Аомаме няма почти нищо. В пети клас се е прехвърлила в друго училище. Нейни роднини я взели със себе си в токийския район Адачи и са я записали в тамошно училище. С Тенго са били съученици в четвърти и пети клас.

Както и подозирах, помисли си Ушикава. Между двамата е съществувала някаква връзка.

— По онова време им е преподавала госпожица Ота — Тоши Ота. Сега е преподавателка в държавно основно училище в град Нарашино.

— Предполагам, че ако им се обадя, ще успея да се свържа с нея. Как мислите?

— Ние вече се обадихме — подсмихна се заместник-директорката. — Обяснихме ситуацията и тя каза, че с най-голямо удоволствие би се срещнала с вас.

— Безкрайно съм ви благодарен — рече Ушикава. Не само хубавелка, но и ефективна администраторка, отчете.

Заместник-директорката написа на гърба на визитката си името на учителката и телефонния номер на основното училище в Цуданума[15] и я подаде на Ушикава. Той я скъта в портфейла си.

— Доколкото разбирам, госпожица Аомаме е получила определено религиозно възпитание — продължи Ушикава. — И това донякъде ни притеснява.

Заместник-директорката се смръщи и около ъгълчетата на очите й се оформиха ситни бръчици — фините очарователни, интелигентни бръчици, характерни само за онези жени на средна възраст, които старателно са се обучавали да ги придобият.

— Съжалявам, но това не е тема, която можем да обсъждаме тук — каза.

— Навлизаме в личния живот, нали? — попита Ушикава.

— Точно така. Особено когато става дума за религия.

— Но ако се срещна с госпожица Ота, нея бих могъл да я питам, не мислите ли?

Заместник-директорката отмести нежната си челюст леко наляво и се усмихна многозначително:

— Ако госпожица Ота желае да говори в качеството си на частно лице, това нас не ни засяга.

Ушикава стана и учтиво й благодари. При което тя му подаде кафявия плик:

— Това са материалите, които ни е разрешено да фотокопираме във връзка с господин Кавана. Има и много малко отнасящи се до госпожица Аомаме. Надявам се да са ви от полза.

— Убеден съм в това. И съм ви безкрайно благодарен за всичко. Изключително любезна сте.

— Нали ще ни уведомите за решението си по отношение на субсидията? Голяма чест ще е за нашето училище.

— Уверен съм, че решението ще е благоприятно — рече Ушикава. — Няколко пъти съм разговарял с него и мога да кажа, че е талантлив млад мъж с обещаващо бъдеще.

* * *

Ушикава се отби в едно ресторантче до гара Ичикава, хапна лек обяд и прегледа материалите в плика: извлечения от присъствения дневник и за Тенго, и за Аомаме. Списък на получаваните от Тенго грамоти за учебни и спортни успехи. Оказваше се, че наистина е бил изключителен ученик. Надали и за миг си е помислял, че училището е един кошмар. Имаше и копие от материала във вестника за спечеления от него математически конкурс. Статийката беше стара и снимката бе доста размазана, но очевидно беше на Тенго като малък.

След като се наобядва, Ушикава позвъни в основното училище в Цуданума, свърза се с госпожица Ота и се договориха да се срещнат в училището в четири. След четири ще съм свободна да разговаряме, каза тя.

Ох, знам, че това ми е работата, ама две основни училища в един ден май ми идват възмножко, рече си Ушикава. Самата мисъл му стигаше, за да изпадне в депресия. Но пък си струваше, поне дотук. Направил бе огромна крачка напред: вече имаше доказателство, че Тенго и Аомаме са били съученици в продължение на две години.

Тенго е помогнал на Ерико Фукада да преработи „Въздушната какавида“ в една прилична повест и да я направи бестселър. А Аомаме е убила тайно бащата на Ерико — Тамоцу Фукада, в един от апартаментите на хотел „Окура“. От което излиза, че са споделяли посвоему една обща цел: да атакуват религиозната организация Сакигаке. Повечето хора биха заключили, че вероятно са действали заедно.

Но все пак рано е още да съобщава това на ония двамата от Сакигаке. Ушикава не обичаше да разкрива сведенията си на парче. Предпочиташе да събере колкото се може повече информация, да провери всички налични факти и едва тогава, сдобил се със сериозни доказателства, със замах да оповести разкритията си. Този театрален жест му бе останал от адвокатската му практика. Тогава възприемаше едно прекалено скромно поведение, с което подвеждаше отсрещната страна да свали гарда. И тъкмо когато нещата отиваха към своя край, обявяваше необоримите си доказателства и побеждаваше с явно превъзходство.

Докато пътуваше с влака към Цуданума, Ушикава прехвърли наум няколко хипотези. Възможно бе Тенго и Аомаме да са били влюбени. Е, не още от десетгодишна възраст, разбира се, но не беше трудно да си представи човек как по някое време след основното училище са се срещнали и са се залюбили. И по някаква — все още неизвестна — причина са решили да обединят усилия и да разбият Сакигаке. Това бе една от хипотезите.

Но, доколкото му бе известно, нямаше никакви улики Тенго и Аомаме да са имали някаква връзка. Тенго бе поддържал до съвсем скоро взаимоотношения с омъжена жена с десет години по-голяма от него. Изключено е да е изневерявал редовно на Аомаме с друга жена, докато е поддържал сериозна връзка и с нея. Чак дотам не беше печен. Ушикава вече бе посветил две седмици да проучва навиците на Тенго. Преподаваше математика в школа за зубрене три пъти седмично, а в останалите дни най-вече се усамотяваше в апартамента си. Вероятно е пишел романи. От време на време излизаше на пазар или на разходка, но само толкова. Изключително еднообразен, елементарен и лесен за систематизиране живот. Без капка загадъчност. Поради което Ушикава изобщо не можеше да си го представи замесен в заговор за нечие убийство.

Лично на Ушикава Тенго му бе симпатичен: непревзет, прям млад мъж, независим и самостоятелен. Малко бавно включващ, като повечето физически едри хора, но ни най-малко несклонен към хитрост или коварство. Бе от онези хора, които, като си наумят нещо, не се отклоняват и на йота от предначертания си план за действие. Човек, който нямаше шанс да преуспее като адвокат или борсов агент, защото най-вероятно би се препънал или залитнал в най-критичния момент. Но нищо не пречеше на такъв човек да стане добър учител по математика или романист. Колкото и да не беше общителен или красноречив, такива като него се харесваха на определен вид жени. Накратко казано, Тенго бе пълна противоположност на Ушикава.

Но колкото много и да знаеше за Тенго, толкова малко знаеше Ушикава за Аомаме — почти нищо, с изключение на миналото й в „Свидетелите“ и това, че по-късно е била звезда на отбора си по софтбол. Иначе — що за личност е била, какъв мироглед е имала, кои са били силните и кои слабите й страни, какъв частен живот е водела — за тези неща нямаше и най-малкото понятие. Фактите, до които се беше добрал, бяха най-елементарните, каквито можеше да се установят в нечия биография.

От друга страна обаче, при сравняване на миналото на Тенго с онова на Аомаме се натъкваше и на определени сходства. Като начало, изглежда, и двамата бяха прекарали нещастно детство. Майката на Аомаме я е влачела със себе си да пропагандират сектата, да ходят от врата на врата и да звънят по хорските звънци. Това е влизало в задълженията на всяко дете от сектата на „Свидетелите“. В случая с Тенго бащата е бил инкасатор, събирал абонаментните такси за Ен Ейч Кей. И по силата на тази си длъжност и той е обикалял от врата на врата. Дали пък не е влачел и Тенго със себе си? Не беше изключено. Ако Ушикава му беше баща на Тенго, сто на сто щеше да го води със себе си на обиколките по домовете. Хем детето помага да изврънкаш повече такси, хем не се налага да плащаш на някоя бавачка. С един куршум — два заека. И сто на сто Тенго не е бил във възторг от такива митарства. Нищо чудно двете деца да са се засичали по улиците на Ичикава.

Второ: докато са расли, и Тенго, и Аомаме са се напъвали да завоюват стипендии като спортисти, за да могат колкото се може по-скоро да се отделят от дома. И двамата са се оказали превъзходни състезатели. Поначало са притежавали необходимата природна дарба. Но са имали и друго основание да се налагат в спорта. Хората ценят спортистите, а високите спортни постижения са им предлагали единствения път към независимостта — онзи ценен пътен лист към оцеляването. Тоест разсъждавали са съвсем не като средностатистически тийнейджъри. Имали са съвсем друг подход към битката с житейските несгоди.

Като се замислеше Ушикава, и неговата история не бе много по-различна. Като се изключи това, че самият аз произхождах от заможно семейство, та не се нуждаех от стипендия. Винаги съм разполагал с нужните ми джобни пари. Но и на мен като на Тенго и Аомаме ми се наложи да уча като луд, за да вляза в престижен университет и да изкарам изпита за адвокатската колегия. Нямах време за развлечения като останалите ми съученици. Налагаше се да се лишавам от светските удоволствия — не че поначало имах кой знае колко възможности за такива — и да се съсредоточавам изцяло върху учението. Затова бях заседнал постоянно между чувството за непълноценност и това за превъзходство. И често се сравнявах с Разколников, с тази разлика, че така и не срещнах своята Соня.

Но стига съм се занимавал със себе си. Такива мисли нищо няма да променят. По-добре да се върна към Тенго и Аомаме.

Да приемем, че навършилите двадесет години Тенго и Аомаме са се срещнали по някое време и са се заприказвали. И сигурно са се удивили на всички неща, които ги свързват. И на толкова много теми са си говорили. Колко му е да са усетили някакво взаимно привличане между мъж и жена. Ушикава си представяше съвсем ясно тази сцена. Съдбовната среща. Върховният романтичен момент.

Но имало ли е действително такава среща? Наистина ли е разцъфтял романът? Ушикава не можеше да е сигурен. Но пък ако наистина са се срещнали, звучеше напълно логично. Оттук поне ставаше ясно как са решили да обединят усилията си срещу Сакигаке. Всеки от своя си ъгъл: Тенго с перото, Аомаме несъмнено с някое специално умение, което притежаваше. Въпреки всичко хипотезата не грабваше Ушикава. Колкото и логично да звучеше, не успяваше да го убеди.

Ако е съществувала дълбока връзка между Тенго и Аомаме, щяха да съществуват и улики. Съдбовната им среща щеше да породи съдбоносни резултати, които наблюдателният Ушикава не би пропуснал да забележи. Аомаме би била способна да ги прикрие. Но не и Тенго.

Ушикава поначало разглеждаше нещата в тяхната логичност. И без улики не би продължил. Но се доверяваше и на естествената си интуиция. И когато опреше до сценарий, който предвиждаше съвместен заговор между Тенго и Аомаме, интуицията му завърташе глава в смисъл „не“. Съвсем леко завъртане, но пък настойчиво. Съществуваше вероятността и Тенго, и Аомаме изобщо да не подозират за съществуването на другия. Възможно бе просто случайно да имат поотделно нещо общо със Сакигаке.

И колкото и да му беше трудно да си представи подобно съвпадение, интуицията подсказваше на Ушикава, че втората му хипотеза е по-вероятна от онази за съществуването на заговор. Че двамата, водени от различни подтици и с различни подходи, просто случайно са разтърсили самата същност на Сакигаке. Два паралелни сюжета с различни изходни точки.

Оставаше въпросът дали ония двамата от Сакигаке биха приели такава удобна хипотеза. Няма начин, заключи Ушикава. Поради пристрастеността им към всичко, наподобяващо и най-малко някакъв пъклен план, по-скоро биха прегърнали радушно конспиративната теория. Така че, преди да им предаде каквато и да било сурова информация, Ушикава се нуждаеше от доказателства. Иначе онези можеше да се заблудят и в крайна сметка да му причинят куп неприятности.

Всички тези мисли терзаеха Ушикава, докато пътуваше с влака от Ичикава към Цуданума. И, изглежда, бе правил някакви физиономии — мръщил се е, въздишал е и е гледал с празен поглед в пространството, — понеже момиченцето от отсрещната седалка го гледаше някак си особено. За да скрие смущението си, Ушикава отпусна лицето си и разтърка олисяващата си глава. Този му жест обаче май още повече уплаши детето и то взе, че рипна, преди да са стигнали гара Нишифунбаши, и хукна нанякъде.

* * *

Разговорът му с Тоши Ота се проведе в класната й стая след часовете. Тя бе на около петдесет и пет и видът й бе пълна противоположност на онзи на изисканата заместник-директорка в основното училище в Ичикава. Госпожица Ота бе ниска и набита, с походка, която, гледана отзад, му напомняше на някакво ракообразно. Носеше очилца с метални рамки, но междувеждието й бе плоско и широко, та ясно се виждаше и никнещият там мъх. Носеше вълнен костюм на неопределима възраст, но явно станал демоде още в деня на производството му и пропит с миризмата на нафталин. Беше розов, но и розовият му цвят беше с някакъв особен оттенък, като със случаен примес от друга боя. Явно бяха целели някаква стилна, убита отсенка на розовото, но тъй като не бяха успели да я налучкат, розовият цвят на костюмчето й бе залязъл в дълбока неувереност, свитост и отчаяние. Благодарение на което надничащата изпод яката чисто нова бяла блузка приличаше на недискретен човек, налетял на бдение над мъртвец. Сухата коса на госпожица Ота, примесена тук-таме с бели кичури, бе прихваната на тила с пластмасова щипка — вероятно първото попаднало й подръчно средство. Крайниците й бяха месести и по пълните й къси пръсти нямаше никакви пръстени. В основата на шията си имаше три тънки, дълбоко врязани бръчки, все едно резки по линията на живота. Или пък белези за сбъднати три желания — макар Ушикава силно да се съмняваше да е имало такъв случай.

Жената преподавала на Тенго Кавана от трети клас до завършването му на основното училище. Учителите поначало се сменяли на всеки две години, но така се получило, че тя му била класна и през четирите. Аомаме също била в нейната паралелка, но само в трети и четвърти клас.

— Много добре си го спомням господин Кавана — каза.

За разлика от кротката й външност, гласът й бе забележително звънлив и младежки — глас, способен да стигне и до най-отдалечения ъгъл на шумната класна стая. Професията неминуемо ти оказва влияние, рече си Ушикава впечатлен, убеден, че си има работа с крайно способна учителка.

— Господин Кавана се изявяваше във всяка една област в училището ни. В продължение на повече от двадесет и пет години съм преподавала на безброй деца в куп училища, но не съм имала друг ученик с неговите заложби. С каквото и да се захванеше, изпъкваше пред останалите. Освен това беше много общителен и умееше да води другите след себе си. Убедена бях, че ще преуспее, независимо какво поприще би си избрал. В основното училище се проявяваше най-вече в часовете по математика, но ни най-малко не се изненадах, когато чух, че се проявил и в областта на литературата.

— Доколкото разбирам, баща му е бил инкасатор за Ен Ейч Кей.

— Точно така — каза учителката.

— От господин Кавана съм чул, че бил много строг човек. — Тук Ушикава стреля наслуки.

— Абсолютно вярно — каза тя без капка колебание. — Баща му поначало се отнасяше строго към всичко. Гордееше се с работата си — което е много хубаво, — но това понякога, изглежда, тежеше много на Тенго-кун.

Ушикава много умело бе напипал връзките между определени теми и взе да вади с памук отговорите й. Тъкмо туй бе най-силното му умение: да остави другия да говори максимално. И тя му разказа как Тенго бил принуден да следва баща си през уикендите, докато той обикалял да събира таксата, и как в пети клас избягал от дома.

— Макар че по-скоро баща му го изхвърли, а не че той избяга — добави.

Значи, Тенго насила е ходел с баща си да събират таксите, усмихна се наум Ушикава. Точно както си го представяше: това е обременявало допълнително детските емоции.

Госпожица Ота дала подслон за една нощ на временно бездомния Тенго. Постлала му къде да спи, а на сутринта се погрижила да му приготви закуска. Вечерта отишла у Тенгови и убедила баща му да си го прибере. Човек, като я слушаше, оставаше с впечатление, че му описва най-важното събитие в живота си. После му разказа как случайно срещнала Тенго, вече гимназист, по време на някакъв концерт, на който той биел тимпаните — и то чудесно, държеше да отбележи тя.

— Изпълниха „Симфониетата“ на Яначек. Много трудна пиеса. А Тенго се захванал с тимпаните само седмици преди това. И въпреки кратката подготовка изпълни блестящо своята част. Истинско чудо, казвам ви.

Тази дама храни дълбоки чувства към Тенго, помисли си възхитеният Ушикава. Нещо, граничещо с безусловната любов. Как ли бих се чувствал, ако и мен някой ме обичаше толкова дълбоко?

— А Масами Аомаме помните ли я? — попита Ушикава.

— Много добре си я спомням — отвърна учителката. Но без онази радост в гласа, с която говореше за Тенго. Тонът й спадна минимум с две ноти.

— Крайно необичайно име, нали? — подметна Ушикава.

— Да. Много необичайно. Но не името й е причината да я помня.

Настъпи кратко мълчание.

— Чух, че семейството й били заклети членове на „Свидетелите“ — пробва отново да изкопчи нещо от нея Ушикава.

— Това, което ще ви кажа, се надявам да си остане между нас — каза учителката.

— Разбира се. Пред никого няма да го повторя.

Жената кимна:

— В Ичикава има голям клон на сектата, така че през годините съм преподавала на няколко деца от „Свидетелите“. И ми се е налагало да се справям с някои доста деликатни проблеми в това отношение. Но не съм срещала по-набожни хора от родителите на Аомаме.

— С други думи, били са безкомпромисни, така ли?

Изглежда, споменът за ония времена накара учителката да прехапе устни.

— Да. Бяха изключително непреклонни, когато станеше дума за принципите им, и ми се струва, че изискваха същото строго послушание и от децата си. А това водеше до почти пълната изолация на Аомаме от класа.

— Така че в определен смисъл тя се е явявала доста специална личност.

— Такава беше — призна учителката. — Но не по вина на самото дете. Отговорността принадлежи на нетърпимостта, която може да завладее мозъка на човека.

И учителката взе да му обяснява по-подробно за Аомаме. Другите деца поначало я избягвали. Отнасяли се с нея така, сякаш изобщо я нямало. Тя се явявала чужд елемент, притежаващ странни принципи, които не им се нравели. В това отношение класът бил единодушен. И реакцията на Аомаме била да страни кротко от останалите.

— Опитах всичко възможно, но съюзяването при децата е много по-силно, отколкото предполагате, а за да се предпази от него, Аомаме бе решила да се превърне едва ли не в призрак. В днешно време такива като нея ги пращат на психолог, но в ония дни такава система не съществуваше. И аз бяха още млада и силите едва ми стигаха да държа класа поне донякъде сплотен. Но най-малко искам да си мислите, че се оправдавам.

Ушикава май усещаше накъде вървят приказките й. Никак не е лесно да преподаваш в основно училище. До известна степен от теб се изисква да оставяш децата сами да си извличат поуките.

— Открай време дълбоката вяра и нетърпимостта ги разделя една много тънка линия — каза Ушикава. — И на хората им е трудно да предприемат каквото и да било в това отношение.

— Абсолютно сте прав — съгласи се жената. — И все пак на някакво съвсем друго ниво навярно е можело да сторя нещо. Няколко пъти се мъчих да разговарям с госпожица Аомаме, но тя почти не ми отговаряше. Притежаваше изключително силна воля и щом си наумеше нещо, нямаше отказване. Беше много умно дете, с бърза мисъл и с желание да се учи. Но полагаше всички усилия тези неща да не й личат. Предполагам, че е виждала в притаеността единствената своя защита. И съм убедена, че в една нормална среда щеше да е отлична ученичка. И сега ми става мъчно, като се сетя.

— Имахте ли възможност да разговаряте с родителите й?

— Много пъти. Редовно идваха в училище да се оплакват от гонения на религиозна основа. Всеки път ги молех да направят така, че дъщеря им да се вписва по-лесно в класа. Умолявах ги поне мъничко да охлабят принципите си. Но категорично ми отказваха. Основната им цел била да спазват докрай правилата на своята секта. За тях най-голямото щастие било да отидат в рая, а животът в този богохулен свят бил нещо съвсем преходно. Но това бе логиката на един възрастен мироглед. За съжаление, така й не успях да им подскажа колко болка причинява на невръстната им дъщеря това, че останалите деца от класа не й обръщат внимание, че я отбягват — и че всичко това би могло да й причини емоционална травма за цял живот.

Ушикава пък й разказа как Аомаме била най-добрият играч на софтбол и в прогимназията, и в гимназията, и в колежа, и във фирмата, в която работила, и как сега се изявявала като крайно способна инструкторка по фитнес в един първокласен спортен клуб. Е, не точно сега, а доскоро — но реши, че не е чак толкова важно да го уточнява.

— Много се радвам да го чуя — каза жената и леко се изчерви. — Олекна ми, като ми казахте, че е станала здрава и независима жена.

— Едно нещо обаче не успях да установя със сигурност — рече Ушикава с появила се върху устните му привидно невинна усмивка. — Вие как смятате? Съществуваше ли някакво тясно личностно взаимоотношение между Тенго Кавана и госпожица Аомаме?

Жената сплете пръсти и се отдаде на тази мисъл.

— Възможно е. Но не съм забелязала нищо, нито съм чувала. Пък и ми е трудно да си представя което и да било дете от класа ми да е дружало с госпожица Аомаме. Възможно е Тенго-кун да е проявил съчувствие към нея. Той поначало си беше добро момче, с чувство за отговорност. Но дори да го е направил, съмнявам се дали госпожица Аомаме е откликнала. Тя ми приличаше на впила се в някоя скала мида. Много трудно ще я откъснеш. — Учителката млъкна за миг, после продължи: — Много ме боли, че трябва да си го призная, но навремето не бях в състояние с нищо да помогна. Както вече споменах, бях неопитна, а оттам и не особено ефективна.

— Да кажем, че господин Кавана и госпожица Аомаме са имали някаква близка връзка. Това щеше да е сензация в класа и нямаше начин да не го чуете, нали?

— Непоносимостта беше двупосочна — кимна учителката.

— Възможността да разговарям с вас се оказа изключително полезна — благодари й Ушикава.

— Надявам се, че онова, което ви разказах за госпожица Аомаме, няма да се яви пречка пред отпускането на субсидията — рече разтревожено учителката. — Като класна ръководителка аз носех пълната отговорност за появата на подобни проблеми в паралелката. Вината не беше нито в Тенго-кун, нито в госпожица Аомаме.

— Изобщо не се притеснявайте по този повод — поклати глава Ушикава. — Просто проверявам произхода на една белетристична творба. Сама знаете, че въпросите на религията понякога са изключително сложни. А господин Кавана е голям талант и съм сигурен, че скоро ще си извоюва име.

При тези му думи учителката се засмя доволно. Нещо в очичките й грабна светлината и проблесна като ледник върху далечен планински склон. Явно си спомня Тенго като дете, заключи Ушикава. И преди двадесет години да е било, за нея то е като вчера.

Докато чакаше пред портала на училището автобуса закъм гарата Цуданума, Ушикава се зачуди по адрес на собствените му учители от основното училище. Те дали още го помнят? И ако го помнят, дали от това очите им ще блещукат от умиление?

Получил бе потвърждение на нещо съвсем близо до собствената му хипотеза. Тенго е бил отличникът на своя клас и е бил популярна личност. Аомаме не е имала никакви приятели и никой не й е обръщал внимание. Вероятността да са се сдушили е била много малка. Прекалено различни са били. На всичко отгоре в пети клас Аомаме е напуснала Ичикава и се е преместила в друго училище. Връзката помежду им е била прекъсната.

Ако трябваше обаче да опише едно нещо, което е важало и за двамата в основното училище, то би било неохотната необходимост и двамата да се подчиняват на родителите си. При все че родителските цели са се различавали — едно е пропагандата на дадена секта, друго е събирането на такси, — както Аомаме, така и Тенго е трябвало да се влачат подир родителското тяло из целия град. В класа са заемали коренно противоположни позиции. Но в същото време и двамата са били еднакво самотни и са търсели отчаяно нещо. Нещо, което би ги приело безусловно и би ги държало в обятията си. На Ушикава не му беше трудно да си представи чувствата им. Тъй като в определен смисъл ги споделяше.

* * *

Окей, рече си Ушикава. Седеше си със скръстени ръце в експреса от Цуданума за Токио. И пак си каза: Окей, и сега какво? Дотук открих разни връзки между Тенго и Аомаме. И то много интересни връзки. Но, за съжаление нищо недоказващи.

Пред мен се издига висок каменен зид. С три врати. От които трябва да си избера една. На всяка врата има надпис. На едната пише „Тенго“, на другата — „Аомаме“, а на третата — „Вдовицата от Адзабу“. Аомаме изчезна яко дим, както се казва. Безследно. А къщата с върбите в Адзабу е по-плътно затворена и от банков трезор. Няма начин да се намъкна. Тоест остава ми само една врата.

Май за известно време ще трябва да се огранича с Тенго, заключи Ушикава. Нямам друг избор. Идеален пример за процеса на елиминиране. Толкова идеален, че ми иде да публикувам брошура по въпроса и да я раздавам на минувачите: „Здравейте! Бихте ли желали да се запознаете с процеса на елиминирането?“.

Тенго — вечно положителният млад мъж. Математик и писател. Шампион по джудо и любимец на учителката. Засега ми предлага единствения път към разрешаването на оплетената загадка. Но колкото повече разсъждавам върху нея, толкова по-малко почвам да я проумявам, размишляваше Ушикава. Имам чувството, че мозъкът ми се е превърнал в тава тофу с изтекъл срок на годност.

Добре. И какво можем да кажем за Тенго? Цялата картина ли виждам? Вероятно не. Доколкото можеше да прецени Ушикава, Тенго действаше на принципа „проба — грешка“ и се отклоняваше от пътя, когато намереше за необходимо. Вероятно и самият той се чувства объркан и се лута между най-различни хипотези. Но пък е роден математик. Майстор по сглобяването на пъзели. И сигурно разполага с повече парченца от пъзела от мен.

Така че засега ще се съсредоточа върху Тенго Кавана. Няма начин да не ме изведе нанякъде. Ако имам късмет — до самото убежище на Аомаме. А Ушикава нямаше равен в прилепването към някого — така както рибите ремора се лепват към акулата. Наумеше ли си да се прикрепи към някого, нищо не бе в състояние да го отърси.

Стигнал веднъж до това заключение, Ушикава затвори очи и изключи мисловния си процес. Време е за дрямка, рече си. След такъв тежък ден, с посещения в цели две основни училища в скапаната стара префектура Чиба. И след изслушването на две учителки — една красива заместник-директорка и друга, която се придвижва по рачешки. След подобни подвизи на човек му се полага почивка. И съвсем скоро след това огромната му деформирана глава взе да подскача нагоре-надолу в унисон с люлеенето на влака, като панаирджийска кукла, която раздава лоши късметчета.

Влакът бе пълен, но никой не посмя да седне до него.

Единадесета глава

(Аомаме): Сериозна липса както на логика, така и на доброта

Във вторник сутринта Аомаме написа за Тамару кратко изложение по повод повторното посещение на инкасатора от Ен Ейч Кей. Описа как онзи блъскал по вратата и крещял обидни думи по неин адрес (или по-скоро по адрес на онази Такаи, която се предполагаше да живее там). Всичко това й се сторило прекалено странно. И й налагало да е постоянно нащрек.

Аомаме пъхна бележката в плик, запечата го и го остави върху кухненската маса, надписан отгоре с инициала Т. Доставчиците щяха да намерят начин да го предадат на Тамару.

Малко преди един влезе в спалнята, заключи се, легна си и подхвана Пруст оттам, докъдето беше стигнала. Точно в един на вратата се позвъни веднъж. След известна пауза външната врата се отключи и екипът влезе. Както винаги, чевръсто презаредиха хладилника й, събраха боклука и провериха наличността на продуктите в шкафа. Свършиха си работата за петнадесет минути, излязоха и заключиха след себе си. После пак звъннаха еднократно да обявят, че са си тръгнали. Обичайната процедура.

За по-сигурно Аомаме изчака, докато стана един и половина, преди да излезе от спалнята и да отиде в кухнята. Бележката до Тамару я нямаше. На нейно място върху масата имаше книжна торба с името на аптека. И една дебела книга, изпратена й от Тамару — „Енциклопедия на женската анатомия“. В книжната торба намери три различни домашни теста за бременност. Отвори кутиите една по една й сравни упътванията. Във всички пишеше едно и също: тестът се прилага, в случай че мензисът е закъснял поне с една седмица. Тестовете са 95 на сто надеждни, но в случай че резултатът е положителен — тоест, ако показват, че си бременна, — най-добре е да се подложиш при първа възможност на преглед от лекар специалист. С други думи, да не избързваш със заключенията. Тестът индикирал само възможността да си бременна.

Самият тест бе проста процедура. Уринираш в чиста съдинка и потапяш лентата. Или уринираш директно върху самата лента. Изчакваш няколко минути. Ако лентата посинее — бременна си; ако не промени цвета си — не си. В една от трите версии индикацията, че си бременна, бе под формата на две вертикални черти, появяващи се в прозорчето. Ако чертата е само една — не си бременна. Независимо от различията в подробностите, принципът си оставаше един и същ. Дали си бременна, или не, се определя от наличието или отсъствието на човешки хорионгонадотропин в урината.

Човешки хорионгонадотропин ли?, сбърчи нос Аомаме. През тридесетгодишното си съществуване като жена никога не беше чувала този термин. Възможно ли е през цялото това време някакво шантаво вещество да е стимулирало половите й жлези?

Аомаме отвори „Енциклопедията на женската анатомия“. А там пишеше:

Човешкият хорионгонадотропин се произвежда в началните етапи на бременността и спомага за запазването на жълтото тяло. Жълтото тяло секретира прогестоген и естроген за опазване на вътрешния слой на яйчника и да предотвратява менструирането. По този начин се оформя постепенно плацентата. След като плацентата се оформи в продължение на седем до девет седмици, нуждата от жълтото тяло изчезва, а с това се изчерпва и ролята на човешкия хорионгонадотропин.

С други думи, хормонът се произвеждал от момента на зачеването за период от седем до девет седмици. В нейния случай обаче бе трудно да се посочи точният момент. И все пак, ако резултатът от теста се окажеше положителен, значи, несъмнено е бременна. Но ако беше отрицателен, изводът нямаше да е толкова категоричен. Понеже съществуваше възможността да е пресрочила периода, в който тялото секретира въпросния хормон.

На всичко отгоре още не й се ходеше по нужда. Извади от хладилника бутилка минерална вода и изпи две чаши. И пак не й се доходи. Добре де, няма нужда да се назорвам толкова, рече си. Реши известно време да не мисли за тестовете за бременност, затова седна на дивана и се съсредоточи върху Пруст.

* * *

До тоалетна й се приходи чак след три. Изпика се в една съдинка и пъхна лентата. Пред очите й цветът на лентата се промени и стана яркосин. Едно разкошно синьо, което можеше да послужи и за цвят на кола. Малка синя спортна количка с бежов гюрук. Ех, с какво удоволствие би я карала по някой крайбрежен път и да усеща летния бриз върху лицето си! Но в тоалетната на този апартамент насред големия град, посред есенното време, синьото й подсказваше единствено, че е бременна — поне с 95 на сто сигурност. Аомаме застана срещу огледалото в тоалетната и впери поглед в тънката вече посиняла лентичка. Но колкото и да я гледаше, цветът й нямаше да се промени.

За всеки случай направи и втори тест. Този път от нея се искаше „да уринира директно върху връхчето на пръчицата“. Но тъй като не очакваше да й се припикае толкова скоро, взе, че потопи връхчето в съдинката с урината. В прясно произведената урина. Какво значение можеше да има дали пикаеш отгоре му, или го потапяш в пикня? Резултатът така или иначе ще е същият. В малкото пластмасово прозорче се появиха две ясни вертикални черти. И според този тест Аомаме можеше да е бременна.

Аомаме изля урината в тоалетната чиния и пусна водата. Уви лентичката в тоалетна хартия и я изхвърли в боклука, после изплакна съдинката на умивалника. Отиде в кухнята и изпи още две чаши вода. Утре ще се подложа и на третия тест, рече си. Три шанса — като в софтбола. Първи неуспешен опит за удар, втори неуспешен опит за удар. И сега със затаен дъх чакаше полета на последната, третата топка.

Кипна вода и си направи чай, после седна на дивана и пак подхвана Пруст. В една от чинийките от сервиза нареди няколко соленки със сирене и ги задъвка, докато си пиеше чая. Топъл следобед, идеален за четене. Очите й следваха напечатания текст, но нищо не оставаше в главата й. Налагаше й се да препрочита един и същ пасаж по няколко пъти. Накрая се отказа, затвори очи и подкара синята кола със свален гюрук по крайморското шосе. Лекият бриз, поел уханието на морето, шумолеше в косите й. На един пътен знак се мъдреха две вертикални черти. В смисъл: Внимание! Възможно е да сте бременна!

Аомаме въздъхна и заряза книгата.

Съвсем ясно й беше, че няма смисъл от трети тест. И сто пъти да се пробваше, резултатът пак щеше да е един и същ. Само щеше да си губи времето. Човешкият ми хорионгонадотропин няма да промени отношението си към утробата ми — да се грижи за целостта на жълтото тяло, да предотвратява менструацията, да помага за оформянето на плацентата. Няма спор. Бременна съм си. Човешкият хорионгонадотропин го знае. Знам го и аз. Усещам го като точица в долната част на корема ми. Все още е мъничко. Все още е само дребен намек за нещо. Но след време ще се сдобие с плацента и ще започне да расте. Ще се храни от мен и ще расте — стабилно, непрестанно — в тъмната тежка течност.

За пръв път й се случваше да е бременна. Винаги се бе пазила старателно и се бе доверявала единствено на зрението си. По време на секс партньорът й задължително трябваше да използва презерватив. И колкото и пияна да беше, винаги проверяваше дали е така. Както каза преди време на вдовицата, откакто й беше дошъл първият мензис на десетгодишна възраст, никога не й беше закъснявал с повече от ден. И болките не бяха нищо особено. Просто кървеше в продължение на няколко дни и толкова. Дори не пречеше на тренировките и състезанията й.

Първият й мензис се появи няколко месеца след като бе държала Тенго за ръка в класната стая в основното училище. И все й се струваше, че между двете събития съществува определена връзка. Нищо чудно допирът на Тенговата ръка да бе разбъркал нещо у нея. Когато съобщи на майка си, че й е дошло кръвотечението, майка й направи такава физиономия, сякаш бе тръшнала още едно бреме върху всичките й останали. Подранила си, отбеляза майката. Аомаме обаче ни най-малко не се притесни. Проблемът си беше неин, а не на майка й или на когото и да било друг. Навлязла бе в един чисто нов свят.

И ето че сега е бременна.

Замисли се за яйцеклетките си. От полагащите ми се четиристотин и нещо, една (някъде в средата на купчината, както си я представяше) да вземе, че да се заплоди. Най-вероятно през онази септемврийска нощ с ужасната буря. В тъмната стая, докато убивах онзи човек. Когато забих острата игла от основата на тила в долната част на мозъка му. А той бе коренно различен от останалите мъже, които бе убивала дотогава. Хем знаеше, че му предстои да бъде убит, хем го желаеше. Така че му дадох онова, което искаше. И то не като наказание, а по-скоро като милосърдие. В замяна на което той ми даде онова, което аз търсех. Сделка, сключена в едно дълбоко, тъмно място. Много тихо в тази нощ е станало и оплождането. Убедена съм, мислеше си тя.

Докато с тези ръце съм отнемала човешки живот, почти едновременно в мен се е зародил нов живот. Да не би и това да е било част от сделката?

Аомаме затвори очи и престана да мисли. Както й беше празна главата, нещо протече тихо по тялото й. И по едно време се усети, че се моли:

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

Защо точно в такъв момент на устните ми се появи молитва? Та нали не вярвам в такива работи като бог и рай, а думите си остават издълбани в ума ми. Тази молитва я знам наизуст още от три-четиригодишна възраст, преди още да разбирам какво означават думите й. И за най-малката грешчица ме биеха с линия по ръцете. И макар поначало да стоеше скрита в същността ми, щом нещо се случеше, тя се появяваше на повърхността. Като тайна татуировка.

* * *

Какво би казала майка ми, ако научи, че съм забременяла без секс? Вероятно би го възприела като богохулство. А пък то си беше един вид непорочно зачатие — макар Аомаме съвсем да не бе девствена. И все пак. Току-виж пък майка й решила, че изобщо не й се занимава с подобни работи. И не би я изслушала дори. Тъй като според нея аз съм се провалила напълно и отдавна съм изпаднала от нейния свят.

Добре, да го разгледам и от друга гледна точка, размишляваше Аомаме. И вместо да се напъвам да обясня необяснимото, да разгледам явлението от друг ъгъл, като загадка, каквато то е.

Как възприемам аз тази бременност: като нещо добро, нещо добре дошло? Или като нещо нередно, нещо неприемливо?

Но колкото и да размишлявам, няма да стигна до никакъв извод. Все още съм в шок, объркана съм. В известно отношение имам чувството, че съм разделена на две. И съвсем разбираемо ми е трудно да преглътна тази нова реалност.

Но в същото време на Аомаме й се налагаше да отчете, че наблюдава този нов източник на топлина с положително очакване. Чувстваше се буквално длъжна да разбере какво става с това растящо в тялото й нещо. Безспорно бе и притеснена, и уплашена. То можеше да е повече от онова, което можеше да си представи. Би могло да е враждебно, чуждо тяло, което алчно я поглъща изотвътре. Какви ли не отрицателни възможности бе в състояние да си представи! Но бе в плен и на едно здравословно любопитство. Изведнъж в мозъка й присветна друга мисъл:

Ами ако детето в утробата ми е от Тенго?

Смръщи се леко и обмисли и тази възможност.

Защо трябва да съм бременна с Тенгово дете?

Ами ако го разгледаме по следния начин?, рече си. Ако приемем, че през онази хаотична нощ, когато толкова много неща се случиха, в този свят е бил в ход някакъв процес, посредством който Тенго е изпратил спермата си в моята утроба? Че в някакъв процеп в гръмотевиците и дъжда, мрака и убийството, се е отворило нещо като проход по логика, която не мога да проумея? Само за миг. И в същия този миг сме се възползвали от прохода. Възползвала съм се от създалата се възможност да поема алчно Тенго в себе си. И от това съм забременяла. Яйцеклетка 201 — или евентуално 202 — е грабнала един от милионите му сперматозоиди. Една-единствена яйцеклетка — здрава, умна и пряма като онази, която я е произвела.

Ама че шантава идея! Без грам логика при това. Мога да си приказвам до прегракване, и пак никого няма да успея да убедя. Но пък нима има логика и в самия факт, че съм бременна? Все пак не бива да забравяме, че живеем в 1Q84 година. В един странен свят, в който всичко е допустимо.

Ами ако това дете наистина е от Тенго?, запита се.

Нали не дръпнах спусъка онази сутрин, на отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3 в посока към Токио. А наистина бях там и наистина наврях дулото в устата си с намерението да умра. Без да се боя изобщо от смъртта, тъй като със смъртта си щях да спася Тенго. Но някаква висша сила ме възпря и ме дръпна назад от смъртта. И отнякъде много далече чух нещо да ме вика по име. Може би ме е викало, понеже съм била бременна? Да не би да се е мъчело да ме предупреди за този нов живот у мен?

При което Аомаме се сети за съня си с изисканата по-възрастна жена, която я бе наметнала с мантото си, за да прикрие голотата й. Тя слезе от сребристия си мерцедес и ме наметна с лекото си меко манто с яйчен цвят. И тя е знаела. Че съм бременна. Затова ме прикри тъй нежно от хорските погледи, от студения вятър и от други зли сили.

Това бе добър знак.

Лицето на Аомаме се отпусна и изражението й възвърна нормалния си вид. Някой бди над мен, пази ме, мислеше си тя. Дори в този свят на 1Q84 година аз не съм сама. Вероятно.

* * *

Аомаме отнесе вече изстиналия си чай до прозореца. Излезе на балкона и седна на стола така, че никой да не я вижда от улицата, и се втренчи в детската площадка през процепа между пластмасата и парапета. И се напъна да си мисли за Тенго. Но по незнайни причини в днешния ден мислите й просто отказваха да се спрат върху него. Вместо това в съзнанието й се явяваше образът на Аюми Накано с весела, напълно естествена и безрезервна усмивка. Двете седяха една срещу друга в ресторант и пиеха вино. И двете бяха вече доста подпийнали. Чудесното бургундско вино в кръвта им течеше кротко по телата им и придаваше лек лилав оттенък на заобикалящия ги свят.

„И все пак — разправяше Аюми — имам чувството, че тоя живот страда от сериозна липса както на логика, така и на доброта.“

„Може и да си права — призна Аомаме. — Така или иначе, светът ще свърши, без да се усетим.“

„Звучи многообещаващо.“

„И ще настъпи царството небесно.“

„Нямам търпение“ — рече Аюми.

* * *

За какво ми трябваше да говоря тогава за царство?, не можеше да се начуди Аомаме. Защо изобщо повдигнах дума за царство, в което дори не вярвам? И скоро след това Аюми загина.

Имам чувството, че когато отворих дума за царство, представата ми бе различна от онази, в която вярват „Свидетелите“. Вероятно съм си мислела за друг, по-личен вид царство и затова думата е излязла тъй естествено от устата ми. Но какво ще да е това царство, в което вярвам? Що за царство ще е онова, което според мен ще се появи, след като светът рухне?

Положи нежно ръка върху корема си и се заслуша. Но колкото и да се вслушваше, нищо не успя да чуе.

Аюми Накано бе отхвърлена от този свят. Ръцете й са били стегнати в студени белезници и е била удушена с колан от хавлия (и доколкото й беше известно на Аомаме, още не бяха хванали убиеца). Направили й официалната аутопсия, после я зашили, отнесли я в крематориума и я изгорили. Личността на име Аюми Накано бе престанала да съществува на този свят. Плътта и кръвта й изчезнаха завинаги. Остана да съществува единствено в Царството на документите и паметта.

Но възможно е и това да не е съвсем истина. Може тя да е жива и здрава в света на 1984 година. И все още да мърмори, че не й разрешават да носи пистолет, да пъха фишове за глоби под чистачките на неправилно паркираните автомобили. И да ходи по гимназиите да просвещава момичетата по отношение използването на презервативите. „Без презерватив — аз съм против!“ — това трябва да е девизът ви, момичета.

Аомаме изпитваше въпиюща нужда да види Аюми. Дали ако се изкатери по онази аварийна стълба на градската високоскоростна магистрала номер 3 и се върне в света на 1984 година, няма пак да я види? Ами ако там Аюми е все още жива и мен не ме преследват ония гадове от Сакигаке? Току-виж пак се отбием двете в онзи ресторант в Ногидзака и изпием с удоволствие по още чаша бургундско. Или може би…

Да се покатери пак по аварийната стълба?

Така както се връща назад касета, и Аомаме се върна назад в мислите си. Как досега не ми дойде на ум? Направих опит да сляза втори път по аварийната стълба, но не открих изхода. Стълбата, която трябваше да е срещу билборда с рекламата на „Есо“, я нямаше. А дали няма да се получи, ако тръгна от противоположната посока? Не да сляза втори път по стълбата, а да се кача обратно по нея? Да се промъкна в оня склад под естакадата и да тръгна в обратната посока, нагоре до градската високоскоростна магистрала номер 3. Да се върна по прохода. Може пък тук да е отговорът.

Идеше й мигновено да се втурне към Сангенджая, за да се убеди дали е възможно. Току-виж успее. А можеше и да се провали. Но си заслужаваше да опита. Да се изкатери по онази пълна с паешки мрежи стълба със същото костюмче, със същите обувки с високите токчета.

Но успя да потисне импулса си.

Няма да стане. Не мога да го направя. Та нали именно понеже се озовах в света на 1Q84-та, успях пак да видя Тенго. И да забременея с дете, което най-вероятно е негово. Длъжна съм да го видя още веднъж в този нов свят. Да го срещна отново. Лице в лице. И не мога да напусна този свят, докато не стане това.

* * *

Тамару й се обади следващия следобед.

— Първо, за инкасатора от Ен Ейч Кей — подхвана Тамару. — Обадих се в бизнес отдела на Ен Ейч Кей и направих справка. Инкасаторът за квартал Коенджи няма спомен да е чукал по вратата на апартамент 303. Още повече че бил вече забелязал стикера на вратата за платената по банков път такса. Пък и защо му било да чука, след като имало звънец — само да си натъртва ръката. А и на датата, на която са тропали на вратата ти, той бил в съвсем друг район. Според мен човекът не лъже. Опитен служител е, с петнадесет години стаж и е известен като крайно търпелив и учтив човек.

— Което ще рече… — промърмори Аомаме.

— Което ще рече, че съществува сериозната възможност онзи, който е тропал по вратата ти, да е бил фалшив инкасатор. Представящ се за служител на Ен Ейч Кей. Човекът, с когото разговарях по телефона, и от това се притесняваше. Най-малко им трябвало разни фалшиви инкасатори да щъкат из града. Шефът му пожела да се видим и да му съобщя още подробности. Както и можеш да очакваш, аз му отказах. Нищо всъщност не се е случило, така че не желая нещата да се раздуват допълнително.

— Възможно ли е да е бил някой луд? Или някой, който ме търси?

— Съмнявам се, че човек, който те търси, би действал по този начин. Защото така само те държи нащрек.

— Но пък, ако е луд, защо точно тази врата си е избрал? Около нея има куп други врати. Аз винаги гледам навън да не се процежда никаква светлина и да не вдигам никакъв шум. Никога не разтварям завесите и никога не простирам на балкона. А той все пак точно моята врата си е избрал. Явно знае, че се крия вътре — или поне така твърди. И всячески се мъчи да ме накара да му отворя.

— Мислиш ли, че може пак да дойде?

— Откъде да знам? Но ако сериозно е решен да ме накара да му отворя, бас държа, че ще упорства, докато постигне своето.

— И това те измъчва.

— Не бих казала, че ме „измъчва“ — отвърна Аомаме. — Но не ми е приятно.

— И на мен. Ни най-малко. Но и да се върне, не можем да уведомим нито Ен Ейч Кей, нито полицията. Дори да ми се обадиш и аз да долетя, той най-вероятно ще е изчезнал, преди да дойда.

— Смятам, че и сама ще се оправя — рече Аомаме. — Колкото и да ме заплашва, нямам ни най-малко намерение да отварям.

— Убеден съм, че той ще направи всичко възможно да те сплаши.

— Не се и съмнявам — каза Аомаме.

Тамару се изкашля леко, после смени темата:

— Получи ли си тестовете?

— Положителни са — призна си направо Аомаме. — Два направих, с един и същ резултат.

Мълчание. Като литография без издълбани върху нея думи.

— Без каквото и да било място за съмнение? — попита Тамару.

— Аз поначало си го знаех. Тестовете само го потвърдиха.

Известно време Тамару потърка повърхността на литографията с пръсти.

— Налага ми се да ти задам доста прям въпрос. Смяташ ли да го родиш? Или ще го махаш?

— Няма да го махам.

— А това ще рече, че ще раждаш.

— Ако всичко върви както трябва, терминът ми ще е някъде между юни и юли догодина.

Тамару направи някои изчисления наум:

— Което ще рече, че в плана ни ще настъпят известни промени.

— Съжалявам.

— Не е нужно да се извиняваш. Всяка жена има правото да роди. И ние сме длъжни максимално да закриляме това й право.

— Звучиш като декларацията за човешки права — подметна Аомаме.

— Пак ще те питам, за всеки случай, но наистина ли нямаш представа кой може да е бащата?

— След юни не съм правила секс с абсолютно никого.

— Тоест става дума за непорочно зачатие, така ли?

— Подозирам, че вярващите биха се засегнали от една такава формулировка.

— Когато човек извърши нещо необичайно, гарантирано е, че все ще се намери някой някъде, който да се засегне — отбеляза Тамару. — Но когато става дума за бременност, важното е да минеш преглед при специалист. Не бива да седиш заключена в онази стая и да чакаш да видиш какво ще стане.

Аомаме въздъхна:

— Оставете ме тук до края на годината. Обещавам да не ви създавам никакви ядове.

Тамару помълча известно време, преди да й отвърне:

— Както вече ти обещахме, можеш да останеш там до края на годината. Но през новата година ще трябва да те преместим на по-безопасно място, с лесен достъп до медицински грижи. Нали разбираш какво ти казвам?

— Напълно — рече Аомаме. Но без да е съвсем убедена. Ако не видя Тенго, мислеше си, дали наистина ще мога да се махна оттук?

— Навремето една жена забременя от мен — каза Тамару.

Аомаме замълча дълго, преди да попита:

— От теб ли? А пък аз си мислех, че си…

— Гей ли? Такъв съм. И то отявлен. Винаги съм бил и винаги ще си остана, предполагам.

— И все пак жената е забременяла от теб.

— Никой не е застрахован от грешки — отвърна Тамару без капка чувство за хумор. — Не ми се навлиза в подробности, но стана на младини. Веднъж само го направих, обаче — бум! — право в целта.

— И какво стана с жената?

— Не знам — призна си Тамару.

— Как така не знаеш?

— Знам как беше до шестия месец. След това нямам представа.

— Стигнеш ли до шестия месец, няма възможност за аборт.

— Така е, доколкото ми е известно.

— Така че тя най-вероятно го е родила — заключи Аомаме.

— Най-вероятно.

— Щом го е родила, то не искаш ли да го видиш?

— Не ме вълнува — отвърна Тамару, без да му мигне окото. — Не ми е в стила. Ами ти? Ще искаш ли да видиш детето си?

Аомаме се замисли:

— Трудно ми е да си се представя с дете, тъй като родителите ми ме прокудиха, докато бях още съвсем малка. Нямам пример, който да следвам.

— Да, но ще ти се наложи да възпиташ детето си в този наш свят. В този изпълнен с насилие, объркан свят.

— Понеже търся обич — каза Аомаме. — Не става дума за обичта между мен и детето. Още не съм стигнала до този етап.

— Но детето е част от тази обич.

— Да — по един или друг начин.

— А ако нещата не се развият според очакванията ти и се окаже, че детето не е част от онази обич, която търсиш, то неминуемо ще пострада. Както сме пострадали и ние двамата с теб.

— Възможно е. Но имам чувството, че няма да стане така. Интуиция, да речем.

— Уважавам интуицията — каза Тамару. — Но щом едно его се роди на този свят, налага му се да се нагърби с тленността. Точно това не бива да забравяш.

— Кой го е казал?

— Витгенщайн.

— Ще го имам предвид. Твоето дете, ако се е родило, на колко щеше да е сега?

Тамару пресметна наум:

— На седемнадесет.

— Седемнадесет. — И Аомаме си представи как едно седемнадесетгодишно момче или момиче се нагърбва с тленността.

— Ще съобщя на мадам за разговора ни — каза Тамару. — Тя все напира да разговаря директно с теб. А както вече отбелязах няколко пъти, от гледна точка на сигурността тази идея хич не ми се нрави. Макар че съм се подсигурил по всички възможни начини от техническа гледна точка, телефонът продължава да е рисковано средство за комуникация.

— Разбрано.

— Много е загрижена по случая и се притеснява за теб.

— И това го разбирам. И съм й безкрайно благодарна за грижите.

— Най-умно ще е да й вярваш и да следваш съветите й. Тя е много мъдър човек.

— Разбира се — каза Аомаме.

Но освен това, рече си наум Аомаме, ще трябва да усъвършенствам и своя ум, за да се защитавам. Вдовицата наистина е един много мъдър човек. И притежава значителна власт. Което не пречи да има куп неща, за които няма начин да знае. Съмнявам се, че са й известни принципите, върху които действа 1Q84 година. Дали например изобщо е забелязала, че на небето има две луни?

* * *

След като затвори телефона, Аомаме легна да подремне за половин час на дивана. Кратък, дълбок сън. Сънуваше, но сънят й бе нещо като огромно празно пространство. И насред това пространство тя размишляваше за разни неща. Освен това пишеше със симпатично мастило в чисто бяла тетрадка. Когато се събуди, в ума й бе заседнал един неразпознаваем, но в същото време необичайно ясен образ. Ще родя детето. Малкият живот ще се роди в безопасност на този свят. Като неизбежен носител на тленността, както се беше изразил Тамару.

Положи длан върху корема си и се заслуша. Нищо не се чуваше. Засега.

Дванадесета глава

(Тенго): Правилата на света са се охлабили

След като закуси, Тенго си взе душ. Изми косата си, после се избръсна над умивалника и си облече чисти дрехи. Излезе от пансиона, от будката до гарата си купи сутрешен вестник и се отби в близкото кафене, където си поръча чаша горещо черно кафе.

Не откри нищо интересно във вестника. Поне според тазсутрешния вестник светът се явяваше едно тъпо, скучно място. Имаше чувството, че чете не днешен вестник, а такъв отпреди седмица. Сгъна вестника и погледна часовника си. Девет и тридесет. Посещенията в санаториума започваха след десет.

Стягането на багажа за връщане у дома не му отне много време. Поначало не носеше много багаж със себе си — само няколко ката дрехи, тоалетни принадлежности, няколко книги и куп листове за писане. Набута всичко в брезентовата си чанта, метна я през рамо, плати си сметката в пансиона и от гарата взе автобуса до санаториума. Зимата почваше и сутрин пътуващите към плажа не бяха много. На спирката пред санаториума слезе само той.

На рецепцията вписа името си и часа в журнала за посетители. Зад гишето стоеше млада медицинска сестра, която виждаше за пръв път. Имаше ужасно дълги и слаби ръце и крака, а около устните й играеше лека усмивка. Заприлича му на любезен паяк, който превежда хората по някоя горска пътека. Обикновено на това място стоеше госпожа Тамура — сестрата на средна възраст с очилата, но днес я нямаше. Тенго дори почувства облекчение. Никак не му се слушаха подмятания във връзка с това, че предната вечер бе изпратил Куми Адачи до апартамента й. И сестра Омура не се виждаше никъде. Дали пък земята не ги беше погълнала безследно? Като трите вещици в „Макбет“?

Нима беше възможно? Куми Адачи имаше почивен ден, но другите две трябваше да са на работа. Сигурно бяха някъде из санаториума.

Тенго се качи до стаята на баща си, почука тихо два пъти и отвори вратата. Както винаги, баща му си спеше на леглото. От ръката, му излизаше тръбичката на системата, катетърът се виеше като змия от слабините му. Никаква промяна от вчера. Прозорецът беше затворен, пердетата — спуснати. Въздухът в стаята бе тежък, застоял. И пълен с какви ли не миризми — миризмата на болнично заведение, аромата на цветята във вазата, дъха на болен, вонята на изпражнения — всички присъщи на живота миризми. При цялата слабост на жизнената сила, при безсъзнанието, в което се намираше баща му, метаболизмът си продължаваше непроменен. Баща му все още се намираше на отсамната страна на великия вододел между живота и смъртта. Ако трябваше по някакъв начин да се дефинира състоянието „жив“, то се изразяваше с издаването на най-различни миризми.

Първото, което Тенго стори, след като влезе в стаята, бе да се отправи към прозореца, да дръпне завесите настрани и да го отвори. Утрото бе свежо, а и помещението се нуждаеше отчаяно от чист въздух. Навън бе студено, но далеч не мразовито. Слънчевите лъчи къпеха стаята и завесите шумоляха от морския бриз. Самотна чайка, прибрала плътно крака до корема си, улови въздушен поток и запланира над боровете. Образувалите нестройна редица върху жиците врабчета постоянно разменяха местата си, като пренаписвани ноти по петолиние. Гарван с голяма човка кацна върху живачната лампа на един стълб и взе да оглежда внимателно околността, докато обмисляше следващия си ход. Високо по небето се носеха няколко перести облака, толкова далече, че приличаха на абстрактни понятия, несвързани с хорските дела.

Обърнал гръб на пациента, Тенго прекара известно време в разглеждане на пейзажа. Живи неща и неживи неща. Движещи се неща и неподвижни неща. Най-обичайната гледка от този прозорец. Нищо ново в нея. Светът бе длъжен да се движи напред. Като някакъв евтин будилник, и светът горе-долу се справяше с възложената му задача. Тенго гледаше с празен поглед пейзажа с надеждата да отложи поне още миг срещата с баща си, но не можеше вечно да отлага. Накрая взе някакво решение, извърна се и седна на сгъваемия стол до леглото. Баща му си лежеше по гръб, с лице към тавана, със затворени очи. Пъхнатият под брадичката му юрган бе идеално опънат, непокътнат. Очите му бяха съвсем хлътнали. Сякаш липсваше някакъв елемент, та очните кухини не бяха в състояние да поддържат очните му ябълки, които тихичко се бяха отдръпнали назад. Дори да отвореше очи, щеше да гледа света така, както се вижда от дъното на някаква дупка.

— Татко… — подхвана Тенго.

Баща му не отговори. Подухващият в стаята бриз внезапно спря и завесите увиснаха безжизнено, като работник, който по време на изпълнението на задачата си изведнъж се сеща, че е трябвало друго да свърши. Но след малко, сякаш пак набрал сили, вятърът отново задуха.

— Днес пътувам обратно за Токио — каза Тенго. — Не мога вечно да съм тук. Нямам право на повече отпуск от работата. Трябва да се върна към живота, колкото и да е невзрачен.

По бузите на баща му бе набола дву-тридневна брада. Една от сестрите го бръснеше с електрическа самобръсначка, но не всеки ден. Космите му бяха като смес от сол и черен пипер. Бе само на шестдесет и четири, но изглеждаше още по-стар, като че някой бе превъртял на бърз ход напред филма на живота му.

— Ти така и не се събуди дори за миг, докато бях тук. Но докторът смята, че здравословното ти състояние все още не е зле. Най-странното е, че всъщност си почти толкова здрав, колкото си беше.

Тенго млъкна, да могат думите му да попият.

— Нямам представа дали изобщо ме чуваш. Дори и да вибрират думите по тъпанчетата ти, по-нататък връзката може да е прекъсната. Или пък думите ми стигат до теб, но просто не си в състояние да ми отговориш. Никаква представа нямам. Но през цялото време ти приказвах и ти четях с надеждата, че ме чуваш. Защото в противен случай говоренето си губи смисъла, а след като не мога да ти говоря, съвсем безсмислено е да стоя тук. Не знам как да ти го обясня, но усещам нещо осезаемо; като че поне най-важното от онова, което ти казвам, все пак стига до теб.

Никакъв отговор.

— Онова, което ще ти кажа, може да ти се стори голяма глупост. Но аз се връщам довечера в Токио и не знам кога пак ще дойда. Така че ще ти кажа всичко, което ми е на душата. И ако ти се види глупаво, смей се колкото си искаш. Стига да можеш да се смееш, искам да кажа.

Тенго млъкна и се взря в лицето на баща си. Пак никаква реакция.

— Тялото ти е в кома. Ти си в безсъзнание, нищо не чувстваш и те крепят с животоподдържащи системи. Според лекаря ти си един жив труп. Макар той да се изрази малко по-евфемистично. От медицинска гледна точка най-вероятно си точно това. Ами ако се окаже само една преструвка? Понеже имам чувството, че изобщо не си изгубил съзнанието си. Поставил си тялото си в кома, но съзнанието ти е някъде другаде и е живо. От много време имам това усещане. Макар да е само усещане.

Тишина.

— Ако смяташ, че идеята ми е налудничава, бих те разбрал. Ако го кажа другиму, ще си помисли, че халюцинирам. Но ми се ще да вярвам, че е истина. Според мен ти си загубил изцяло интереса си към света. Разочаровал си се, обезверил си се и вече нищо не те интересува. И затова си напуснал физическото си тяло. Отишъл си в някакъв друг свят и там водиш съвсем различен живот. В свят, който се намира вътре в теб.

И пак тишина.

— Взех си отпуск, дойдох в този град, наех си стая в пансион и идвах всеки ден тук да ти приказвам. В продължение на близо две седмици. Но го направих не само за да те видя какво правиш или за да се грижа за теб. Исках да разбера откъде идвам, какво е потеклото ми. Не че то има вече някакво значение. Аз съм си аз, независимо с кого или с какво съм свързан… или не съм. При все че се убедих, че именно ти си баща ми. Което е хубаво. На това ли му викаш помирение? Не знам. Може би съм се помирил единствено със себе си.

Тенго пое дълбоко въздух. После заговори с по-мек тон:

— Ти през лятото беше все още в съзнание. Умът ти се беше размътил, но съзнанието ти все още действаше. И по онова време тук, в тази стая, пак срещнах едно момиче. Тя се яви, след като те бяха откарали за изследвания. Подозирам, че всъщност беше нещо като нейното второ „аз“. Затова се и върнах в този град и се застоях толкова дълго, защото се надявах пак да я зърна. Най-честно ти казвам — само затова дойдох.

Тенго въздъхна и събра длани в скута си.

— Но тя така и не дойде. Последния път беше дошла в едно нещо, което се нарича въздушна какавида — капсула, в която се намираше. Прекалено сложно е да ти го обяснявам, но въздушната какавида е плод на въображението, измислен предмет. Само че вече не е измислен. Границата между действителния свят и въображаемия се е размила. На небето вече има две луни. И те са пренесени тук от света на белетристиката.

Тенго огледа лицето на баща си. Дали съумяваше да следи всичко, което му разправяше?

— Та в този контекст изобщо не е никаква фантасмагория, като казвам, че съзнанието ти се е отделило от тялото ти и сега се движи свободно из някакъв друг свят. Изобщо имам чувството, че правилата на света са се охлабили около нас. И както вече ти споменах, изпитвам странното усещане, че ти точно това правиш. Че ходиш например до апартамента ми в Коенджи и блъскаш по вратата. Разбираш ли ме? Обявяваш, че си инкасатор от Ен Ейч Кей, удряш по вратата и заплашваш на висок глас. Както постъпваше и навремето, докато обикаляхме из Ичикава.

Усети как въздушното налягане в стаята се промени. Прозорецът си стоеше отворен, но отвън не се чуваше почти никакъв шум, освен от време на време изблик на чуруликане от врабчетата.

— В апартамента ми в Токио живее едно момиче. Не че ми е гадже или нещо такова. Просто й се наложи да намери временно убежище при мен. И преди няколко дни ми се оплака по телефона от някакъв инкасатор от Ен Ейч Кей. Как чукал по вратата й, какво правел и как крещял по коридора. С което много ми напомни за твоите собствени методи. Думите, които чула, бяха точно твоите изрази, които съм запомнил. Изрази, които се надявах да залича тотално от съзнанието си. И сега си мисля, че може би самият ти си бил онзи инкасатор. Или греша?

Тенго изчака тридесет секунди. Но дори и една мигла не трепна на окото на баща му.

— От теб искам едно: никога повече да не чукаш на вратата ми. Нямам телевизор. А и дните, в които ходехме заедно да събираме таксите, останаха далече назад в миналото. Мисля, че по този въпрос отдавна сме единодушни. От онази среща с учителката ми… вече не помня името й… която ми беше класна. Дребната жена с очилата. Помниш я, нали? Така че не ми чукай никога повече по вратата, разбра ли? И не само по моята врата. По ничии врати не чукай повече. Вече не си инкасатор за Ен Ейч Кей и нямаш право така да стряскаш хората.

Тенго стана. Отиде до прозореца и погледна навън. Пред гората вървеше някакъв старец в дебел пуловер и с бастун в ръка. Вероятно бе излязъл на разходка. Беше висок, с бели коси и чудесна стойка. Но стъпките му бяха неловки, сякаш бе забравил как се ходи. И сега с всяка нова крачка се мъчеше да си възвърне умението. Тенго го наблюдава известно време. Старецът пресече бавно градината, сви покрай ъгъла на сградата и изчезна. Комай не бе успял да си възвърне умението да ходи. Тенго пак се извърна към баща си.

— Не те коря. Съзнанието ти си е твое и имаш право да го пращаш където си искаш. Става дума за собствения ти живот и собственото ти съзнание. Ти си имаш твоя си представа за това кое е правилно и я прилагаш на практика. Може би и аз нямам правото да ти говоря по този начин. Но ти си длъжен да разбереш: вече не си инкасатор в Ен Ейч Кей. И не бива да се правиш на такъв. Безсмислено е.

Тенго приседна върху перваза на прозореца и затърси из възтясната болнична стая следващите си думи.

— Нямам представа що за живот си живял и какви радости и скърби си изпитал. Но дори да е останало нещо неосъществено, това не ти дава правото да обикаляш да го търсиш по хорските врати. Даже когато става дума за място, което ти е особено добре познато, и за подход, който ти е любим.

И Тенго се взря безмълвно в лицето на баща си.

— Не желая повече да хлопаш по ничии врати. Нищо друго не искам от теб, татко. Време ми е да си вървя. Идвах тук всеки ден да ти говоря, докато ти беше в кома, и да ти чета. И ми се струва, че сме постигнали поне частично помирение. Ще ми се дори да вярвам, че помирението ни всъщност се е сбъднало в действителния свят. Колкото и да ти е неприятно, ще трябва да се върнеш отново тук, от тази страна. Понеже тук ти е мястото.

Тенго нарами брезентовата си чанта.

— Ами аз да тръгвам тогава.

Бащата нищо не каза. Нито помръдна, нито отвори очи — както винаги. Но някак си създаваше чувството, че си мисли за нещо. Тенго мълчеше и го следеше най-внимателно. Очакваше баща му всеки момент да отвори очи и да седне внезапно в леглото. Но не се случи нито едното, нито другото.

На излизане завари на рецепцията същата онази сестра с паякоподобните крайници. На пластмасовата табелчица на гърдите й пишеше „Тамаки“.

— Мисля да си вървя в Токио — рече й Тенго.

— Жалко, че баща ви не дойде в съзнание, докато бяхте тук — рече със съжаление сестрата. — Но съм убедена, че и така е благодарен за дългото ви присъствие.

На Тенго не му идваше наум подходящ отговор.

— Кажете от мое име довиждане на останалите сестри. Много ви благодаря на всички за грижите ви.

Така и не успя да види нито госпожа Тамура с очилата, нито едрогърдата госпожа Омура с вечната й химикалка. Което го понатъжи. Те бяха чудесни сестри и винаги се отнасяха мило с него. Но може би така беше най-добре. Та нали се измъкваше сам-самичък от котешкия град.

* * *

Докато влакът се изнизваше от гара Чикура, Тенго се сети за прекараната в апартамента на Куми Адачи нощ. Само предната нощ. Кичозната лампа „Тифани“, неудобното канапенце, телевизионното комедийно шоу от съседния апартамент. Бухането на бухала в гората. Димът от хашиша, усмихнатото лице на тениската, твърдите срамни косми, притиснати в крака му. По-малко от двадесет и четири часа оттогава, а толкова отдавна му се струваше, че е било. Умът му още не успяваше да се стабилизира. Беше като някаква разбалансирана везна: ядрото от спомени отказваше да се укроти на едно място.

Изведнъж го обзе силно безпокойство и той се огледа около себе си. Тази действителност наистина ли е реална? Или пак се е качил на погрешната реалност? Обърна се към седящия наблизо пътник, който му потвърди, че влакът наистина отива до Татеяма. Всичко е наред. Престани да се притесняваш, заповяда си. От Татеяма ще хвана токийския експрес. Отдалечаваше се все повече от крайморския котешки град.

След като се настани в експреса, сънят, едва дочакал този миг, го повали. Заспа дълбоко, сякаш бе загубил почва под краката си и изпадна в бездънна яма. Затвори очи и съзнанието му изчезна на секундата. Отвори очи чак когато влакът отмина Макухари. Във вагона не бе кой знае колко горещо, но потта се стичаше под мишниците и по гърба му. Нещо вонеше ужасно в устата му, като застоялия въздух, който бе дишал в болничната стая с баща му. Извади дъвка от джоба и я пъхна в устата си.

Убеден бе, че повече кракът му няма да стъпи в този град. Поне докато баща му е още жив. Колкото и да не можеше да е сигурен сто процента в нищо в този свят, все пак си даваше сметка, че няма повече работа в крайморския град.

* * *

Фука-Ери я нямаше в апартамента. Почука три пъти на вратата, после, след кратка пауза — още два пъти. След което отключи. Вътре цареше пълна тишина. И го порази това, че всичко бе подредено и чисто. Чиниите бяха прилежно прибрани в шкафа, всичко по масата и бюрото бе на мястото си и кошчето за боклук бе изпразнено. Личеше си, че и с прахосмукачка е минато.

Леглото бе оправено и нямаше разхвърляни книги или плочи. Изсъхналото пране бе сгънато старателно върху кувертюрата.

Голямата чанта на Фука-Ери също липсваше. Но по всичко личеше, че не се е сетила внезапно за нещо и не е хукнала нанякъде. Нито пък, че е излязла за малко. Очевидно бе, че е решила да си тръгне окончателно, спокойно е почистила апартамента и едва тогава си е заминала. Тенго се помъчи да си я представи как действа с прахосмукачката и как бърше това-онова с влажен парцал. Образът някак си не й пасваше.

Отвори кутията на пощата от вътрешната страна на вратата на апартамента, където му бе оставила резервния ключ. Ако се съдеше по количеството насъбрала се кореспонденция, надали бяха минали и два дни от заминаването й. За последно се бяха чули по телефона сутринта преди два дни, когато тя още беше в апартамента. Снощи ходи на вечеря с трите медицински сестри и прекара нощта у Куми. Покрай цялата залисия бе забравил да й се обади.

Предполагаше се да му е оставила бележка с нейния особен клиновиден почерк, но такава не се виждаше никъде. Тръгнала си бе, без да каже нито дума. Но това нито изненада силно Тенго, нито го разочарова. Кой можеше да предскаже какво си мисли това момиче и какво ще направи? Тя поначало се появяваше, когато й скимнеше, и си тръгваше, когато си искаше — като капризна своенравна котка. Човек дори би се зачудил как изобщо бе останала толкова дълго тук.

В хладилника имаше повече храна, отколкото очакваше. Предположи, че по някое време Фука-Ери е излизала на пазар. Имаше и купа с карфиол, очевидно доста наскоро варен на пара. Нима е знаела, че Тенго ще се върне в Токио до ден-два? Тенго усети глад, изпържи си яйца и ги изяде заедно с карфиола. Препече си и филийки и изпи две големи чаши кафе.

После се обади на приятеля си, който го заместваше в школата, за да го уведоми, че възнамерява да се върне на работа в началото на идната седмица. А той му съобщи до коя част на учебника е стигнал.

— Много съм ти благодарен. Голяма услуга ми направи.

— На моменти дори ми е приятно да преподавам. Но установих, че колкото по-дълго преподава човек, толкова повече се отчуждава от себе си.

И Тенго бе изпитвал често подобно усещане.

— Нещо необичайно в мое отсъствие?

— Нищо особено. С изключение на едно писмо, де. Оставих ти го в чекмеджето на катедрата.

— Писмо ли? Пише ли от кого е?

— Донесе го едно слабичко девойче. С права коса до раменете. Каза, че искала да го остави за теб. Говореше много особено. Може и чужденка да беше.

— Носеше ли една голяма чанта?

— Да. Зелена. През рамо. И пълна.

Вероятно Фука-Ери не е посмяла да остави писмото в апартамента. От страх някой друг да не го прочете или да го вземе. Затова е отишла в школата за зубрене и го е оставила при приятеля му.

Тенго благодари още веднъж и затвори телефона. Свечеряваше се и хич не му се влачеше с влака чак до Йойоги за едно писмо. И утре е ден.

И чак след това се сети, че бе забравил да пита приятеля си за луната. Почна да набира повторно номера му, но в един момент се отказа. Онзи най-вероятно бе забравил за молбата му. Ще трябва сам да решава този свой проблем.

* * *

Тенго излезе и тръгна безцелно по здрачаващите се улици. След заминаването на Фука-Ери не го свърташе в прекалено тихия апартамент. Докато го обитаваха заедно, присъствието й не се усещаше особено. Той следваше нормалния си ежедневен режим, тя — нейния. Но сега, след като я нямаше, Тенго усещаше как е оставила след себе си една празнота с формата на човешко тяло.

Не че нещо го привличаше към нея. Да, тя си беше красиво, привлекателно момиче, но нито за миг, откакто я познаваше, не бе изпитвал и капка желание спрямо нея. Дори след дългото им съжителстване в апартамента нищо не се бе пробудило в душата му. Но защо? Би трябвало да има някаква причина да не изпитвам сексуално привличане към нея. Вярно, през онази бурна нощ бяха стигнали до полово сношение. Но то изобщо не бе по негово желание. Всичко бе по нейна инициатива.

Сношение бе точната дума, с която да опише случилото се помежду им. Тя се бе качила отгоре му, той бе изтръпнал и не бе в състояние да мръдне, и тя бе вкарала члена му в себе си. В тези минути Фука-Ери сякаш бе в някакво трансцендентно състояние, като фея в лапите на похотлив сън.

После пак живяха заедно в апартамента, сякаш нищо не се беше случило. Бурята свърши, дойде утрото, а Фука-Ери се държеше така, сякаш напълно бе забравила за случката. А и Тенго не отвори дума по въпроса. Щом го е забравила, най-добре беше да остави нещата така. И за него би било най-добре да го забрави. Което обаче не елиминираше въпроса: какво я бе накарало да постъпи внезапно по този начин? Възможно ли бе да е преследвала определена цел? Или временно да е била обладана от лудост?

В едно обаче Тенго не се съмняваше: изобщо не бе ставало дума за любовен акт. Че Фука-Ери хранеше някакъв афинитет към Тенго — спор нямаше. Но фантазията му не стигаше дотам да си представи, че тя го обича, нито че го желае, и изобщо нещо близко до тези две емоции. Тя не изпитва полово влечение към никого. Когато ставаше дума за преценяване на хората, Тенго не бе особено уверен в своята наблюдателност, и все пак нещо му пречеше да си представи как Фука-Ери се отдава със страстна любов на някой мъж, как диша пламенно и силно. Та дори и в ситуация на не толкова бурен секс. Просто не бе в стила й.

Всички тези мисли се въртя из главата му, докато се шляеше по улиците на Коенджи. След залез-слънце бе излязъл студен вятър, но това не му пречеше. Обичаше да размишлява, докато се разхожда, а после сядаше на бюрото и придаваше форма на мислите си. Такъв беше стилът му. И затова правеше дълги разходки. Без значение дали валеше, или вееше. Та както си вървеше, изведнъж се озова пред бар с табела „Мугиатама“ — „Житен клас“. И понеже не му дойде друго на ум, отби се и си поръча една наливна „Карлсберг“. Барът току-що бе отворил и още нямаше други клиенти. За известно време престана да мисли и на празна глава взе да отпива от бирата си.

Но тъй като природата не търпи вакуум, и Тенго не можа дълго да задържи мозъка си бездеен. Не можеше да спре да мисли за Фука-Ери. Тя се промъкваше в ума му като откъс от някакъв сън.

А тя може да е съвсем наблизо. И пеша може да се отиде до нея.

Така каза Фука-Ери. И затова съм тръгнал да я търся. Затова влязох в този бар. Какво друго ми казваше тя?

Не бива да се тревожиш. Дори да не я намериш, тя ще те намери.

Значи, както Тенго търси Аомаме, така и Аомаме го търси него. Тенго не бе обърнал нужното внимание на тези й думи. Прекалено се бе вглъбил в това, че той я търси. Изобщо не му бе минало през ум, че и тя може да го търси.

Аз възприемам, ти приемаш.

И това бе казала Фука-Ери. Че тя възприема, а Тенго приема. Но че ще му пояснява какво е възприела само когато тя намери за добре. Тенго така и не схвана дали това ще става въз основа на някакъв принцип или теория, или е просто въпрос на каприз.

И пак се сети за половото им сношение. Красивото седемнадесетгодишно момиче се качи отгоре му и вкара пениса му в себе си. Едрите й гърди се люлееха из въздуха като зрели плодове. Очите й се затвориха от унес и ноздрите й се разшириха от похот. Устните й оформяха нещо, което не се образуваше в действителни думи. Виждаше белите й зъби и мяркащия се от време на време между тях розов език. Споменът му от тази сцена бе съвсем жив. Колкото и вдървено да бе тялото му, съзнанието му бе съвсем ясно. А ерекцията му бе твърда като скала.

Но при цялата яснота на спомена Тенго продължаваше да не изпитва и най-малкия намек за сексуална възбуда. Нито желание за секс с нея. През изминалите оттогава три месеца изобщо не беше правил секс. Дори не се бе изпразвал нито веднъж. Което беше абсолютно необичайно за него. Все пак си беше здрав, прав, неженен мъж на тридесет години, с нормално либидо, което си искаше своето по един или друг начин.

Въпреки това, докато лежеше в леглото с Куми Адачи в апартамента й и усещаше срамните й косми върху бедрото си, пак не бе изпитал никакво желание. Пенисът му си беше останал мек през цялото време. Можеше да се дължи и на хашиша. Но не е там причината, реши Тенго. Когато през онази бурна нощ бе правил секс с Фука-Ери, тя бе отнела нещо важно от сърцето му. Така както мебел се премества в друга стая. Убеден беше в това.

Но какво ще да е това, отнетото нещо?

И Тенго поклати глава.

След като допи бирата, си поръча един бърбън „Фоур Роузис“ с лед и ядки. Точно като предишния път.

Да не би пък ерекцията му през онази бурна нощ да бе прекалено идеална? Дотогава не бе имал толкова силна и толкова голяма ерекция. Пенисът му изглеждаше различен от друг път. Беше гладък и лъскав, с вид не толкова на истински пенис, колкото на концептуален символ, и когато еякулира, струята бе мощна, да не каже героична, а спермата — обилна и гъста. Нямаше начин да не е стигнала до яйчниците й, че и по-далече. Идеалният оргазъм.

Но след като се случи нещо толкова съвършено, би трябвало да последва някаква реакция. Така стават тези неща. Какви ерекции съм имал оттогава?, питаше се Тенго. И изобщо не можеше да си спомни. Нищо чудно нито една да не е имал. Или, ако се е случило, да е била някаква съвсем незначителна, незаслужаваща да я помни. Ако я бе снимал някой за филм, изобщо е нямало да стигне до екраните — само за евтино порно е можела да свърши работа. Изобщо не си заслужаваше да се отваря дума за такава ерекция. Най-вероятно.

И сега сигурно ми е писано да се влача през живота само с второкачествени ерекции, рече си. Та дори не и второкачествени може би? Ама че тъжен живот ми се очертава — като предълъг залез. Но пък може и да е неизбежно, зависи откъде го погледнеш. Поне веднъж в живота си ще е преживял идеалната ерекция, идеалния оргазъм. Нещо като автора на „Отнесени от вихъра“. Щом веднъж си постигнал нещо толкова великолепно, не ти остава друго, освен да почиваш на лаврите си.

* * *

Допи си уискито, плати си сметката и продължи да се скита по улиците. Вятърът се беше усилил и въздухът бе станал мразовит. Длъжен съм да намеря Аомаме, рече си, преди правилата на света да се охлабят съвсем и всякаква логика да престане да съществува. Засега го крепеше единствено надеждата, че все някой ден може да я срещне случайно. Не я ли намеря, какъв ще е смисълът да живея? Тя е била тук, в Коенджи. През септември. И ако имам късмет, все още ще е тук. Не че можеше да го докаже. Но не му оставаше нищо друго, освен да се вкопчи в тази надежда. Аомаме е някъде тук, наоколо. И тя също ме търси. Ние сме като две части от монета, всяка търсеща другата си половинка.

Вдигна глава към небето, но не можа да види луните. Трябва да отида някъде, откъдето ще мога да ги видя, реши Тенго.

Тринадесета глава

(Ушикава): Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Другите в семейството изобщо не бяха като него. А семейството на Ушикава се състоеше от родителите му, един по-голям и един по-малък брат и една по-малка сестра. Баща му притежаваше здравна клиника, а майка му водеше счетоводството й. И двамата му братя бяха отлични ученици, завършили впоследствие медицина. Сега по-големият му брат работеше в една токийска болница, а по-малкият се занимаваше с научни изследвания в един университет. Щом баща им се пенсионираше, семейната клиника в град Урава — предградие на Токио — щеше да се поеме от баткото. И двамата му братя бяха женени, с по едно дете. Сестрата на Ушикава бе завършила университет в САЩ и сега работеше като преводачка в Япония. Беше на тридесет и пет, все още неомъжена. И братята, и сестра му бяха високи и слаби, с приятни овали на лицата. Ушикава представляваше изключението в семейството във всяко едно отношение, и най-вече във външния си вид. Беше нисък, с голяма деформирана глава и рошава къдрава коса. Краката му бяха като дънери и криви като краставици. Изпъкналите му очи му придаваха постоянно учуден вид. Вратът му бе особено месест. Веждите му бяха буйни и големи и почти се сключваха над носа. Приличаха на две приближаващи се една към друга космати гъсеници. В училище, общо взето, получаваше отлични бележки, но по някои предмети успехът му се колебаеше силно, а в спорта никакъв го нямаше. В цялото това заможно, самодоволно семейство от елита той бе чуждият елемент, фалшивата нота, която разваляше семейната хармония. И на семейните снимки приличаше на външен човек, на нетактичен аутсайдер, който се е наврял нарочно в кадъра.

Останалите членове на семейството недоумяваха как може някой, който ни най-малко не им прилича, да е един от тях. Но не можеше да се отрече фактът, че го бе родила майка им, с всичките му там родилни мъки (нейните спомени бяха най-вече от неистовите болки тъкмо при това и раждане). Никой не го беше оставил на прага им в кошница. Чак по някое време някой се сети, че имали и друг роднина с голяма деформирана глава — братовчед на дядо им, работил в железарска работилница в токийския район Кото и загинал през масираните бомбардировки през пролетта на 1945 година. Баща им никога не го бе виждал на живо, но пазеше негова снимка в стар албум. Когато останалите от семейството я видяха, възкликнаха дружно: „Е, сега всичко е ясно!“. Ушикава и прачичо му толкова си приличаха, като две грахови зърна в шушулката, че човек можеше да възприеме Ушикава като прероден вариант на другия. По неизвестни никому причини гените на прачичото се бяха появили отново, на бял свят.

Семейството им, от Урава, в префектура Сайтама, щеше да е идеално — както на външен вид, така и по отношение на академичните си и делови постижения, — стига да го нямаше Ушикава. Бяха запомнящо се, фотогенично семейство, на което всеки би завидял. Но щом зърнеха сред тях Ушикава, хората започваха да се мръщят и да клатят глави. Сигурно си мислеха, че по някое време някой и друг шегаджия е препънал богинята на красотата. Сто на сто така си мислят, заключиха родителите му и правеха всичко възможно да го крият от хорските очи или поне да не му позволяват да изпъква (колкото и безсмислени да си оставаха напъните им).

Ушикава обаче и за миг не се чувстваше недоволен, тъжен или самотен заради тази ситуация. Поначало не беше общителен и му харесваше да е на заден план. Не изпитваше кой знае каква обич към братята и сестра си. От негова гледна точка и тримата бяха неспасяемо повърхностни личности, с тъпи мозъци, тесногръди и лишени от въображение, интересуващи се единствено от хорското мнение за тях. Но най-вече им липсваше онзи здравословен скептицизъм, който би им позволил да постигнат някаква мъдрост.

Бащата на Ушикава бе умерено преуспял провинциален лекар, специалист по вътрешни болести, но бе толкова скучен, че да разговаряш с него, ти причиняваше болки в гърдите. Подобно на онзи цар, който превръщал в злато всичко, до което се докоснел, всяка казана от баща му дума се превръщаше в безцветни зрънца пясък. Но бидейки поначало несловоохотлив — вероятно неумишлено, — успяваше да прикрие колко досаден и невежа е всъщност. За разлика от него майка му беше мелница, че и безнадежден сноб. Интересуваха я единствено парите, беше самовлюбена и горда жена, падаше си по всичко пъстро и префърцунено и вечно одумваше някого с пискливия си глас. По-големият му брат се беше метнал на баща им; по-малкият — на майка им. Сестра му пък беше крайно опърничава, безотговорна и несъобразяваща се с никого. Понеже беше най-малката, бе разглезена до безкрай.

Ето защо още от малък Ушикава странеше от тях. Щом се прибереше от училище, затваряше се в стаята си и забиваше нос в книгите. Нямаше си други приятели освен кучето, така че никога не му се удаваше възможност да сподели наученото с някого или да спори за нещо. Което не му пречеше да се има за красноречив оратор, надарен с логична мисъл. С огромно търпение бе оформил всичките си тези качества. Много пъти поставяше на обсъждане дадена идея и провеждаше дебат върху нея, като редуваше двете противоположни гледища. Изказваше се страстно в подкрепа на мисълта, след което с не по-малка енергия я оборваше. Вживяваше се докрай и най-искрено и в двата противоположни възгледа. Докато в един момент не осъзна, че се е сдобил с таланта да е скептичен дори по отношение на самия себе си и че всичко, което поначало се възприема за истина, е всъщност съвсем относително. Независимо от представите на повечето хора границата между субект и обект не е толкова ясно очертана. А когато разграничителната линия поначало е смътна, никак не е трудно човек да се прехвърля от едната й страна на другата и обратно.

За да се възползва по-ясно и по-ефективно от логиката и реториката, Ушикава пълнеше мозъка си с всякакви попаднали му знания — и такива, които смяташе, че може да му бъдат полезни, и такива, за които бе убеден в противоположното. Благодарение на всички тези свои усилия стана по-ерудиран от всичките си връстници. Уверен бе, че може да срази всеки противник в някой спор, стига да поиска. И то не само своите братя и сестра си, но и учителите, и родителите си. Но нямаше никакво желание да привлича внимание върху себе си, така че се стараеше да не разкрива това свое умение. Знанията и уменията му бяха инструмент, а не неща за показ.

Ушикава взе да гледа на себе си като на някакво нощно животно, скрито в тъмната гора, чакащо появата на плячката. Дебнеше търпеливо, а щом му се удадеше възможност, скачаше и я сграбчваше. Но дотогава не биваше да разкрива присъствието си пред противника. От ключово значение бе това да е притаен и да улови жертвата си, докато тя не е нащрек. Още от основното училище бе почнал да разсъждава по този начин. Никога не бе изпадал в зависимост от друг човек и никога не разкриваше охотно чувствата си.

Понякога само си позволяваше да си фантазира как би минал животът му, ако се беше родил малко по-хубав. Не му трябваше да е красавец. Нямаше нужда да е чак толкова впечатляващ. Просто да имаше малко по-нормален вид. Колкото хората да не се извръщат подире му да го зяпат. Какъв ли щеше да е животът ми тогава?, питаше се. Но самото предположение надвишаваше възможностите дори на неговото силно въображение. Ушикава толкова приличаше на себе си, че мозъкът му не успяваше да побере подобна хипотеза. Та нали тъкмо заради голямата си деформирана глава, изпъкналите очи и късите криви крака бе станал този, който е — скептично момче, изпълнено с интелектуално любопитство, тихо, но красноречиво.

* * *

С течение на годините грозното момче се превърна в грозен младеж и докато се усети — в грозен мъж на средна възраст. И на всеки етап от живота му хората се обръщаха подире му да го зяпат. Децата се блещеха най-безсрамно насреща му. Понякога го утешаваше мисълта, че когато някой ден се превърне в грозен старец, може би няма да прави толкова силно впечатление. Но и в това не бе никак убеден. Току-виж съм станал най-грозният старец на света, мислеше си.

Така или иначе, природата не му бе — създала възможност да се слива с околната среда. На всичко отгоре Тенго вече го беше виждал. Откриеха ли го да се мотае около Тенговия дом, цялата операция отиваше на кино.

В случаи като този Ушикава обикновено прибягваше до услугите на някоя частна детективска агенция. Създал си бе навика през адвокатските години, когато използваше най-вече бивши полицаи, които умееха да изравят информация, да следят хората и да водят наблюдение. В сегашния случай обаче не желаеше да намесва никакви външни лица. Нещата бяха прекалено рисковани, а освен това ставаше дума и за сериозно престъпление — за убийство. Да не говорим, че и самият Ушикава не бе сигурен какво може да спечели, ако постави Тенго под наблюдение.

Преди всичко му се щеше да си изясни връзката между Тенго и Аомаме, но в същото време нямаше никаква представа как изглежда тази Аомаме. Какво ли не опита, но така и не успя да се сдобие дори с една свястна фотография. И Прилепа беше ударил на камък в това отношение: изровил бе отнякъде албум със снимки на випуска от гимназията, но на снимката на класа й лицето й беше ситно и някак си неестествено на вид, като маска. А пък на снимката на фирмения отбор по софтбол бе с шапка с голяма козирка и сянката напълно закриваше лицето й. Така че, ако я срещнеше случайно на улицата, нямаше начин да я познае. Знаеше единствено, че е почти метър и шестдесет и осем на ръст, с тренирано тяло и изправена стойка. С остри очи, изявени скули й с коса до раменете. На света имаше куп жени, които отговаряха на подобно описание.

Така че май се налагаше Ушикава сам да се заеме с наблюдението. Да държи очите си отворени и да чака търпеливо нещо да се случи, а щом се случи — да реагира на мига. Такава деликатна задача не можеше да повери другиму.

* * *

Тенго живееше на третия етаж на стар триетажен бетонен блок. Сред редицата пощенски кутии до главния вход имаше и една с табелка „Кавана“. Някои от кутиите бяха ръждясали, боята им се люпеше. Повечето можеха да се заключват, но обитателите на блока ги държаха отключени. И главният вход си стоеше отключен, така че всеки можеше да влезе.

Дългият коридор притежаваше онази типична за старите блокове миризма, или по-точно — особена смес от миризми — от непоправени течове, стари чаршафи, прани в евтин прах за пране, гранясало олио от панирани меса и зеленчуци, изсъхнала млечка и котешка пикня от обраслия в плевели преден двор. Миризма, с която вероятно свикваш, ако поживееш достатъчно дълго там. Но колкото и да привикнеш, никога няма да я възприемеш.

Тенговият апартамент гледаше към главната улица, която не бе особено оживена, макар да се ползваше от доста пешеходци. Наблизо имаше основно училище, та в определени часове на деня отдолу минаваха големи групи деца. На отсрещната страна на улицата се намираха няколко малки еднофамилни жилища — двуетажни къщи без градини. Наблизо имаше и магазин за алкохолни напитки, а така също и книжарница за нуждите на учениците от основното училище. А през две преки беше и местната полицейска служба. Нямаше къде да се скрие човек, а ако застанеше на тротоара и вдигнеше глава към Тенговия апартамент, дори и да не го забележеше самият Тенго, съседите щяха да се отнесат с подозрение към присъствието му. И благодарение на странната му външност съседската бдителност щеше да се покачи с една-две степени. Все щеше да се намери някой, който да реши, че е педофил, причакващ излизащите от училището деца, и да се обади в полицията.

Когато провеждаш наблюдение, най-важното е да си намериш подходящо място, откъдето да гледаш. Място, от което да следиш движението на целта и да разполагаш с достатъчни запаси от вода и храна. В идеалния случай Ушикава щеше да разполага със стая, от която се вижда Тенговият апартамент. Щеше да монтира там върху триногата фотоапарата си с телефото обектива и да държи под око апартамента — кой влиза и кой излиза. Понеже изпълняваше задачата сам, нямаше как да провежда 24-часово наблюдение, но си правеше сметка за поне десет часа на ден. Намирането на подходящо място обаче нямаше да е никак лесно.

Въпреки очертаващите се трудности Ушикава тръгна да търси такова място из квартала. Не беше от онези, които лесно се предават. Та нали най-силният му коз бе именно упоритостта му. Но след като проучи всяко кътче и уличка в района, Ушикава се видя в чудо. Коенджи бе гъсто населен жилищен квартал, равен, без високи постройки. Броят на сградите, откъдето се виждаше Тенговият апартамент, бе силно ограничен и нито една май нямаше да му свърши работа.

Щом намирането на добра идея му се опънеше, Ушикава имаше обичая да си взема дълга хладка вана. Затова, щом се прибра, веднага напълни пластмасовата вана. И докато се излежаваше в нея, слушаше по радиото концерт за цигулка от Сибелиус. Не че му беше зор да слуша точно Сибелиус — концертът за цигулка на Сибелиус не беше най-подходящият фон за киснене във ваната в края на изнурителния ден. Може пък финландците да са си го слушали в сауната през дългите нощи, рече си Ушикава. Но музиката на Сибелиус бе прекалено емоционална, прекалено напрегната за тясната баня с тоалетна в двустайното му апартаментче в квартал Кохината, в район Бункьо. Но пък и не му пречеше. Всякакъв музикален фон му вършеше работа. Със същия успех можеше да е концерт от Рамо̀; нямаше да се оплаче и от Шумановия „Карнавал“. Просто в момента по радиото предаваха концерта за цигулка на Сибелиус. Нищо повече.

Както винаги, Ушикава опразни едната половина от мозъка си и взе да мисли с другата. През празната половина изпълнението на Сибелиусовия концерт от Давид Ойстрах прелиташе като лек бриз, влизащ през широко отворена врата и излизащ през широко отворен изход. Надали това бе най-добрият начин за наслаждаване на музика. Ако Сибелиус е знаел, че така ще се отнасят към музиката му, сигурно е щял да смръщи рунтавите си вежди и да събере гънките по мощния си врат. Но Сибелиус отдавна бе умрял, че и Ойстрах от доста време беше вече в гроба. Така че Ушикава можеше да прави каквото си иска и да пропуска музиката да протича от дясно на ляво, докато непразната половина на мозъка му си играеше със случайно пръкнали се мисли.

В такива моменти Ушикава гледаше да не си поставя точно определени цели. Оставяше мислите си да лудеят на воля, като отвързани по просторна поляна кучета. Казваш им да вървят където щат и да правят каквото си искат, и ги отвързваш. Потопи се до врата във ваната, затвори очи и заслушан наполовина в музиката, остави мозъка си да скита. Кучетата палуваха по тревата, търкаляха се по склоновете, гонеха се и се боричкаха неуморно, тичаха безсмислено след катеричките, после се връщаха целите в кал и трева, а Ушикава ги потупваше по главите и пак им слагаше нашийниците. Музиката свърши. Цигулковият концерт на Сибелиус бе с идеално времетраене — около тридесет минути. А сега ще чуете „Симфониета“ на Яначек, съобщи водещият. Ушикава си спомняше смътно, че и друг път е чувал това заглавие, но не можеше да се сети за подробностите. Напънеше ли си мозъка, зрението му изведнъж ставаше мъгляво и неясно, сякаш върху очните му ябълки се спускаше мъгла с цвят на сметана. Май попрекалих с ваната, рече си. Отказа се, изключи радиото, излезе от ваната, уви кърпата около кръста си и си извади една бира от хладилника.

Ушикава живееше сам. Навремето имаше жена и две дъщерички. И къща си бяха купили — в квартал Чуоринкан в град Ямато, префектура Канагава. Малка беше, но все пак имаха и градинка, и куче. Жена му можеше да мине за симпатична, а дъщерите му си бяха направо хубави. За голямо облекчение нито една от двете не бе наследила нищо от външността му.

Докато в един момент се получи нещо като изгасването на осветлението между две театрални действия и той се озова съвсем сам. И буквално не можеше да повярва, че по някое време наистина е имал семейство, с което е живял в къща в предградията. Понякога дори бе съвсем убеден, че цялата история е някакво недоразумение, някакво минало, което той сам си е измислил несъзнателно. А то в действителност се беше случило. В действителност бе имал жена, която бе споделяла леглото му, и две деца, с които бе споделил гените си. В чекмеджето на бюрото си пазеше снимка на четиримата, щастливо засмени. Дори и кучето изглеждаше нахилено.

Нямаше вероятност пак да заживеят като семейство. Жена му и дъщерите му се бяха преместили в Нагоя. Дъщерите му си имаха нов баща, с външност, която нямаше да ги излага, когато ходеше на родителски срещи. Момичетата не бяха виждали Ушикава от почти четири години, но май не съжаляваха. И досега дори един ред не му бяха написали. А пък и Ушикава не се притесняваше от това, че не можеше да ги види. Не че не отдаваше значение на дъщерите си. Просто на сегашния етап най-основният му приоритет бе да осигури собствената си безопасност, а това налагаше да изключи всички ненужни емоционални вериги и да се съсредоточи върху непосредствените си задачи.

Освен всичко друго, налице бе следната истина: колкото и далече да са дъщерите му от него, в тях ще продължава да тече неговата кръв. Дори те напълно да го забравят, кръвта няма да изгуби пътя си. Кръвта притежава ужасяващо дълга памет. И все някога, някъде в бъдеще, знакът на голямата глава пак ще се появи. В неочакван момент и на неочаквано място. И появи ли се, хората ще си спомнят с въздишка за някогашното съществуване на Ушикава.

Самият Ушикава можеше и да е жив, за да стане свидетел на този взрив, но можеше и да не е. Всъщност това нямаше значение. Стигаше му просто да знае, че е възможно. Не че се надяваше на нещо като отмъщение. По-скоро възприемаше със задоволство факта, че — неизбежно — представлява една неразделна част от структурата на света.

Седна на дивана, навири късите си крака върху масичката и както си пиеше бирата, бе сполетян от неочаквана мисъл. Може и да не успея, рече си, но си струва да опитам. Толкова е просто, че не мога да повярвам как досега не ми е хрумнало? Може би най-простите неща наистина най-трудно се измислят. Както се казва, човек не вижда онова, което става тъкмо под носа му.

* * *

На следващото утро Ушикава отново бе в Коенджи. Видя агенция за недвижими имоти, влезе и се заинтересува дали има свободни за наемане апартаменти в Тенговия блок. Блокът обаче не бе в контингента на тази агенция, а на друга, срещу гарата.

— Съмнявам се обаче, че ще има нещо свободно — изрази мнение агентът. — Наемите са умерени, местонахождението е удобно, така че малко хора се местят оттам.

— Аз все пак ще попитам, за всеки случай — рече Ушикава.

И се отби в агенцията срещу гарата. Посрещна го млад мъж, на двадесетина и няколко години, с катраненочерна коса, втвърдена с помощта на гел до плътността на птиче гнездо. Облечен бе в лъскава бяла риза и чисто нова вратовръзка. Изглежда, бе отскоро. По бузите му още личаха белезите от младежките пъпки. Младежът се постресна малко при вида на Ушикава, но бързо се овладя и го възнагради с приятна професионална усмивка.

— Имате късмет, господине — рече младежът. — Поради неочаквани семейни проблеми двойката от партера се изнесе по спешност, така че от близо седмица има един празен апартамент. Вчера приключихме с почистването му, но още не сме го обявили. Може да е малко по-шумничък, понеже е партерен, и да не е особено слънчев, но пък е с чудесно изложение. В договора обаче има една специфична клауза: собственикът възнамерява след пет-шест години да построи съвсем нова сграда на същото място, за което ще бъдете уведомени шест месеца предварително и се очаква да напуснете навреме, без разправии. И другото е, че блокът е без самостоятелен паркинг.

— Това не е проблем — отвърна Ушикава, който нито възнамеряваше да се заседава дълго там, нито имаше кола.

— Чудесно! Щом условията ви устройват, може да се нанесете още от утре. Но не желаете ли първо да огледате апартамента?

— Да, разбира се — отвърна Ушикава.

Младежът извади от едно чекмедже ключ и му го подаде.

— Много съжалявам, но имам друг ангажимент, така че, ако не възразявате, бихте ли направили сам огледа? Апартаментът е празен и само ще ви замоля, щом свършите, да ми върнете ключа.

— Като идея не е зле — каза Ушикава, — но я си представете, че съм някой злодей, който не ви върне ключа или си направи дубликат и после тайно обере апартамента? Тогава как ще постъпите?

Младежът се облещи изненадано и чак след няколко секунди рече:

— Да. Има резон в думите ви. Така че, за да си нямаме ядове, ще ви замоля за визитката ви.

Ушикава извади една от Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ и му я подаде.

— Господин Ушикава — намръщи се младежът, докато четеше името му. После на лицето му се изписа облекчение: — Нямате вид на човек, способен да създаде неприятности.

— Благодаря за доверието — отвърна Ушикава. И му пусна усмивка — толкова безсмислена, колкото и длъжността му, изписана върху картичката.

Досега не бе чувал подобни думи. Може би онзи имаше предвид, че при такава необичайна външност не може да си позволи да стори зло. Всеки би го описал най-подробно и полицията моментално щеше да скицира портрета му. Ако излезеше и заповед за арестуването му, надали щеше да устиска повече от три дни.

Апартаментът надмина очакванията му. Намираше се два етажа директно под Тенговия, което правеше наблюдението му невъзможно, затова пък предлагаше пряк изглед към главния вход, за да контролира по този начин кога влиза и излиза Тенго и евентуалните му посетители. Колко ще му е да замаскира телефото обектива и да щрака портрет на всяко минало през главния вход лице?

За да наеме апартамента, от него се изискваше да внесе депозит, равностоен на двумесечен наем: наема за един месец в аванс плюс наема за един допълнителен месец. Самият наем не бе чак толкова висок, а и щяха да му върнат депозита при изтичането на договора, но така или иначе сумата си беше сериозна. След като бе платил за услугите на Прилепа, финансите му бяха доста изтънели, но нямаше как да изпусне този апартамент. Втори шанс нямаше да му се удаде. Затова се върна в агенцията за недвижими имоти, извади предварително сложените в плик пари в брой и подписа договора от името на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Увери ги, че допълнително ще им изпрати нотариално заверено копие от регистрацията на фондацията. Това изобщо не впечатли младия агент. С подписването на договора той повторно връчи на Ушикава ключовете.

— Може още днес да се нанесете в апартамента, господин Ушикава. Токът и водата са включени, но се изисква да присъствате лично при пускането на битовата газ, така че ще ви помоля лично да се свършете с „Токио Газ“. Предполагам, че ще желаете и телефонна линия?

— Сам ще се оправя с това — каза Ушикава.

Сключването на договор с телефонната компания щеше да му отнеме сума време и усилия, а после трябваше да чака и човек да дойде да монтира телефона в апартамента. Далеч по-лесно щеше да му е да използва уличните автомати.

Върна се в апартамента и направи списък на нужните му неща. Зарадва се, че предишният наемател е оставил завесите. Стари пердета на цветчета, но все пак щяха да му свършат работа. Не може наблюдателница без пердета.

Списъкът му се оказа не особено дълъг. Най-важното бе да се запаси с храна и питейна вода, фотоапарат с телефото обектив и тринога. След това: тоалетна хартия, качествен спален чувал, туристическа печка и бутилки с керосин, остър нож, отварачка за консерви, торби за боклук, основни тоалетни принадлежности, електрическа самобръсначка, няколко хавлиени кърпи, електрическо фенерче и транзисторен радиоприемник. Минимален запас от дрехи и стек цигари. Горе-долу — това беше. Нямаше нужда от хладилник, маса или завивки. Стигаше му да има подслон срещу лошото време. Ушикава се прибра у дома, сложи огледално-рефлексния фотоапарат с телефото обектива в чантата им заедно със солиден запас от филми. После набута всичко останало от списъка в една пътна чанта. Каквото друго му трябваше, бе купено от магазините около гара Коенджи.

Разпъна триногата току до прозореца на стаята с площ шест татами в новия апартамент, монтира отгоре й най-новия модел автоматичен фотоапарат „Минолта“[16], завинти телефото обектива, насочи го на нивото на лицата на влизащите и излизащите през главния вход на сградата и включи фотоапарата на ръчна настройка, но и за работа с инфрачервения дистанционен спусък и на автоматично превъртане на лентата. Изработи си картонен конус за около обектива, та светлината да не се отразява от лещата, така че отвън се виждаше единствено подаващото се изпод единия край на леко вдигнатите завеси хартиено руло. Но надали и него щяха да забележат. Кой би предполагал, че някой ще вземе да снима тайно входа на такъв невзрачен жилищен блок? Ушикава направи няколко пробни снимки на влизащи и излизащи хора. За всеки случай омота фотоапарата в хавлиена кърпа, та да не се чува шум. И щом изщрака първата ролка, веднага я отнесе във фотоателието до гарата. Служителят я пусна във високоскоростната машина за автоматично проявяване и разпечатване на снимките. Като се имаше предвид броят на обработваните за един ден филми, надали някому щяха да направят впечатление точно неговите кадри.

Снимките бяха сполучливи. Не върхът на портретното изкуство, но вършеха работа. Лицата на влизащите и излизащите от блока бяха достатъчно ясни, че да се различават едно от друго. На връщане от фотоателието се запаси с бутилирана минерална вода и няколко консерви. Плюс стек „Севън Старс“ от магазина за тютюневи изделия. Вдигнал книжната кесия с покупките високо пред гърдите си, за да не се вижда лицето му, се прибра в апартамента и пак седна зад фотоапарата. Докато бдеше над главния вход, пи вода, яде компот от праскови от консерва и изпуши две-три цигари. Ток имаше, но неизвестно защо, нямаше вода. При отвъртането на кранчето се чу някакво гъргорене, но нищо не потече. Изглежда, нещо пречеше да му пуснат водата. Зачуди се дали да не отиде до агенцията за недвижими имоти, но тъй като му бе по-важно да ограничи влизанията и излизанията си от блока, реши да изчака да види какво ще стане. Но в същото време липсата на вода означаваше, че не може да ползва тоалетната, така че пикаеше в една стара кофа, забравена за негов късмет от хората от почистващата фирма.

Нетърпеливият ранен зимен здрач се спусна бързо и в стаята съвсем се стъмни, но той не намираше за нужно да светне. Напротив, мракът можеше да се окаже полезен. Лампата във входа светна и благодарение на нея можеше да оглежда лицата, които минаваха под жълтеникавата й светлина.

Със свечеряването се позасили и движението към и от сградата, макар броят на пешеходците да не беше особено голям. Но то пък и самият блок не беше кой знае колко голям. Но Тенго го нямаше никакъв. Нямаше и жена, която евентуално би могла да е Аомаме. По програма Тенго днес трябваше да преподава в школата за зубрене. Така че трябваше да се прибере вечерта. Нямаше навик да се отбива където и да било на път за вкъщи. Предпочиташе сам да си готви, вместо да вечеря навън, и обичаше да чете, докато се храни сам. Тези неща бяха известни на Ушикава. Но Тенго не се прибираше. Може би имаше среща с някого след работа.

В блока живееха всякакви хора — от млади, неженени работници, студенти и млади семейства с малки деца до самотни старци и баби. Хора от всякакъв произход. Но нито един не се усети, че го следят, когато влизаше в обсега на обектива. Въпреки възрастовите и социалните различия всички изглеждаха изтощени, уморени от живота, изгубили всякаква надежда, зарязани от амбицията, с износени емоции. Единствено отчаяние и претръпналост изпълваха останалата зад тях празнота. Лицата им бяха мрачни, сякаш току-що са им извадили зъб, стъпките им бяха тежки.

Допускаше обаче, че може и да бърка. Нищо чудно някои от сниманите всъщност да се радват най-пълноценно на живота. И у дома да ги очаква някакъв обаятелен земен рай. Нищо чудно поне неколцина да се преструват, че водят спартански живот, за да не предизвикат вниманието на данъчните. Но през телефото обектива всички до един изглеждаха като озовали се в задънена улица градски жители, без цел в живота, вкопчили се в евтин апартамент, който предстоеше да бъде разрушен.

Тенго не се появи цяла вечер, нито дойде някой, който Ушикава би могъл да свърже с него. В десет и половина Ушикава реши да си ляга. Още не бе навлязъл в ритъм и не желаеше да се преуморява. Има време, рече си. За днес стига. Направи няколко упражнения за разкършване, изяде една кифличка с крем от зрял боб анпан[17], наля си чашка кафе от термоса и го изпи. Пак пробва кранчето и този път водата потече. Изми лицето си със сапун, изми си и зъбите, после дълго и обилно се изпика. Облегна се на стената и изпуши една цигара. Душа даваше за глътка уиски, но бе решил, че няма да близне алкохол, докато е тук. Съблече се по бельо и се намърда в спалния чувал. Леко потръпна от студ. Нощем празният апартамент ставаше неочаквано мразовит. Май трябваше да се оборудва с една вентилаторна печка.

Така както си лежеше и трепереше съвсем сам в спалния чувал, се сети за времето, когато бе заобиколен от семейството си. Не че онова време му липсваше особено. Животът му в момента бе толкова различен, че спомените служеха единствено да илюстрират разликата. Дори като семеен човек Ушикава се бе чувствал самотен. Никога не се разкриваше пред никого и все очакваше обикновеният му живот да се разпадне. Дълбоко в себе си беше убеден, че някой ден всичко ще рухне съвсем лесно: и адвокатската му кариера, и стабилният му доход, и хубавата къща в Чуоринкан, и можещата да мине за симпатична жена, и сладките дъщерички, посещаващи частно основно училище, и породистото му куче. Така че, когато животът му взе постепенно да се скапва и той остана съвсем сам, дори изпита определено облекчение. Слава богу, рече си. Сега няма вече за какво да се притеснявам. Върнах се там, откъдето тръгнах.

Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Сви се като личинка в спалния си чувал и впери поглед в тъмния таван. Прекалено дълго се бе заседял в едно и също положение, та сега го боляха ставите. Да трепериш от студ, да вечеряш със студена кифличка, да наблюдаваш входа на евтин блок, който е пред събаряне, да гледаш какви непривлекателни хора влизат и излизат и да пикаеш в кофа. Това ли означава да се върнеш в изходно положение?, пак се попита. Сети се, че е забравил да свърши нещо. Изпълзя от спалния чувал, изля урината от кофата в тоалетната и натисна паянтовата дървена дръжка да пусне водата. Чувалът тъкмо беше започнал да се стопля и не бе никак убеден, че му се излиза. Абе да си стои там, викаше си. Но пък ако се спъна в тъмното, после ще има да вони… Накрая пак се напъха в спалния чувал и зазъзна от студ.

Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Най-вероятно. Нямаше повече какво да губи. Освен живота си. Всичко се очертаваше с пределна яснота. И в тъмнината на устните на Ушикава се появи усмивка, тънка като бръснач.

Четиринадесета глава

(Аомаме): Това, малкото ми

Животът на Аомаме се бе изпълнил най-вече с объркване. Имаше чувството, че се движи опипом в тъмното. В този свят на 1Q84 година не функционираха нито обикновената логика, нито здравият разум, така че изобщо не можеше да предположи какво я чака. Но беше уверена, че ще оцелее през следващите няколко месеца и ще роди бебето. Не беше нищо повече от предчувствие, но пък беше силно. Всичко се развиваше върху предпоставката, че тя ще роди това дете. Усещаше го вътрешно.

Спомни си последните думи на Вожда, преди да умре: „Ще ви се наложи да се подложите на тежко изпитание. Но след това ще трябва да сте в състояние да виждате нещата такива, каквито са“.

Той е знаел нещо. Нещо жизненоважно. И се е мъчел да ми го каже, макар и смътно и двусмислено, разсъждаваше Аомаме. Под „тежко изпитание“ може да е имал предвид онзи случай, когато бях на ръба на смъртта, напъхала дулото на пистолета в устата си пред онази реклама на „Есо“. А аз взех, че се върнах, без да умра. И открих, че съм бременна. И това също, изглежда, е било предопределено.

Идването на декември бе придружено от няколкодневни бурни ветрове. Опадалите листа на зелковата плющяха по пластмасовите плоскости на балкона й със сух хапещ звук. Студеният вятър свиреше предупредително през голите клони на дървото. Граченето на гарваните ставаше все по-остро и по-пробивно. Дошла бе зимата.

* * *

С всеки изминал ден тя все повече се убеждаваше, че растящото в утробата й бебе е на Тенго, докато теорията й прерасна в установен факт. Логиката, на която бе базирана, може и да не бе достатъчна, за да убеди трето лице, но поне за нея бе съвсем стройна. Всичко беше толкова очевидно.

След като съм бременна, без да съм правила секс, от кого другиго може да съм заченала, освен от Тенго?

Беше почнала да качва килограмите още през ноември. Навън не биваше да излиза, но тя си наваксваше — че и отгоре — с тренировките и строгото спазване на диета. Откакто бе станала на двадесет, никога не бе тежала повече от 52 кг. Един ден обаче кантарчето показа 54 и отказа повече да слиза надолу. Имаше чувството, че и лицето й е станало по-кръгло. Несъмнено малкото държеше майка му да понапълнее.

Продължаваше заедно с малкото да бди нощем над детската площадка с надеждата да съзре силуета на едър млад мъж, седнал на върха на пързалката. И докато гледаше наредилите се една до друга две луни в ранното зимно небе, Аомаме се галеше по корема през одеялото. От време на време, незнайно защо, й избиваха сълзи. Така както си седеше, току усещаше как някоя сълза се стича по бузата й и капе върху одеялото в скута й. Може би защото бе самотна или я измъчваше безпокойството. Или пък от самата бременност бе станала по-чувствителна. Или просто студеният вятър възбуждаше слъзните й каналчета. Независимо от причината, Аомаме оставяше сълзите да си текат, без да ги бърше.

И след като поплачеше известно време, сълзите сами секваха. И тя продължаваше самотното си бдение. Не, поправи се, не съм съвсем сама. С мен е и това, малкото ми. Вече сме двама — гледаме заедно двете луни и чакаме появата на Тенго. Вдигаше от време на време бинокъла и го фокусираше върху празната пързалка. После хващаше и пистолета — да се убеди в тежестта му и да го усети в ръката си. Да пазя себе си, да търся Тенго и да храня това, малкото ми — нямам други задължения.

* * *

Веднъж, както я вееше студеният вятър, докато наблюдаваше детската площадка, Аомаме осъзна, че вярва в Бог. Откритието я смая: все едно през калта бе напипала твърда земя под ходилата си. Беше тайнствено изживяване, неочаквано осъзнаване. Понеже, откакто се помнеше, мразеше нещото, наречено Бог. Или, по-точно казано, отхвърляше хората и системата, които заставаха между нея и Бог. В продължение на много години бе поставяла знак на равенство между тези хора с тяхната система и Бога. И бе отъждествявала омразата си към тях с омразата към Бога.

Та нали, откакто се беше родила, те бяха неизменно около нея — контролираха я, заповядваха й какво да прави, натикваха я в ъгъла, все в името на Бога. В името на Бога я лишаваха от време и свобода и поставяха сърцето й в окови. Възпяваха Божията доброта, но дваж повече превъзнасяха Неговия гняв и нетърпимост. На единадесетгодишна възраст Аомаме се реши и успя да се освободи напълно от онзи техен свят. Но заедно с това бе и пожертвала много.

Колко по-ведър, колко по-богат щеше да е животът ми, ако нямаше Бог. Тази мисъл бе минавала често през ума на Аомаме. Тогава и тя като всички нормални деца щеше да има красиви спомени, а нямаше постоянно да се измъчва от гняв и страхове. И животът й би минал много по-положително, мирно и задоволително.

И въпреки всичко, докато седеше на балкона с длан върху корема си и надничаше над пластмасовите плоскости към безлюдната детска площадка, осъзнаването, че вярва в Бог, бе неизбежно. Всеки път, когато бе повтаряла механично думите на молитвата, когато бе събирала двете си длани, бе всъщност вярвала в един Бог извън рамките на осъзнатото. И точно това чувство се бе просмукало в нея до мозъка на костите й — дотолкова, че не можеше да го прогонят нито логиката, нито емоциите. Дори омразата и гневът не бяха в състояние да го заличат.

Но това не е техният Бог, заключи тя. Това е моят си Бог — Богът, който открих, като пожертвах живота си, докато режеха от плътта ми, деряха ми кожата, пиеха кръвта ми, вадеха ноктите ми и ограбваха всичкото ми време, надежди и спомени. И този мой Бог няма форма. Никакви бели одежди, никакви бради. Моят Бог няма и доктрина, свети писания и заповеди. Нито възнаграждава, нито наказва. Нито дава, нито взема. Нито там горе има рай, нито долу има ад. И когато е топло, и когато е студено, Бог просто присъства.

От време на време си спомняше и последните думи на Вожда, преди да издъхне. Никога няма да забрави богатия му баритон. Както няма да забрави и усещането от забиването на иглата в тила му.

Щом има светлина, трябва да има и сянка, а щом има сянка, значи има и светлина. Няма сянка без светлина, нито светлина без сянка. Не ни е известно дали така наречените човечета са добри, или лоши. В определен смисъл това надхвърля нашите разбирания и нашите определения. Живеем с тях много, много от отдавна — преди още да са се появили понятията за добро и зло, когато човешкият ум все още е тънел в невежество.

Значи ли това, че Бог и човечетата са две противоположности? Или са само две страни на едно и също нещо?

Аомаме нямаше никаква представа. Знаеше единствено, че е длъжна да опази онова, малкото, в себе си. А за да успее, трябваше някак си да повярва в Бог. Или да отчете факта, че вярва в Бог.

И Аомаме заразсъждава върху идеята за Бог. Бог няма форма, но пък е способен да възприеме всякаква форма. Лично тя си го представяше като аеродинамичен мерцедес-бенц купе. Чисто нов, току-що доставен от автосалона. От колата излиза елегантна жена на средна възраст. И посред прекосяващата града естакада предлага красивото си манто на голата Аомаме. За да я опази от ледения вятър и от нахалните хорски очи. След което, без дума да каже, се прибира в сребристото си купе. Тя, жената, е знаела, че Аомаме носи у себе си бебе. Че Аомаме се нуждае от закрила.

* * *

Бе взела да сънува нов сън. В който е пленница в някаква бяла стая. Малка, кубична стая без прозорци, с една-единствена врата. Просто легло, без украшения, върху което тя спи по гръб. Провисналата над леглото крушка осветява огромния й подут корем. Не й прилича на собственото й тяло, но безспорно е част от плътта й. Приближава моментът, в който ще роди бебето.

Стаята се охранява от Нула номер и Конската опашка. Те двамата са решени да не допуснат повече нито една грешка. Веднъж са сбъркали и сега са длъжни да възстановят репутацията си. Задачата им в случая е да не пуснат Аомаме да излезе, но и да не допуснат никого при нея. И те чакат да се роди малкото. Изглежда, се канят да го отнемат на Аомаме в мига, в който се пръкне.

Аомаме крещи отчаяно за помощ. Но стаята е изградена от специални материали. И стените, и подът, и таванът поглъщат незабавно и най-слабия звук. Тя не чува дори собствения си крясък. Аомаме отправя молитви към жената от мерцедеса да дойде да я спаси. Да спаси и нея, и малкото й. Но всичко е напразно: стените на бялата стая поглъщат напълно гласа й.

Малкото се храни чрез пъпната връв и расте с всяка изминала минута. И рита по стените на утробата й с надеждата да се махне от тази топла тъмнина. С надеждата за светлина и свобода.

Високият, с прякора Конската опашка, седи на стол до вратата. Със събрани в скута длани, втренчен в една точка в пространството. Може би вижда там да плава някакво плътно облаче. Нула номер стои прав до леглото. И двамата са в тъмните си костюми от предишния път. От време на време Нула номер вдига ръка да погледне часовника си, като човек, който чака на гарата пристигането на важен влак.

Аомаме не може да помръдне нито ръка, нито крак. Няма чувството да са я вързали, но и така не може да се движи. Пръстите й са безчувствени. Има предчувствието, че всеки момент ще започнат родилните й мъки. Като онзи приближаващ се към гарата съдбовен влак — точно по разписание. И тя буквално усеща как релсите леко вибрират от приближаването му.

След което се събуждаше.

Пъхваше се под душа да отмие потта, преобличаше се и хвърляше пропитите от потта дрехи в пералнята. Ни най-малко не го желаеше този сън, но той така или иначе й се явяваше. Подробностите понякога се променяха, но мястото и краят оставаха непроменени: кубичната бяла стая, наближаващите родилни болки, мъжете в безличните тъмни костюми.

Двамата знаят, че е бременна с малкото. Или, ако не знаят, скоро ще разберат. Но и Аомаме е подготвена. Ако се наложи, без всякакво колебание ще надупчи Нула номер и Конската опашка с всичките си деветмилиметрови куршуми. Богът, който я закриля, понякога е кръвожаден Бог.

* * *

На вратата се изтропа. Аомаме седна на една табуретка в кухнята и стисна пистолета с вдигнат предпазител. Навън валеше от сутринта. Светът бе обгърнат от мириса на зимен дъжд.

Тропането престана:

— Ало, госпожице Такаи — долетя мъжки глас от другата страна на вратата. — Пак съм аз, вашият любим инкасатор от Ен Ейч Кей. Съжалявам, че трябва пак да ви безпокоя, но дойдох за абонаментната ви такса. И знам, че сте си у дома, госпожице Такаи.

Аомаме се обърна с лице към вратата и безгласно му отвърна: „Обадихме се в Ен Ейч Кей и те проверихме. Ти само се представяш за техен служител. Но кой си всъщност? И какво търсиш тук?“.

— Когато човек получава нещо, длъжен е да си го плаща. Така е подреден светът. И щом вие получавате телевизионен сигнал от Ен Ейч Кей, длъжна сте да си плащате абонаментната такса. Не е честно да получавате, а да не плащате. Равносилно е на кражба.

Гласът му отекваше силно из целия коридор. Дрезгав, но пробивен глас.

— Изобщо не става дума за лични чувства. Не ви мразя и не желая да ви наказвам на всяка цена. Просто мразя нечестните постъпки. Човек следва да плати цената на онова, което е получил. Така че аз ще продължавам да идвам и да ви тропам по вратата, докато не ми отворите, госпожице Такаи. Макар да се съмнявам, че точно това желаете. И не съм някакъв заинатил се пуяк. Ако се съгласите да си поговорим, сигурен съм, че ще успеем да се споразумеем. Така че бъдете добра и ми отворете.

И продължи да блъска.

Аомаме стисна още по-здраво пистолета. Този човек знае, че чакам бебе. Под мишниците и на върха на носа й изби тънък слой пот. В никакъв случай няма да му отварям. Ако се опита да си отключи с шперц или да разбие вратата, ще изпразня целия пълнител в корема му — независимо дали е истински инкасатор от Ен Ейч Кей, или не е.

Но това надали ще стане. Тя много добре го знае. Той не може да си отвори. Стига тя да не му отвори отвътре, вратата е с такава конструкция, че не може да се отваря отвън. И той затова така беснее и врещи и опитва с какви ли не лафове да я изнерви и предизвика.

Онзи си замина след десет минути. Но не преди да се опита да я заплаши с гръмовен глас, после да й се подиграе, да се помъчи с подкупващ тон да я спечели на своя страна, да я заклейми категорично и накрая да й обяви, че скоро пак ще я посети.

— Няма отърване, госпожице Такаи. Щом ползвате телевизионния сигнал, все ще се връщам. Не съм от онези, които лесно се предават. Не ми е в характера. Така че — до скоро виждане.

Не чу стъпките му. Но се убеди, че вече не е пред вратата й. Надникна през шпионката, за да е сигурна. Спусна предпазителя на пистолета и изми лицето си на мивката. Подмишниците й бяха прогизнали. Съблече се да си смени ризата и се видя гола в огледалото. Коремът още не й личеше, но тя си знаеше, че крие там една важна тайна.

* * *

Разговаря с вдовицата по телефона. Първо обсъди някои въпроси с Тамару, после той, без нищо да каже, предаде телефона на вдовицата. Двете заговориха по един заобиколен начин, като избягваха точните изрази. Поне в началото.

— Вече ти намерихме сигурно място — каза вдовицата. — Там ще можеш да изпълниш онова, което си запланувала. Ще бъдеш в пълна безопасност и ще си под редовно лекарско наблюдение. Можеш да се прехвърлиш там веднага щом пожелаеш.

Дали да не съобщи на вдовицата за онези, които я преследват заради малкото й? Как в сънищата й ония от Сакигаке чакат детето й да се роди, че да й го вземат? И че фалшивият инкасатор от Ен Ейч Кей, който пробва какви ли не хитрости, за да я накара да му отвори, вероятно преследва същата цел? В крайна сметка Аомаме се отказа. Имаше пълно доверие на вдовицата и дълбоко я уважаваше. Но не в това бе въпросът. В кой свят живееше тя? Засега тук се криеше отговорът на всичко.

— Как си? — попита я вдовицата.

— Дотук всичко, изглежда, върви добре — отвърна Аомаме.

— Радвам се да го чуя — рече вдовицата. — Но гласът ти ми се струва леко променен. Може и да си внушавам, но ми звучиш малко напрегната и предпазлива. Ако нещо и най-малко те притеснява, моля ти се, веднага ни го кажи. Ще направим всичко възможно да ти помогнем.

— Предполагам, че съм се изнервила от седенето на едно място, но не го усещам. Иначе добре се грижа за себе си. Все пак това ми е специалността, нали? — отвърна Аомаме, като внимаваше какъв точно тон използва.

— Разбира се — каза вдовицата. И направи нова пауза: — Напоследък някакъв подозрителен тип се навърташе около нас. Изглежда, проявяваше особен интерес към приюта ни. Помолих трите жени, които сега живеят там, да изгледат кадрите от охранителните камери, но нито една не го разпозна. Така че може да е от онези, които търсят теб.

— Искате да кажете, че са надушили връзката помежду ни? — смръщи се Аомаме.

— Още не съм убедена. Но според мен е назрял моментът да имаме предвид и тази вероятност. Човекът има много особена външност. Голяма, деформирана глава със сплескано олисяващо теме. Нисък, с къси, пълни крайници, набит. Нещо да ти говори това описание?

Деформирана глава ли?

— От балкона наблюдавам кой минава по улицата, но досега не съм забелязвала някого, който да отговаря на описанието ви. А надали бих пропуснала човек с подобна външност.

— И аз това казвам. Прилича ми на описанието на колоритен цирков клоун. Най-малко съм очаквала точно такъв човек да изберат да ни проучва.

Аомаме бе напълно съгласна с нея. Надали Сакигаке биха възложили проучването им на толкова открояващ се сред другите човек. А това ще рече, че човекът няма нищо общо със сектата и че Сакигаке все още не подозират за връзката й с вдовицата. Но какъв е тогава онзи, който е тръгнал да оглежда приюта? Нямаше да се учуди, ако се окажеше същият, който й се представя и за инкасатор от Ен Ейч Кей и постоянно й досажда. Но пък нямаше никакви доказателства. Просто направи мисловна връзка между ексцентричното поведение на инкасатора и описанието на онзи, странния.

— Ако забележиш такъв човек, веднага се свържи с нас. Може да ни се наложи да предприемем нещо.

— Разбира се, че незабавно ще се свържа — отвърна Аомаме.

Вдовицата отново млъкна. Което не беше никак в стила й. Когато двете разговаряха по телефона, вдовицата бе изключително делова и не допускаше да се губи време.

— Добре ли сте? — попита я неангажиращо Аомаме.

— Както винаги. Не се оплаквам — отвърна вдовицата.

Но Аомаме долови съвсем слабо колебание в гласа й.

Още нещо необичайно. И зачака по-възрастната жена да продължи.

Накрая, с някакво примирение в гласа, вдовицата проговори:

— Само дето напоследък се чувствам по-стара, отколкото досега. Особено след като теб те няма.

— Е, как да ме няма? — възкликна оптимистично Аомаме. — Та нали съм тук?

— Знам, че си там и че можем да си приказваме по телефона. Но когато все още можехме да се виждаме редовно и да тренираме заедно, част от твоята жизненост се предаваше и на мен.

— Но вие поначало сте много жизнена натура. Аз просто помагах тази жизненост да се прояви. Така че би трябвало и сама да се справяте, без моето присъствие.

— Да ти кажа честно, и аз доскоро така си мислех — рече вдовицата със смях, който не би могъл да се опише с друга дума освен „сух“. — Убедена бях, че съм специален човек. Но времето отнема постепенно от живота. Човек не умира чак когато му дойде времето. А умира постепенно, отвътре. Докато дойде денят за изравняване на сметките. А този ден е неизбежен. Неминуемо плащаш цената на онова, което си получил. Тази истина ме осени съвсем наскоро.

Плащаш цената на онова, което си получил. Аомаме се намръщи. Същото й го беше казал и инкасаторът от Ен Ейч Кей.

— Яви ми се изведнъж през онази септемврийска нощ със страхотните гръмотевици — разправяше вдовицата. — Бях сам-сама у дома си, във всекидневната, наблюдавах светкавиците и се притеснявах за теб. Докато една светкавица не ми освети тази истина, буквално пред очите ми. Когато те изгубих през онази нощ, загубих и нещо от себе си. Или може би няколко неща. Нещо от сърцевината на моето съществуване, от онова, върху което се крепя като личност.

— Гневът беше ли сред тези неща? — попита наслуки Аомаме.

Настъпи тишина, като след отдръпването на отлива. Докато най-сетне вдовицата каза:

— Имаш предвид дали точно тогава съм загубила гнева си ли? Това ли искаш да знаеш?

— Да.

Вдовицата бавно пое въздух:

— Отговорът на твоя въпрос е „да“. Точно това се случи. Посред онези страховити светкавици изведнъж изчезна бушуващият ми гняв. Или поне се оттегли някъде далече назад. Престанал бе да е онзи огнен гняв, който изпитвах. Превърнал се бе в нещо наподобяващо по-скоро леко оцветена мъка. А пък аз все си мислех, че мощният ми гняв ще трае вечно… Но ти защо ме питаш точно това?

— Защото и на мен ми се случи същото — каза Аомаме. — През въпросната гръмотевична нощ.

— Твоят собствен гняв ли имаш предвид?

— Да. Вече не изпитвам онзи чист, интензивен гняв. И при мен не е изчезнал напълно, но се е оттеглил, както казахте, някъде далече. Този гняв заемаше голяма част от мен в продължение на много години. И беше основната ми движеща сила.

— И то неизчерпаема — добави вдовицата. — Но за миг е изгубила мощта си и сега ти си бременна. Вместо да си гневна.

Аомаме успокои дишането си.

— Точно така. Сега вместо гняв имам в себе си малкото. А то няма нищо общо с гнева. И расте в мен с всеки изминал ден.

— Излишно е да ти го казвам — рече вдовицата, — но трябва много да се пазиш. И тъкмо по тази причина да се преместиш при първа възможност на по-безопасно място.

— Съгласна съм, но трябва да свърша нещо, преди да се преместя.

* * *

След като затвори телефона, Аомаме излезе на балкона и надникна през процепа над пластмасовите плоскости към следобедната улица в краката й и към отсрещната детска площадка. Здрачът настъпваше бързо. Длъжна съм да намеря Тенго, рече си, преди да е изтекла 1Q84 година; преди мен да са ме намерили.

С цената на всичко.

Петнадесета глава

(Тенго): Не е нещо, за което му е позволено да говори

Тенго излезе от бара „Мугиатама“ и отново заскита по улиците, потънал в размисъл. Докато в един момент не реши, че трябва да отиде до малката детска площадка — мястото, откъдето за пръв път бе установил наличието на две луни на небето. Пак ще се кача на пързалката, рече си, и пак ще погледна към небето. Току-виж пак успял да види оттам луните. И те му споделили нещо.

На път към детската площадка се зачуди кога за последно бе ходил там. Не можеше да си спомни. Ходът на времето бе престанал да е еднороден и чувството за отстояние бе станало несигурно. Но май беше през ранната есен. Помнеше, че бе по тениска с дълъг ръкав. А сега беше декември.

Студеният вятър отвяваше облачния масив накъм водите на Токийския залив. Скупчилите се произволно оформени облаци му се сториха твърди и рязко очертани, като направени от маджун. И двете луни се виждаха, макар от време на време да се скриваха зад облаците: познатата му жълта луна и по-новата, по-малката зелена луна. И двете бяха около две трети пълни. По-малката му заприлича на детенце, скрило се в полите на майка си. Бяха горе-долу на същото място, където ги бе видял и преди, сякаш бяха чакали търпеливо повторната му поява.

На детската площадка нямаше никого. Живачната лампа блестеше по-ярко отпреди, с една студена, рязка светлина. Голите клони на зелковата му заприличаха на древни бели кости. В нощ като тази човек очакваше да чуе и бухал. Но бухали в градските паркове нямаше. Тенго нахлузи на главата си качулката на яхтсменското си яке и пъхна ръце в джобовете на коженото сако под него. Качи се на пързалката, облегна се на парапета и се загледа как двете луни ту се показват иззад облаците, ту се скриват. Зад тях блещукаха безмълвно звездите. Вятърът отвяваше и тегнещата над града аморфна мръсотия, така че въздухът оставаше чист и ясен.

Колко ли души освен мен са забелязали досега двете луни?, запита се Тенго. Фука-Ери знаеше, понеже тя го бе измислила. Най-вероятно. Но освен нея никой друг от познатите му не бе споменал, че се е увеличил броят на луните. Толкова ли ненаблюдателни бяха хората? Или не им бе удобно да повдигат въпроса? Или просто всички го знаеха и не смятаха, че си заслужава да бъде специално споменавано? Така или иначе Тенго не бе повдигал въпроса за луните пред никого освен пред приятеля, който го бе замествал в школата за зубрене. Нещо повече, умишлено се стараеше да не зачеква темата в разговорите си, сякаш бе нещо неморално, неподходящо.

Защо ли?

Да не би самите луни да искат да е така, разсъждаваше Тенго. Възможно ли е да представляват някакво послание специално до мен и да не ми е позволено да споделян тази информация с другиго?

Ама че странна гледна точка. От къде на къде броят на луните ще е частно съобщение? И какво иска да му каже в такъв случай? На Тенго му приличаше по-скоро на сложна загадка, отколкото на послание. Но пък и загадка да е, кой тогава я е съставил? И кой не му разрешава определени неща?

Вятърът виеше пронизително между клоните на зелковата. Като студеносърдечния въздух, процеждащ се между зъбите на изгубил всякаква надежда човек. Тенго гледаше луните, без да обръща особено внимание на воя на вятъра. Седя, докато измръзна до мозъка на костите си. Сигурно бе прекарал там поне петнадесет минути. А може и повече. Чувството му за време го беше напуснало. Стопленото от уискито му тяло бе станало твърдо и студено, като самотна скала на морското дъно.

Облаците все още се движеха забързано на юг. Но колкото и да отвяваше вятърът, на тяхно място отнякъде се появяваха други. Някъде там, на север, изглежда, съществуваше някаква земя — неизчерпаем източник на облаци. Решителни, целеустремени хора в плътни сиви униформи работеха безшумно от сутрин до вечер и правеха облаци. Така както пчелите правят мед, паяците — паяжини, а войната — вдовици.

Тенго погледна часовника си. Наближаваше осем. Детската площадка оставаше безлюдна. Само сегиз-тогиз по улицата преминаваше по някой забързан пешеходец. Прибиращите се от работа хора имат една и съща походка.

В новия шестетажен блок на отсрещната страна на улицата светеха половината апартаменти. През ветровитите зимни вечери всеки светнал прозорец придобива една мека топлина. Тенго заразглежда прозорците един по един, както се гледа огромен круизен кораб от малка рибарска лодка, подскачаща върху нощните вълни. Като по уговорка всички завеси на прозорците бяха спуснати. Гледани от мразовитата пързалка в нощния парк, те му приличаха на някакъв съвсем друг свят. Свят, основан на съвсем други принципи и ръководен от съвсем други правила. А зад завесите вероятно хората водеха свой си най-обикновен мирен и задоволен живот.

Но какво значи „най-обикновен живот“?

Единствената Тенгова представа за най-обикновен живот бе стереотипна, без дълбочина и без цвят. Съпружеска двойка, вероятно с две деца. Майката е с кухненска престилка. От къкрещата тенджера се вдига пара, около масата цари весел глъч — само дотук му стигаше въображението, преди да забие в една солидна стена. За какво би разговаряло едно най-обикновено семейство по време на вечеря? Нямаше абсолютно никакъв спомен да е разговарял с баща си, докато вечеряха. Просто всеки един тъпчеше устата си с ядене, когато огладнееше, без да казва и дума. А и онова, което ядяха, надали можеше да мине за истинска вечеря.

След като огледа всички светнали прозорци на сградата, Тенго пак вдигна очи към двете луни. Но колкото и да чакаше, нито едната, нито другата му казваше нещо. Просто си висяха една до друга в небето с безизразни лица, като неуверена рима, нуждаеща се от доизкусуряване. Днес послание няма. Единствено това обявяваха двете на Тенго.

Облаците се носеха неуморно на юг. Появяваха се облаци с какви ли не форми и размери, после изчезваха. Някои имаха съвсем необичайни очертания, сякаш притежаваха свои собствени мисли. Дребни, твърди, ясно издълбани мисли. Тенго обаче се интересуваше от мислите на луните, а не на облаците.

По едно време се предаде — изправи се, протегна ръце и крака, после слезе от пързалката. Дотолкова се простират възможностите ми, мина му през ум. Успях да се убедя, че броят на луните не се е променил. Засега ми стига. Напъха ръце в джобовете на коженото си сако, напусна детската площадка и се отправи към апартамента си. Както си вървеше, изведнъж се сети за Комацу. Май им беше време да си поговорят. Трябваше да преоцени поне донякъде случилото се помежду им. А и Комацу най-вероятно имаше за какво да разговаря с Тенго. Тенго бе оставил на колегите на Комацу номера на санаториума в Чикура, но той така и не му се обади. В такъв случай самият Тенго ще позвъни на Комацу още утре. Но преди това ще отиде в школата за зубрене да прочете писмото, което Фука-Ери му бе оставила.

* * *

Писмото от Фука-Ери го чакаше, неразпечатано, в чекмеджето на катедрата. Беше съвсем кратко писмо за толкова старателно залепен плик: страница и половина от тетрадка, изписани със синя химикалка с онзи неин почти клиновиден почерк — почерк, който можеше по-скоро да се срещне върху глинена плочка, отколкото върху хартия. Но Тенго си даваше сметка колко време трябва да й бе отнело едно такова писмо.

Прочете го неколкократно. Трябвало да се махне от това място. И то незабавно, понеже били под наблюдение. Подчертала бе тези три израза с мек дебел молив. Ужасно емфатично подчертаване. Кой ги наблюдава и откъде тя знае — по тези въпроси нямаше и дума. В обитавания от Фука-Ери свят подобни факти, изглежда, не се съобщаваха пряко. Като карта, указваща местонахождението на заровено пиратско съкровище, нещата трябваше да се свързват с помощта на намеци и загадки, елипси и вариации. Той беше привикнал към този стил и засега условно приемаше всичко, съобщено му от Фука-Ери. Щом казваше, че са под наблюдение, несъмнено наистина ги наблюдаваха. И щом бе решила да се махне, значи, наистина бе назрял моментът да изчезне оттам. Първо на първо, трябваше да приеме всички тези изказвания като един цялостен факт. А пък вече по-нататък да открие — или да предположи — фона, подробностите и базата за всичките си хипотези. Или от самото начало да се откаже да ги търси.

Поставени сме под наблюдение.

Означаваше ли това, че хората на Сакигаке са открили Фука-Ери? Че знаят за взаимоотношенията й с него? И че са разкрили, че самият той, по настояване на Комацу, е пренаписал „Въздушната какавида“, което пък обясняваше защо Ушикава се мъчеше да се сближи с Тенго. Ако всичко това бе така, значи, съществуваше съвсем реална възможност апартаментът му да е под наблюдение.

Но ако приемеше това за истина, трябваше да отчете и факта, че онези не си дават кой знае колко зор. Та Фука-Ери се бе пренесла в апартамента му преди цели три месеца. А те бяха организирани хора — с реална власт и влияние. Стига да бяха поискали, можели са да я отвлекат по всяко време. И без изобщо да има нужда да поставят апартамента му под наблюдение. И ако наистина я бяха следили, надали щяха да я оставят ей така да си тръгне оттам.

Колкото повече се напъваше Тенго да се придържа към логиката, толкова повече се объркваше. Успя единствено да заключи, че онези нямат за цел да хванат Фука-Ери. Може би целите им са се променили на определен етап. И вече не преследват Фука-Ери, а някого, който е свързан с нея. По една или друга причина Фука-Ери вече не представляваше заплаха за Сакигаке. Но ако приемеше този извод, откъде идваше необходимостта апартаментът му да е под наблюдение?

* * *

Тенго позвъни в службата на Комацу от телефонния автомат в школата за зубрене. Независимо че беше неделя. Тенго знаеше, че Комацу обича да ходи да работи там през уикендите. Офисът всъщност е много приятно място, казваше той, стига да няма никой друг в него. Но никой не му вдигна. Погледна часовника си. Още нямаше единадесет — прекалено рано бе за появата на Комацу, чийто ден — независимо кой ден от седмицата бе — започваше едва след като слънцето стигнеше зенита си. Седнал в кафетерията, Тенго се зае да препрочете писмото от Фука-Ери, докато допиваше рядкото си кафе. Както винаги, тя почти не бе използвала сложните йероглифи канджи[18], а освен това не разделяше написаното на абзаци, нито ползваше препинателни знаци.

* * *

Тенго-сан много се радвам че си се върнал от котешкия град и сега четеш това писмо но ние сме под наблюдение така че незабавно трябва да се махам оттук не се тревожи за мен но не мога повече да остана тук както вече казах лицето което търсиш е съвсем наблизо може да се отиде пеша дотам но внимавай никой да не те види.

* * *

Тенго препрочете още три пъти написаното в телеграфен стил писмо, после го сгъна и го мушна в джоба си. Както и друг път, колкото повече препрочиташе написаното от нея, толкова повече вярваше на думите й. Той е под нечие наблюдение. Вече беше убеден в това. Вдигна очи и огледа кафетерията на школата за зубрене. Тъй като часът не беше свършил, кафетерията бе почти безлюдна, като се изключеха няколко курсисти, забили нос в учебниците или пишещи нещо в тетрадките си. Но не забеляза никой да го следи, скрит в някоя сянка.

Което не елиминираше следния основен въпрос: щом не им трябва да следят Фука-Ери, защо ще им е нужно да установяват наблюдение тук? Кое в края на краищата ги интересува: самият Тенго или апартаментът му? Тенго обсъди наум въпроса. Всичко това беше на ниво предположения. Нямаше някак си усещането, че е обект на нечии интереси. Ролята му във „Въздушната какавида“ бе нещо отминало.

Фука-Ери почти не бе излизала от апартамента му, така че усещането й, че са под наблюдение, би трябвало да означава, че наблюдават не друго, а апартамента му. Но откъде би могъл някой да наблюдава точно неговия апартамент? Вярно, кварталът му бе доста пренаселен, но пък апартаментът му на третия етаж бе така разположен, че почти отникъде не можеше да се наблюдава. Това бе една от причините, поради които си беше харесал изложението му и се беше застоял толкова време в него. И по-възрастната му приятелка бе харесала тази особеност на апартамента и често отчиташе: „Като се абстрахираме от безпорядъка, този апартамент е необичайно тих. Като обитателя му“.

Малко преди слънцето да се скрие, на перваза на прозореца му кацна едър гарван. Онзи, за който Фука-Ери му беше споменала по телефона. Кацна в рамката на прозореца и отърка едрите си гарвановочерни криле о стъклото. Това бе част от ежедневната му дейност — да си почине за кратко пред Тенговия апартамент, преди да се прибере в гнездото си. Този гарван проявяваше особено любопитство към вътрешността на апартамента му. Големите мастилени очи от двете страни на главата му се местеха бързо и събираха информация през процепа в пердетата. Гарваните са високоинтелигентни и изключително любопитни същества. Фука-Ери твърдеше, че умеела да разговаря с този гарван. И въпреки това му се струваше глупаво да приеме, че един гарван може да е нечие оръдие за проучване на Тенговия апартамент.

Добре де, но как точно го наблюдават?

* * *

На връщане от гарата Тенго се отби в един супермаркет, откъдето си купи зеленчуци, яйца, мляко и риба. Стигнал до входа на блока, стиснал хартиения плик в ръка, той се огледа за всеки случай, но не забеляза никаква промяна, нищо подозрително. Провисналите като черни черва електрически жици; премръзналата предна градинка; ръждясалите пощенски кутии. Ослуша се най-внимателно, но дочу единствено привичния непрестанен градски шумов фон, напомнящ тихото бръмчене на птичи криле.

Качи се в апартамента си, прибра продуктите в хладилника, после дръпна пердетата на прозореца и огледа околността. Оттатък улицата имаше три стари сгради — двуетажни жилища върху миниатюрни парцели. Обитаваха ги открай време собствениците им — възрастни хора с унили лица, които ненавиждаха и най-малките промени, така че надали биха приели някой новодошъл да се нанесе на горния етаж. А дори и да имаше някой на втория етаж, и целият да се подадеше навън, надали щеше да види друго освен късче от Тенговия таван.

Тенго затвори прозореца, кипна вода и си направи кафе. И докато го пиеше, обмисляше всички сценарии, които му идваха на ум. Някой го държи под око от непосредствена близост. Аомаме също е (или е била по някое време) съвсем наблизо. Каква връзка би могла да съществува между тези два факта? Или е просто чиста случайност? Колкото и дълго да мислеше по този въпрос, не достигаше до никакъв отговор. Мислите му се въртяха в кръг, като бедно мишле в лабиринт без изход, което може единствено да подушва сиренцето.

Предаде се и взе да преглежда купения от будката до гарата вестник. Току-що преизбраният за втори мандат през есента президент Роналд Рейгън бил почнал да вика на японския министър-председател Ясухиро Накасоне „Ясу“, а пък Накасоне се обръщал към него с „Рон“. Може и фотографът да беше виновен, но на снимката двамата приличаха на строителни предприемачи, наговарящи се как да преминат към по-евтини, по-некачествени строителни материали. В Индия продължавали размириците след покушението срещу Индира Ганди, придружени с погроми над сикхите в цялата страна. Япония отчитала безпрецедентно голяма ябълкова реколта. Но нищо от целия вестник не успя да възбуди интереса му.

Изчака да стане два и пак позвъни в службата на Комацу.

* * *

И както винаги, наложи се телефонът да иззвъни дванадесет пъти, преди Комацу да го вдигне. И Тенго не можеше да си го обясни, но пресягането към телефона винаги отнемаше на Комацу страшно много време.

— Отдавна не съм те чувал, Тенго-кун.

Гласът бе на онзи, едновремешния Комацу: гладък, леко превзет, труден за дефиниране.

— Взех си две седмици отпуск да бъда при баща ми в Чиба. Снощи се прибрах.

— Ти казваше, че баща ти хич не бил добре. Сигурно голям зор си видял.

— Всъщност не. Той е в дълбока кома, така че през цялото време виждах само спящото му лице. През останалото време си седях в пансиона и пишех.

— И все пак говорим за човек, борещ се за живота си, така че няма начин да ти е било лесно.

Тенго направи опит да смени темата:

— По време на последния ни разговор, който беше доста отдавна, споменахте, че е трябвало да си поговорим за нещо.

— Спомням си — рече Комацу. — И наистина искам да си поприказваме дълго, ако си свободен.

— Ако е нещо важно, значи, колкото се може по-скоро, така ли?

— Да. Колкото се може по-скоро.

— На мен довечера би ми било удобно.

— Прекрасно. И аз съм свободен довечера. Какво ще кажеш за седем?

— Седем става — съгласи се Тенго.

Комацу каза, че щял да го чака в малко барче близо до службата му, където Тенго бе ходил няколко пъти.

— Работят и в неделя — добави Комацу, — макар тогава да няма почти никакви посетители. Така че ще можем да си приказваме на спокойствие.

— Продължителен разговор ли се очертава?

Комацу се позамисли:

— Не се знае. Поне докато не ти разкажа всичко. Чак тогава ще стане ясно.

— Няма страшно. Готов съм да ви изслушам. Защото нали сме в една и съща лодка. Нали така беше? Или вече сте се прехвърлили в друга?

— 0, не, изобщо не съм — рече Комацу с много по-сериозен тон. — Все още сме в една и съща лодка. Както и да е, довиждане до седем. Ще ти разкажа всичко най-подробно.

* * *

След като затвори, Тенго седна на бюрото, включи текстообработващата машина и набра разказа, който бе написал с автоматичната си писалка, докато беше в пансиона в Чикура. И докато препрочиташе ръкописа, си представяше градчето: санаториума, лицата на трите медицински сестри, шумящия във върхарите на боровете морски вятър, носещите се нависоко чисто бели чайки. По някое време стана, разтвори завесите. Отвори плъзгащата се врата и пое с пълни гърди нахлулия студен въздух.

Тенго-сан много се радвам че си се върнал от котешкия град и сега четеш това писмо.

Така му беше написала Фука-Ери в писмото си. Но апартаментът, в който се бе върнал, беше под наблюдение. Не изключваше възможността и в хола му да е монтирана някоя скрита камера. Внезапно притеснен от тази си мисъл, Тенго се зае да изследва всяко кътче от апартамента си. Но не откри нито скрити камери, нито тайни микрофони. Та нали поначало в такова старо едностайно апартаментче е почти изключено да скриеш нещо от този сорт.

Тенго се труди върху клавиатурата, докато се стъмни. Цялата дейност му отне повече време, отколкото бе предполагал, понеже едновременно с преписването на някои части той ги и преработваше. Когато спря за секунди, за да светне настолната лампа, осъзна, че днес гарванът не беше идвал. Познаваше кога е дошъл по шума на едрите му криле по прозореца, които оставяха леко размазани петна по стъклото, като код, който би трябвало да се дешифрира.

В пет и половина си приготви лека вечеря. Не че се чувстваше особено гладен, но и на обяд почти нищо не бе хапнал. Най-добре да подам нещо на стомахчето, рече си. Направи си салата от един домат с водорасло вакаме и си препече филийка хляб. В шест и петнадесет навлече черен пуловер с поло яка и маслиненозелено кадифено сако и излезе от апартамента. На главния вход на блока се спря и пак се огледа. Но нищо не хвана окото му. Нямаше човек, скрит в сянката на телеграфния стълб. Нямаше нито една подозрителна паркирана наблизо кола. Дори и гарвана го нямаше. Но всичко това още повече притесни Тенго. Имаше чувството, че го наблюдават всички заобикалящи го привидно приветливи неща. И кой можеше да му каже дали околните — домакинята с пазарската кошница; безмълвният старец, повел кучето си на разходка; двойката гимназисти на колела с преметнати през рамо тенис ракети, които изобщо не го погледнаха — не са част от хитро замаскирания екип наблюдатели от Сакигаке?

Почва да ме мъчи параноя, рече си Тенго. Хубаво е да внимавам, но не е полезно да се стряскам и от най-малкото. Запъти се към гарата, като от време на време хвърляше поглед зад себе си, да се убеди, че не го следят. Ако някой ходеше подире му, нямаше начин Тенго да не го открие. Периферното му зрение бе по-добро, отколкото у повечето хора, а и поначало очите му бяха силни. След три обръщания се увери, че никой не върви подире му.

Влезе в барчето в седем без пет. Комацу още го нямаше. Тенго се явяваше първият клиент за тази вечер. В голяма ваза върху бара бяха подредени пъстри току-що откъснати цветя, чийто аромат се носеше към него. Тенго се пъхна в едно сепаре в дъното на заведението и си поръча наливна бира. Извади от джоба на сакото джобно издание и се зачете. Комацу се появи в седем и петнадесет. Облечен бе в сако от туид, тънък кашмирен пуловер и кашмирен шал, вълнен панталон и велурени обувки. Обичайната му екипировка. Висококачествени, подбрани с вкус дрехи, които очевидно бяха носени дълго и му бяха и удобни. Когато ги облечеше, имаше вид, че се е родил с тях. Нищо чудно първо да спеше и да се въргаляше в новите си дрехи, преди да ги облече пред хората. Или пък ги переше многократно и ги оставяше да съхнат на сянка. И едва след като придобиеха поизносен и поизбелял вид, ги обличаше пред други. Така или иначе дрехите му придаваха външността на редактор ветеран. От начина, по който беше облечен, нямаше как да е някакъв друг. Комацу се настани срещу Тенго и също си поръча наливна бира.

— Като те гледам, все си си същият — отбеляза Комацу. — Как върви новият роман?

— Бавно, но славно.

— Радвам се да го чуя. Писателят трябва постоянно да пише, ако иска да съзрее. Така както гъсеницата дъвче неспирно листата. Нали ти казах, че точно така ще стане: че пренаписването на „Въздушната какавида“ ще се отрази благотворно на собственото ти творчество. Нали бях прав?

— Прав бяхте — кимна Тенго: — От преработката научих доста неща по отношение на писането на проза. Взех да забелязвам неща, които дотогава ми бяха убягвали.

— Не искам да се хваля, но идеално те разбирам. Просто си имал нужда от подходяща възможност.

— Но и доста неприятен опит добих покрай нея. Както знаете прекрасно.

Устата на Комацу се изкриви в премерена усмивка, като лунен полумесец през зимата. Усмивка, чийто смисъл трудно се разбира.

— Човек винаги си плаща, когато получава нещо важно. Едно от основните правила на света.

— Може и да сте прав. Но вече не съм в състояние да определям кое е важно и каква е цената, която трябва да се заплати. Всичко стана прекалено сложно.

— Че е сложно — сложно е. Все едно водиш телефонен разговор по пресечени проводници. Абсолютно — намръщи се Комацу. — Имаш ли представа, между другото, къде се намира в момента Фука-Ери?

— Не, нямам представа къде е в момента — отвърна Тенго, като подбираше внимателно думите си.

— В момента — повтори многозначително Комацу.

Тенго не му отговори.

— Но доскоро е живяла в апартамента ти — продължи Комацу. — Поне така разправят.

— Вярно е — кимна Тенго. — Изкара при мен към три месеца.

— Три месеца е много време — отчете Комацу. — А ти никому не си казал.

— Тя ми каза да не казвам никому. Включително и на вас.

— Но тя вече не е у вас.

— Не е. Изнесла се е, докато бях в Чикура. И ми беше оставила писмо. Така че не знам къде е в момента.

Комацу извади цигара, пъхна я в устата си и запали клечка кибрит. После изгледа Тенго с присвити очи:

— След като се е махнала от вас, Фука-Ери се е върнала при професор Ебисуно. В къщата му навръх планината във Футаматао. Професор Ебисуно се е обадил в полицията и е изтеглил молбата си за издирването й, тъй като се оказало, че тя сама се била махнала оттам, а не е била отвличана. Вероятно полицията вече я е разпитала по случая. Все пак да не забравяме, че е непълнолетна. Не бих се изненадал, ако в най-скоро време излезе нещо в някой вестник, макар че се съмнявам да пише нещо съществено. Тъй като явно не е свързано с никакво престъпление.

— Дали ще се разчуе, че е живяла при мен?

— Съмнявам се, че Фука-Ери ще те спомене — поклати глава Комацу. — Добре я познаваш. Независимо с кого разговаря — било то с ченгетата, с военната полиция, с някой революционен съвет, та ако ще да е и с Майка Тереза, науми ли си да не каже нещо, няма да го каже, докато е жива. Така че поне в това отношение не е нужно да се притесняваш.

— Изобщо не се притеснявам. Просто искам да знам как ще се развият нещата.

— Каквото и да стане, името ти няма да се появи в общественото пространство. Бъди спокоен — рече Комацу. И придоби сериозно изражение: — Има обаче нещо, което ми се налага да те попитам. Макар че се двоумя дали да повдигам въпроса.

— Защо?

— Ами… малко е… така да се каже… лично.

Тенго отпи от бирата си и остави чашата върху масата.

— Няма проблем. Стига да мога да ви отговоря, ще ви отговоря.

— Двамата с Фука-Ери имахте ли сексуална връзка? Докато живееше у вас, имам предвид. Стига ми и отговор само с „да“ или „не“.

Тенго се замисли за миг и бавно завъртя глава:

— Отговорът е „не“. Не съм имал връзка от този род с нея.

Инстинктивно Тенго реши, че не бива да разкрива случилото се през онази бурна нощ. Пък и самото то едва ли можеше да мине за полов акт. Нямаше никакво сексуално привличане, поне в нормалния смисъл на думата. Нито от нейна страна, нито от негова.

— Значи, сексуална връзка не е имало.

— Не е имало — повтори Тенго с пресъхнало гърло.

Комацу сбръчка нос:

— Не се съмнявам в теб, Тенго. Но усетих известно колебание, преди да ми отговориш. Възможно ли е да се е получило нещо близко до секса? Не желая да ти вменявам никаква вина. Просто се мъча да установя определени факти.

Тенго погледна Комацу право в очите:

— Не съм се колебал. Просто ми се стори ужасно странно това, че се интересувате дали двамата с Фука-Ери сме имали сексуална връзка. Доколкото ви познавам, не сте човек, който си пъха носа в хорските работи. Напротив: най-умишлено избягвате да го правите.

— Предполагам, че си прав — рече Комацу.

— Тогава защо точно сега повдигате този въпрос?

— С кого спиш и какви ги върши Фука-Ери, изобщо не ми влиза в работата — почеса се Комацу по носа. — Както вече го изтъкна. Но, както ти е известно, и Фука-Ери не е някакво обикновено момиче. Как да го кажа другояче? Всяко предприето от нея действие е посвоему значимо.

— Значимо — повтори Тенго.

— Логично погледнато, всяко действие на всеки човек е значимо само̀ по себе си — посочи Комацу. — Но в случая с Фука-Ери всяко нейно действие има и една по-дълбока значимост. В това отношение тя се различава от останалите хора. Така че сме длъжни да се убедим максимално във всички налични факти.

— За кои „сме“ става дума по-точно? — поинтересува се Тенго.

При което Комацу му се видя необичайно объркан.

— Най-откровено казано, от това дали си имал сексуална връзка с Фука-Ери, се интересувам не аз, а професор Ебисуно.

— Че откъде ще знае професор Ебисуно, че тя е била при мен?

— Как да не го е знаел! Та той го знаеше още от първия ден, в който тя се нанесе у вас. Самата Фука-Ери му го беше съобщила.

— Не знаех — рече изненадано Тенго. Та нали тя твърдеше, че никому не е казала къде е. Не че вече имаше някакво значение. — Но все пак не мога да си обясня едно нещо. Вярно е, че професор Ебисуно е неин законен настойник и попечител, така че се предполага да се тревожи по такива въпроси. Но в тази луда ситуация, в която сме се озовали, бих очаквал той да се притеснява по-скоро за нейната безопасност, отколкото за целомъдрието й.

Комацу изви нагоре едното ъгълче на устните си:

— Нямам представа от какво е мотивиран интересът му. Просто ме помоли да разбера. Да се видя с теб и да те питам дали сте имали физическа връзка. Затова и те попитах, а ти ми отговори с „не“.

— Точно така. Нямал съм физическа връзка с Фука-Ери — заяви твърдо Тенго, загледан право в очите на Комацу. И изобщо нямаше чувството, че лъже.

— Чудесно, в такъв случай — рече Комацу. Пъхна ново марлборо между устните си и драсна клечката. — Това ми е достатъчно.

— Фука-Ери е привлекателно момиче. По това спор няма — каза Тенго. — Но както сам знаете, забъркан съм в нещо много сериозно. Не по мое желание. И не желая нещата да се усложняват още повече. Пък и имах връзка с друга жена.

— Прекрасно те разбирам — каза Комацу. — Знам, че когато става дума за такива неща, си много хитър, много трезво разсъждаващ човек. Ще предам думите ти на професор Ебисуно. Съжалявам, че трябваше да те питам. Недей се притеснява.

— Ни най-малко не се притеснявам. Просто ми се стори странно, че нещо от този род може да възникне на настоящия етап. — Тенго направи кратка пауза: — Та какво искахте да ми разкажете?

Комацу беше допил бирата си, та си поръча скоч със сода.

— За теб? — попита той Тенго.

— Същото.

Поднесоха им уискито в две високи чаши.

— Ами, като начало — подхвана Комацу след дълга пауза, — смятам, че се налага да разплетем максимално някои неща около ситуацията, в която сме се озовали. Та нали в края на краищата всички сме в една и съща лодка. Като под „всички“ разбирам теб, себе си, Фука-Ери и професор Ебисуно.

— Изключително интересна група! — отбеляза Тенго.

Сарказмът му сякаш не бе забелязан от Комацу, който продължи:

— Според мен всеки един от четирима ни е имал свои очаквания по отношение на общия ни план, поради което не сме на едно и също ниво, нито се движим в една и съща посока. Иначе казано, не гребем в един и същ ритъм и не потапяме веслата си под един и същ ъгъл.

— Но поначало от такава група не би трябвало да се очаква добро взаимодействие.

— Може и да си прав.

— А пък лодката ни се беше устремила по бързеите право към водопада.

— Да, лодката ни наистина се беше устремила по бързеите право към водопада — призна Комацу. — И не че се оправдавам, но в началото планът ни бе съвсем прост. Измамваме всички и спечелваме малко парички. Полу на шега, полу на печалба. Най-елементарна цел. Но откакто се включи и професор Ебисуно, сюжетът стана извънредно сложен. Под самата водна повърхност лежат няколко сложни второстепенни сюжетни линии, а скоростта на водата нараства. Твоята преработка на повестта надхвърли далеч очакванията ми, а освен това завоюва изключително високи критически оценки за книгата и я направи бестселър. А това отнесе лодката ни в неочаквана посока. Към едно малко по-рисковано място.

Тенго леко поклати глава:

— Не към едно малко по-рисковано място. А към едно изключително опасно място.

— Може и да си прав.

— Ама вие защо се държите така, сякаш цялата работа не ви засяга? Та нали всичко първоначално бе ваша идея!

— Вярно: аз родих идеята и аз натиснах бутона „старт“. И нещата в началото вървяха добре, но с течение на времето ги изпуснах из ръце. За което съм отговорен, колкото и да не ти се вярва. Особено по отношение на твоето участие, тъй като аз буквално те принудих. Време ни е обаче да се спрем, да оценим докъде сме стигнали и да съставим план за действие.

След като изрече всичко това, Комацу си пое дъх и отпи от уискито. После вдигна стъкления пепелник и внимателно прокара пръсти по повърхността му, така както слепец опипва някоя вещ, за да разбере каква е.

— Ако искаш да знаеш истината — рече най-сетне, — мен ме държаха в плен някъде в продължение на седемнадесет или осемнадесет дни. От края на август до средата на септември. Както си бях в махалата в ранния следобед на път за работа. Вървя си аз към гара Готокуджи, изведнъж до мен спира голяма черна кола, някой сваля стъклото и ме извиква по име. Отивам да го видя кой е, а в този момент отвътре изскачат двама много яки здравеняци и ме набутват в колата. Единият ми държи ръцете зад гърба, а другият притисна към носа ми хлороформ или нещо от тоя род. Съвсем като на кино, ти казвам. Но каквото и да е било, подействало ми е. Дойдох на себе си в някаква малка стаичка без прозорец, кубична по форма, с бели стени. С кушетка и малко дървено бюро, но без стол. Аз лежах на кушетката.

— Отвлекли са ви? — учуди се Тенго.

Комацу приключи с огледа на пепелника, върна го върху масата и вдигна очи към Тенго.

— Точно така. Истинско отвличане. Като в оня стар филм — „Колекционерът“[19]. Много малко хора на света, изглежда, си представят, че може да бъдат отвлечени. Мисълта изобщо не ги спохожда, нали? Но отвлекат ли те — няма мърдане. Получава се едно… как да го кажа… едно сюрреалистично изживяване. Не можеш някак си да повярваш, че някой в действителност те е отвлякъл. Ти самият би ли повярвал?

И Комацу впери очи в Тенго, сякаш наистина очакваше отговор. А въпросът му всъщност бе реторичен. Тенго мълчеше и го чакаше да продължи. Не се беше дори докоснал до уискито си. Кондензът по външната страна на чашата се стичаше върху подложката.

Шестнадесета глава

(Ушикава): Способна, търпелива, безчувствена машина

На следващото утро Ушикава седна пред прозореца и продължи да наблюдава през процепа в завесите. Този път видя да излиза от блока същата поредица от хора, които се бяха прибрали предната вечер, или поне хора, които си приличаха с тях. Лицата им продължаваха да са свъсени, раменете — приведени напред. Новият ден едва почваше, а те отсега имаха вид, че им е писнало, че са каталясали. Независимо че Тенго го нямаше сред тях, Ушикава ги засне до един. И с филм разполагаше, и от тренировка по ефикасно и незабележимо снимане имаше нужда.

След като отмина сутрешният час пик и се убеди, че всички възнамеряващи да ходят нанякъде са излезли, Ушикава се измъкна от апартамента и се пъхна в най-близката телефонна кабина. Набра номера на школата за зубрене в Йойоги и помоли да го свържат с Тенго.

— Господин Кавана е в отпуск от десет дни — уведоми го жената, която вдигна телефона.

— Надявам се да не е болен.

— Не е, но има болен човек в семейството му, така че замина за Чиба.

— Имате ли представа кога се връща?

— Боя се, че не го попитах — отвърна жената.

Ушикава й благодари и затвори.

Едно поне му беше ясно: в конкретния случай семейството на Тенго означаваше единствено баща му. Онзи, който работел като инкасатор за Ен Ейч Кей. Тенго все още не знаеше нищо за майка си. Доколкото бе успял да разбере Ушикава, отношенията между Тенго и баща му открай време са били лоши. Но ето че Тенго бе взел над десет дни отпуск да се грижи за болния си баща. На Ушикава му беше изключително трудно да преглътне този факт.

Кое бе причинило това внезапно омекване в Тенговия антагонизъм спрямо баща му? От какво боледуваше старият и в коя болница в Чиба бе настанен? Сигурно имаше начини да научи, макар и с цената поне на половин ден. През което време щеше да се наложи да преустанови наблюденията си.

Ушикава се колебаеше как да постъпи. След като Тенго не бе в Токио, нямаше смисъл да държи под око блока му. Нямаше ли да е по-разумно да прекрати временно това занятие и да продължи търсенето си в друга посока? Да проучи къде лежи бащата на Тенго, да речем, или миналото на Аомаме. Да се срещне с нейни съученици и състуденти, с колеги от фирмата, в която е работила, изобщо да събере още лични данни. Все нещо ще изскочи отнякъде.

Но след дълъг размисъл реши да не ходи никъде, а да продължи да наблюдава жилищния блок. Първо, ако прекратеше временно наблюдението, щеше да наруши установения вече дневен ритъм и да се принуди да започне отначало. Второ, дори да откриеше къде е Тенговият баща и да научеше нови подробности за приятелствата на Аомаме, надали щеше да си заслужава трудът. По време на едно разследване трамбоването насам-натам може и да беше полезно, но само до определен момент, след който от него почти нямаше повече полза. И от личен опит го знаеше. Трето, интуицията най-категорично му заповядваше да не мърда никъде. Да стои там, да наблюдава всяко влизащо и излизащо лице, да не пропусне нито едно.

Затова реши, че ще продължи да дебне, независимо от отсъствието на Тенго. По този начин поне щеше да опознае редовните обитатели на блока до завръщането на Тенго, което щеше да му позволи да улови моментално появата на всеки новодошъл. Аз съм хищник, говореше си Ушикава. А хищникът трябва да е вечно търпелив. Да се е слял с околната среда и да познава най-подробно плячката.

Когато движението от и към сградата съвсем намаля малко преди обед, Ушикава реши, че може да излезе. Направи опит да се дегизира с помощта на плетена шапка и увит около устата шал, но и така продължаваше да привлича внимание върху себе си. Бежовото плетиво се кипреше върху огромната му глава като шапка на гъба. А зеленият шал се виеше като змия около врата му. Явно с дегазация нямаше да стане. Да не говорим за отвратителния цветови контраст между шапката и шала.

Ушикава се отби във фотоателието до гарата и остави за проявяване две ролки филм. После влезе в една закусвалня и си поръча купичка елдени спагети соба с панирани скариди. Доста дни се беше лишавал от гореща храна. Изсмука с удоволствие спагетите и изцеди до капка бульона в устата си. Успял беше да се изпоти дори. Наложи си пак плетената шапка, уви се с шала и се върна в апартамента. Докато си пушеше цигарата, нареди отпечатаните снимки на пода. После комплектува онези, на които влизащите и излизащите си приличаха. За собствено улеснение си измисли име за всеки обитател и го написа с флумастер на гърба на снимките.

След сутрешния час пик почти никой не излезе от блока. Към десет мина един младеж с вид на студент, метнал чанта през рамо. По някое време излезе и жена накъм седемдесет, после друга — на тридесет и нещо, но и двете се върнаха натоварени с покупки от местния супермаркет. За всеки случай Ушикава и тях ги засне. Намина и раздавачът и напъха писмата по съответните кутии до входа. Някакъв снабдител пристигна с кашон и си замина с празни ръце пет минути по-късно.

На всеки час Ушикава оставяше за пет минути фотоапарата и се разкършваше. През този интервал прекратяваше наблюдението, но пък и от самото начало си бе дал сметка, че тотално следене не се провежда само с един човек. А и в никакъв случай не биваше да допуска тялото му да се схване. Това водеше до атрофия на мускулите и съответно понижаваше способността му да реагира мигновено при нужда. И също като превърналия се в огромно насекомо Грегор Замза[20], Ушикава умело опъваше кръглото си деформирано тяло върху пода, та да прогони застоя от стегналите се мускули.

За да се бори със скуката, слушаше с пъхната в ухото си слушалка разни станции на средни вълни, чиито сутрешни програми бяха насочени главно към домакините и по-възрастната аудитория. Участниците в предаванията разправяха тъпи вицове, избухваха в безсмислен смях и изказваха кретенски изтъркани мнения, а придружаващата ги музика бе толкова ужасна, че му идеше да си запуши ушите. Всичко това бе накъсвано периодично от шумни и досадни реклами за стоки, от които надали някой се нуждаеше. Така поне му се струваше на Ушикава. Но имаше нужда да чува човешки гласове, само затова търпеше тези малоумни предавания, при все че се питаше непрестанно за какво им е на хората да правят такива идиотски програми и да задръстват ефира с тях.

Не че и самият той се занимаваше с нещо възвишено и плодотворно, скрит зад завесите на евтин едностаен апартамент да снима тайно влизащите и излизащите от блока. Така че най-малко той имаше право да критикува чуждите действия.

А и не беше само сега. И като адвокат си беше същият. Не се сещаше някога да е бил полезен по някакъв начин на обществото. Най-сериозните му клиенти бяха малки и средни финансови фирми, свързани с организираната престъпност. За тях Ушикава разработваше усъвършенствани начини за прикриване на печалбите и ги привеждаше в действие. Най-общо казано, занимаваше се с пране на пари. Участваше и в поземлени афери: щом някой инвеститор си харесаше определен район, Ушикава помагаше да прогонят живеещите там, за да могат да съборят домовете им, а после да продадат оформилия се голям парцел на строителите на кооперации. Играеше се с огромни суми. И с хора от същия тип. Специализирал се беше и по защитата на подсъдими по дела за укриване на данъци. Повечето му клиенти бяха подозрителни типове, с каквито нормален адвокат надали би се съгласил да се занимава. Ушикава обаче не се двоумеше — стига клиентът да настояваше той да го представлява и стига да беше налице преминаването на определени суми от едни ръце в други. Ушикава бе умел адвокат, с доста успешни дела зад гърба си, така че никога не можеше да се оплаче от липсата на работа. И със Сакигаке взаимоотношенията му бяха почнали горе-долу по същия начин. И Вожда им го беше харесал като личност по някакви неизвестни причини.

Ушикава надали щеше да съумее да се прехранва от адвокатската дейност, ако беше следвал пътя на обикновените юристи. Скоро след завършването си бе успял да вземе и изпита за адвокатската колегия, но нямаше нито връзки, нито влиятелни поддръжници. Нито една престижна адвокатска кантора не би наела човек с неговата външност, така че, ако вървеше по правия път, щеше да си остане без клиентела. Надали на този свят имаше чак толкова много хора, които биха си наели адвокат с непривлекателна външност като неговата, пък на всичко отгоре и да плащат скъпите му хонорари. Причината вероятно се коренеше в съдебните драми по телевизията, покрай които хората бяха свикнали да очакват адвокатът да е хем умен, хем красив.

Така че с течение на времето Ушикава се оказа плътно свързан с подземния свят, чиито обитатели никак не се притесняваха от външността му. Напротив, необичайната му външност беше една от причините да му се доверяват и да го приемат, тъй като и двете страни бяха отхвърлени от нормалния свят. Скоро оцениха бързата мисъл, уменията и красноречието на Ушикава. Възлагаха му придвижването на огромни парични суми (с което те не можеха открито да се заемат) и щедро го възнаграждаваха. Ушикава много бързо усвои хватките — как да се изплъзва от властите, докато върши нещо на ръба на законността. Безкрайно благодарен бе на своята интуиция и силна воля. За съжаление обаче се стигна дотам, че по едно време стана прекалено алчен, предположи едни работи, дето не биваше да ги предполага, и прекрачи тънката линия. Присъдата му се размина — за съвсем малко, — но го уволниха от Токийската адвокатска колегия.

Ушикава спря радиото и запали една „Севън Старс“. Пое дима дълбоко в дробовете си, после лениво го издиша. За пепелник ползваше празна консерва от праскови. Ако продължаваше да я кара така, сто на сто щеше да си умре най-безславно. Все някога щеше да направи погрешна стъпка и да падне сам в някоя тъмна паст. Но и съвсем да изчезна от този свят, надали някой ще забележи, рече си. Колкото и да крещя в мрака, никой няма да ме чуе. Така че най-добре е да се боря упорито, както аз си знам. Такъв живот не е за хвалене, но пък само така знам да живея. А и когато работата опреше до неща, които не са за хвалене, Ушикава надали имаше равен на себе си.

* * *

В два и половина от сградата излезе млада жена с бейзболна шапка. Не носеше никакъв багаж и бързо прекоси полезрението на Ушикава. Той пъргаво щракна жилото на затвора в ръката си и успя да заснеме три последователни кадъра. За пръв път я виждаше. Беше красиво младо момиче, слабо, с дълги крайници и съвършената стойка на балерина. Имаше вид на шестнадесет- или седемнадесетгодишна и беше по избелели джинси, бели маратонки и мъжко кожено яке. Косата й бе пъхната под яката на якето. След като излезе от блока, момичето направи две-три крачки, спря се, намръщи се, после се взря в електрическия стълб пред себе си. След време сведе поглед към земята и продължи по пътя си. Свърна наляво и се изгуби от очите на Ушикава.

Това момиче ми прилича на някого, мина му през ум. На познат човек, виждан съвсем наскоро. С този си външен вид може да е някоя телевизионна знаменитост. По телевизията Ушикава не гледаше друго освен новините, а и никога не бе проявявал интерес към младите телевизионни звезди.

Даде обаче пълна газ на паметта си и включи мозъка си на най-висока предавка. Присви очи и изцеди докрай клетките на сивото си вещество, сякаш бяха кърпа за подсушаване. От напъна чак го заболяха нервните окончания. И изведнъж му просветна: та това е самата Ерико Фукада. Не я познаваше лично, но бе срещал снимката й по литературните страници на печата. Това усещане за горда прозрачност, което я обгръщаше, отговаряше точно на впечатлението, което бе създала у него малката й черно-бяла фотография във вестника. Двамата с Тенго трябва да са се запознали около пренаписването на „Въздушната какавида“. Нищо чудно да се е влюбила в Тенго и сега да го причаква в апартамента му.

Почти без да се замисли, Ушикава грабна плетената шапка, навлече тъмносиньото си яке и уви шала около врата си. Излезе от блока и хукна по петите й.

Но тя явно вървеше много бързо. Може и да не успея да я догоня, рече си Ушикава. Тя беше с празни ръце, което би трябвало да означава, че няма да ходи далече. Вместо да я следи и да рискува да бъде забелязан, нямаше ли да е по-добре да изчака търпеливо завръщането й? Ушикава обмисляше този вариант, но не можеше да се спре да не върви подире й. Това момиче притежаваше нещо нелогично, което го разтърсваше. Създаваше у него същото чувство както при здрач, когато един загадъчно оцветен лъч светлина събужда някой специален спомен.

И след време я видя. Фука-Ери се бе спряла пред една книжарничка и вглъбено разглеждаше нещо, което бе хванало окото й. Ушикава й обърна небрежно гръб и застана пред автомат за кафе. Извади няколко монети, пусна ги и получи чаша гореща напитка.

По едно време момичето пак тръгна. Ушикава остави на тротоара недопитото кафе и я последва на безопасно разстояние. Момичето сякаш се съсредоточаваше изцяло върху самото ходене, все едно стъпваше по повърхността на гладко езеро. По което, ако пристъпваш по този начин, няма нито да потънеш, нито дори обувките да си намокриш. Имаше вида на човек, който е овладял това майсторство.

У това момиче все пак имаше нещо различно. Притежаваше нещо, което не се срещаше у останалите хора. Ушикава не знаеше кой знае колко за Ерико Фукада. Дотук бе успял да си изясни само, че е единствената дъщеря на Вожда, че е избягала от Сакигаке на десетгодишна възраст, израсла е в дома на известния учен професор Ебисуно и е написала повестта „Въздушната какавида“, която била преработена от Тенго Кавана и станала бестселър. Но освен това знаеше, че се води за изчезнала — в полицията била внесена молба за издирването й и главната квартира на Сакигаке съвсем наскоро бе претърсена.

Изглежда, Сакигаке имаха някакъв проблем със съдържанието на „Въздушната какавида“. Ушикава си беше купил книгата и внимателно я прочете, макар изобщо да не му стана ясно кои точно пасажи биха могли да притеснят сектата. На него повестта му се стори увлекателна и добре написана. Но си беше чисто и просто една безобидна фантазия, както сто на сто би я възприел и останалият свят. От устата на една коза се появяват някакви човечета, сътворяват въздушна какавида, главната героиня се разделя на две части — на мадза и доота, и на небето се появяват две луни. Добре де, в цялата тази фантасмагория кое точно бе онова, което би нанесло с появата си вреда на Сакигаке?

Но докато Ерико Фукада се намираше пред очите на обществото, сектата не смееше да рискува и да предприеме нещо против нея. И вероятно именно по тази причина искаха Ушикава да следи Тенго. Според Ушикава Тенговата роля в целия замисъл бе направо третостепенна. И досега не можеше да проумее какво толкова се бяха вторачили в този Тенго. Но след като и самият той, Ушикава, бе просто една пешка в цялата операция, длъжен бе безусловно да изпълнява заповедите им. Проблемът обаче беше в това, че Тенго съвсем набързо бе отказал щедрото предложение, направено с толкова много труд от Ушикава, при което всичките му планове да завърже тесни взаимоотношения с Тенго се бяха разбили окончателно. И тъкмо когато се мъчеше да изнамери някакъв нов подход, бащата на Ерико Фукада — Вожда — взе, че се спомина, и всичко увисна.

Така че Ушикава беше съвсем на тъмно по отношение на намеренията на Сакигаке. Нямаше дори представа кой е начело на сектата сега, след загубата на Вожда. Но така или иначе, търсеха Аомаме, за да разберат защо Вожда им е бил убит и по чия поръчка. И несъмнено щяха да накажат жестоко извършителя. При това — категорично без намесата на закона.

Ами Ерико Фукада? Как гледаха от Сакигаке сега на „Въздушната какавида“? Книгата все още ли представляваше заплаха за сектата?

* * *

Като устремен право в целта си пощенски гълъб, Ерико Фукада нито забави крачка, нито се обърна назад. Съвсем скоро на Ушикава му стана ясно, че въпросната й цел е „Марушо“ — сравнително скромният квартален супермаркет. С кошничка за пазаруване в ръка, Фука-Ери бродеше между стелажите и избираше разни консервирани и пресни храни. Посвещаваше изключително дълго време дори на избора на една-единствена зелка: оглеждаше я дълго от всички възможни ъгли. Тая няма да свърши скоро, рече си Ушикава. Излезе от супермаркета, прекоси до отсрещната автобусна спирка и се направи, че чака автобуса, като в същото време не изпускаше от очи изхода на магазина.

Но момичето не се появи дори и след дълго и Ушикава взе да се притеснява. Възможно ли бе да е излязла през друг изход? Доколкото усещаше, супермаркетът имаше само една врата, гледаща към главната улица. Вероятно пазарува страшно бавно. Ушикава си спомни сериозните, странно безизразни очи, с които Фука-Ери оглеждаше марулите една по една, и реши да се запаси с търпение. Три автобуса минаха и си заминаха. И всеки път единственият останал на спирката бе Ушикава. Взе да съжалява, че не си беше купил вестник. Сега можеше да се скрие зад него. Вестникът или списанието са задължителен атрибут, когато следиш някого. Нищо обаче не можеше да стори; зарязал бе всичко и бе хукнал от апартамента с празни ръце.

Фука-Ери се появи едва в три и тридесет и пет. Изобщо не погледна в неговата посока, а се запъти натам, откъдето беше дошла. Ушикава изчака известно време, после тръгна подире й. Двата плика с покупките изглеждаха тежки, но тя ги носеше с лекота и припкаше по улицата като водно паяче по локва.

Ама че странна млада жена, рече си пак Ушикава, докато я държеше под око. Имам чувството, че наблюдавам някаква рядка екзотична пеперуда. Приятни за гледане, но не можеш я пипна, понеже, пипнеш ли я — тя умира и брилянтните й цветове изчезват. И това би сложило край на екзотичния му сън.

Ушикава пресметна бързо доколко има смисъл да съобщи на ония двамата от Сакигаке, че е установил местонахождението на Фука-Ери. Решението не бе никак леко. Ако им кажеше, че я е намерил, категорично щеше да спечели точки. Или в най-лошия случай поне нямаше да навреди на сегашното си положение — поне щеше да им демонстрира приличен напредък. Но ако се заплеснеше прекалено много по Фука-Ери, можеше да изпусне шанса да открие действителната цел на издирването си — Аомаме. А това вече щеше да е катастрофално. Какво да прави? Натика ръце дълбоко в джобовете на якето, вдигна шала около носа си и продължи да я следва на по-голямо разстояние отпреди.

Да не би пък да я следя само защото съм искал да я видя?, хрумна му изведнъж. Само от гледката как крачи по улицата, притиснала към гърдите си двата плика с продуктите, нещо силно го стягаше в гърдите. Чувстваше се като заседнал между две стени човек, който не може да мръдне ни напред, ни назад. Дишането му стана накъсано и затруднено, взе да не му стига въздух, сякаш в лицето го бе блъснал горещ вятър. Абсолютно непознато усещане, каквото досега не му се беше случвало.

Добре де, реши, ще я оставя на мира за известно време. Ще се придържам към първоначалния си план и ще се съсредоточа върху Аомаме. Тя е извършила убийство. И независимо поради какви причини го е извършила, заслужава да бъде наказана. Ще я предаде на Сакигаке, без да му трепне окото. Но с това младо момиче нещата стояха по съвсем друг начин. Тя беше просто едно кротко същество, обитаващо дълбокия лес. С бледи криле като сянката на някой дух. Само ще я наблюдавам от разстояние, реши Ушикава.

Изчака известно време, след като Фука-Ери влезе във входа на блока с двата плика покупки, преди да се прибере и той. Влезе в стаята, свали шала и шапката и пак се тръшна зад фотоапарата. Бузите му бяха премръзнали от вятъра. Изпуши една цигара, отпи от минералната вода. Гърлото му беше пресъхнало, сякаш беше ял нещо люто.

Взе да се свечерява, уличните лампи светнаха, стана време хората да се прибират от работа. Все още по яке, Ушикава стискаше жилото на затвора и не откъсваше очи от входа на сградата. Когато споменът от следобедното слънце съвсем избледня, празната стая много бързо изстина. Тази нощ се очертаваше доста по-студена от предишната. Ушикава се зачуди дали да не отиде в магазина за преоценени електроуреди срещу гарата и да си купи вентилаторна печка или електрическо одеяло.

Ерико Фукада излезе повторно от блока в четири и четиридесет и пет. Бе в същия черен пуловер с поло яка и джинсите, но без коженото яке. Тесният пуловер подчертаваше издутите й гърди. За слабата си фигура имаше доста едри гърди. Ушикава наблюдаваше вълшебните издутини през визьора и пак усети същото стягане и затруднено дишане.

Явно не отиваше далече, след като беше без яке. И пак спря пред входа, присви очи и огледа догоре електрическия стълб пред себе си. Стъмваше се, но ако човек примижеше, можеше да види очертанията на предметите. Тя се застоя за миг, сякаш търсеше нещо. Но очевидно не го откри. Отказа се да разглежда стълба и вместо това като птиче извъртя глава и се заоглежда наоколо. Ушикава натискаше бутона на жилото и снимаше.

Сякаш чула щракането на затвора, Фука-Ери се извърна право към обектива. През визьора се оказа буквално очи в очи с Ушикава. Лицето й съвсем ясно се виждаше. Все пак той я наблюдаваше през мощен телефото обектив. Но пък от другия му край Фука-Ери го гледаше право в очите. И го виждаше дълбоко в обектива.

Лицето на Ушикава се отразяваше ясно в тези меки гарвановочерни очи. И се чувстваше неловко от този директен допир помежду им. Преглътна. Това не може да е истина, рече си. Оттам, където е, нищо не може да види. Телефото обективът е замаскиран, щракането на затвора е заглушено от увитата около апарата хавлия, няма начин оттам, където е, да го чуе.

Но въпреки това тя стоеше на входа, вперила очи точно в скривалището му. И безизразният й поглед не потрепваше, а беше прикован в Ушикава така, както звезден лъч осветява безименна, черна скала.

Двамата останаха втренчени един в друг дълго — Ушикава не бе в състояние да определи колко точно. Изведнъж Фука-Ери се извърна рязко и се върна обратно във входа, сякаш бе видяла всичко, което й бе нужно. След като се прибра, Ушикава изпусна насъбралия се в дробовете му въздух, изчака за миг, после пое дълбоко свеж въздух и неговата мразовитост се превърна в безброй иглички, които се забиха в белите му дробове.

Това момиче знае, че той тайно я наблюдава, че я снима със скрит фотоапарат. Не можеше да си го обясни, но бе убеден, че Фука-Ери знае. Може би го бе усетила благодарение на някакво специално осезание, което притежаваше.

Сега вече наистина му се припи. Ех, защо не можеше да напълни догоре една чаша уиски и да го гаврътне на екс… Дали все пак да не излезе да си купи едно шише? Но реши, че няма смисъл: пиенето нищо нямаше да промени. Тя вече го бе видяла от отсрещната страна на визьора. Това красиво момиче ме видя; видя деформираната ми глава и мръсния ми дух; видя как се крия тук и тайно щракам снимки. И нищо не бе в състояние да промени този факт.

Ушикава се отдръпна от фотоапарата, облегна се на стената и се загледа в петната по тавана. И скоро всичко взе да му се струва празно. Никога досега не се бе чувствал толкова самотен, никога не бе усещал мракът да е толкова гъст. Спомни си за едновремешната си къща в Чуоринкан, за градинката и кучето, за жена си и двете си дъщери, окъпани от греещото слънце. И се сети за ДНК-то, което бе предал на дъщерите си — ДНК за деформирана глава и изкривена душевност.

Всичко, което бе вършил до момента, му се струваше безсмислено. Проиграл бе всички раздадени му карти — не че поначало му бе дошла кой знае колко добра ръка. Но той бе задържал тази нещастна ръка и се бе постарал да направи най-добрите възможни залози при създалите се обстоятелства. Известно време нещата май се развиваха добре, но вече бе останал без карти. И лампата над масата бе изгаснала, и останалите играчи се бяха изнизали от стаята.

Цяла вечер не направи нито една нова снимка. Както се беше облегнал на стената, пушеше цигари една подир друга, после отвори нова консерва праскови и ги изяде. В девет влезе в тоалетната, изми си зъбите, съблече се и се пъхна зъзнещ в спалния чувал с надеждата да заспи. Нощта бе студена, но зъзненето му не се дължеше единствено на студа, а сякаш извираше от самото му тяло. Откъде съм се пръкнал на този проклет свят?, питаше се в мрака. И къде, по дяволите, отивам?

Все още го болеше от пронизалия го неин поглед. И може би никога нямаше да му мине. Или пък винаги ме е боляло, но не съм го забелязвал. Нима не е възможно?

* * *

На следващото утро закуската от сирене и солени бисквити, придружени с нес кафе, успя да го мобилизира и той пак седна зад фотоапарата. Както и предишния ден, наблюдаваше кой влиза и кой излиза и от време на време правеше по някоя снимка. Но нито Тенго, нито Фука-Ери бяха сред минаващите. Виждаха се само още прегърбени хора, въвлечени по силата на навика в новия ден. Времето бе ясно, вятърът — силен. Парата от хорските уста се къдреше из въздуха.

За нищо излишно няма да мисля, реши Ушикава. Ще бъда дебелокож, — ще увия сърцето си в твърда черупка, ще карам ден за ден, по устава. Аз съм просто една машина. Една способна, търпелива, безчувствена машина. Машина, която засмуква ново време от единия си край, после от другия изхвърля старо време. Машина, която съществува, за да може да съществува. Длъжен бе да се върне към онзи чист неопетнен цикъл — към онова вечно движение, което някой ден ще спре. Напомпа волята си и наложи спирачка на емоциите си, дано прогони от ума си образа на Фука-Ери. Болката в гърдите от острия й поглед бе почнала да преминава и само сегиз-тогиз изпитваше някакъв тъп натиск. Чудесно, каза си. Това ми е напълно достатъчно. Пак съм една елементарна система, рече си. Елементарна система от сложни детайли.

Отиде още преди обед до магазина за преоценени електроуреди близо до гарата и си купи малка вентилаторна печка. После отиде в същата закусвалня, поръча си пак горещи спагети соба с панирани скариди и разтвори вестника. Преди да се прибере в апартамента си, се спря на входа и се загледа във върха на електрическия стълб, където вчера бе видял да гледа Фука-Ери, но нищо не привлече вниманието му. Не видя нищо освен трансформатор и черни жици, усукани като змии. Какво ли бе видяла тя? Или може би бе търсила да види нещо?

Влезе в апартамента и пусна вентилаторната печка. Още с появата на оранжевата светлина усети приятна топлина по кожата си. Е, не достатъчно, че да отопли цялото помещение, но все пак по-добре, отколкото хич. Ушикава се облегна на стената, скръсти ръце и задряма върху малкото огряно от слънцето петно. Кратка дрямка без сънища — чиста празнота във времето.

От това състояние на щастлив дълбок сън го извади някакво тропане. Някой чукаше по вратата му. Ушикава се стресна и се огледа, докато разбере къде се намираше. Мярна огледално-рефлексната „Минолта“ върху триногата и се сети, че е в апартамент в Коенджи, по чиято врата някой блъскаше с юмрук. Докато сглобяваше припряно отделните части на съзнанието си, Ушикава се зачуди защо оня блъска, след като на вратата си имаше звънец и бе необходимо само да натиснеш копчето. Нищо повече. Човекът обаче явно държеше на блъскането. И влагаше всичките си сили в мероприятието. Ушикава се намръщи и погледна часовника си. Един и четиридесет и пет. Следобед, очевидно — навън беше още светло.

Реши да не отваря. Никой не знаеше, че е тук, нито очакваше някакви гости. Кой знае какъв търговец ще е или някой, който предлага абонаменти за вестници. Какъвто и да беше оня отвън, той имаше нужда от Ушикава, а не Ушикава от него. Така че Ушикава се облегна пак на стената, впери поглед във вратата и продължи да мълчи. Ще потропа още малко, пък ще си върви, рече си.

Само дето онзи не щеше да си ходи. Спираше за малко, после пак почваше да тропа. Бараж от удари, после десет-петнадесетсекундно затишие, последвано от нова поредица блъскания. При това удряше стабилно, без капка колебание, и всеки удар бе неестествено еднакъв с предишния. Удари, които — от първия до последния — настояваха Ушикава да реагира. Взе да се притеснява. Ами ако човекът от другата страна на вратата е… Ерико Фукада? Дошла да се оплаче от отвратителното му поведение, от подлото тайно снимане на минаващите хора? Сърцето му задумка. Облиза с удебелен език устните си. Но блъскането по стоманената врата беше от мъжка пестница, в никакъв случай от женска.

Но какво й пречеше да е уведомила някого за действията на Ушикава и сега точно той да е пред вратата му? Някой от агенцията по недвижими имоти, а защо не и от полицията? Тогава ставаше лошо. Но пък човек от агенцията щеше да дойде с мастър ключ, а ако бяха от полицията, щяха да го обявят на всеослушание. И в никакъв случай нямаше да блъскат така по вратата, а щяха просто да позвънят.

— Господин Кодзу! — провикна се някой. — Господин Кодзу!

Ушикава се сети, че „Кодзу“ бе предишният наемател на апартамента, чието име продължаваше да си стои върху пощенската кутия. Ушикава предпочиташе нещата да си останат така. Изглежда, онзи отвън смяташе, че господин Кодзу продължава да живее тук.

— Господин Кодзу — продължаваше да опява онзи, — знам, че сте си у дома. Усещам как се криете като мишок и се мъчите да не издавате и най-малкия шум.

Глас на мъж на средна възраст — не кой знае колко силен, но леко дрезгав. Но в сърцевината си гласът притежаваше определена твърдост — твърдостта на печена в пещ тухла, оставена след това хубаво да изсъхне. Вероятно именно по тази причина гласът се носеше из целия блок.

— Дошъл съм от Ен Ейч Кей да събера абонаментната ви такса, господин Кодзу. Така че ще ви бъда много благодарен, ако ми отворите.

Ушикава нямаше никакво намерение да плаща такса на Ен Ейч Кей. Няма ли да е по-лесно просто да го пусна да огледа апартамента, мина му през ум, и да му кажа „Вижте, убедете се сам, че нямам телевизор“? Но пък няма ли да се усъмни, ако ме види с тая моя външност, седнал посред бял ден в абсолютно празно жилище?

— Всеки собственик на телевизор е длъжен да плаща абонаментната такса, господин Кодзу. Това го изисква законът. Има хора, които отказват да плащат, понеже не гледали Ен Ейч Кей. Но това е безполезен аргумент. Длъжен сте да си платите, независимо дали гледате Ен Ейч Кей, или не.

Най-обикновен инкасатор, рече си Ушикава. Нека се накрещи, да му мине. Ще повика, ще потропа, пък ще си отиде. Интересно обаче, защо е толкова убеден, че в апартамента има някой? Та нали Ушикава се беше прибрал преди повече от час и оттогава не си беше показвал носа навън. Пък и никакъв шум гледаше да не вдига, а и пердетата бяха постоянно спуснати.

— Много добре знам, че сте си у дома, господин Кодзу! — провикна се онзи, сякаш беше прочел мислите на Ушикава. — Може и да не ви се вярва, че го знам. Но аз наистина знам, че сте вътре. И че гледате да не шумолите, понеже не желаете да си платите абонаментната такса на Ен Ейч Кей. Всичко това ми е пределно ясно.

И поднови равномерното тропане. От време на време правеше по някоя кратка пауза, като изпълнител на духов инструмент, който спира за миг да си поеме дъх, после подновяваше думкането с непроменен ритъм.

— Ясно. Разбирам, господин Кодзу. Решили сте да не ми обръщате внимание. Чудесно. Сега си тръгвам. Имам си и други работи. Но ще се върна. Не го забравяйте. Щом ви казвам, че ще се върна, гарантирам ви, че така ще стане. Не съм най-обикновен инкасатор. И никога не се предавам, докато не получа онова, което ми се дължи. В това отношение не допускам компромиси. Редовен съм като фазите на Луната; или като живота и смъртта, ако щете. От мен не можете да избягате.

Настъпи продължителна тишина. И тъкмо когато Ушикава реши, че онзи си е заминал, инкасаторът пак се обади:

— Скоро пак ще намина, господин Кодзу. Можете да сте сигурен. Тъкмо когато най-малко ме очаквате, пак ще потропам на вратата ви. Дум-дум! И по това ще познаете, че съм аз.

Блъскането престана. Ушикава напрегна слух. Стори му се, че чу отдалечаващи се стъпки по коридора. Бързо застана зад фотоапарата и прикова погледа си във входната врата на блока. Инкасаторът всеки момент трябваше да излезе. Длъжен бе да го види що за птица е. Инкасаторите от Ен Ейч Кей поначало са униформени, така че веднага щеше да го разпознае. Ами ако изобщо не е от Ен Ейч Кей, а само се преструва, за да прилъже Ушикава да му отвори? Така или иначе, щеше да е някой, когото Ушикава дотогава не бе виждал. С жило в ръка той зачака търпеливо да види кой ще излезе.

Но през следващите тридесет минути никой не мина през входната врата — нито влезе, нито излезе. Чак тогава се появи една жена на средна възраст, която Ушикава вече бе виждал неколкократно, и замина нанякъде с велосипеда си. Ушикава я бе кръстил Двойната гуша заради провисналата под брадичката й кожа. След половин час Двойната гуша се върна с торба с продукти в кошницата на колелото. Паркира го на стоянката за велосипеди и влезе в блока. После от училище се прибра едно момченце, което Ушикава бе кръстил Лиско заради скосените му нагоре очи. Но не видя никого, който можеше да мине за инкасатор. Ушикава се озадачи. Блокът имаше само един вход и той не го изпускаше от очи. Което можеше да означава само едно: инкасаторът все още бе в сградата.

Продължи непрекъснатото си наблюдение върху входната врата. Дори до тоалетната не посмя да отиде. Слънцето залезе, стъмни се и запалиха лампата на входа. И пак не видя инкасатор. След шест се отказа напълно. Отиде в тоалетната и се облекчи от насъбралата се пикня. Нямаше начин онзи да е излязъл, без да го види. Но защо му бе да седи в блока? Нещо не се връзваше. И все пак явно инкасаторът бе решил никъде да не ходи.

Вятърът, вече много по-студен, виеше между замръзналите жици. Ушикава пусна вентилаторната печка, запали цигара и се напъна да намери някакво обяснение за случилото се. Защо онзи му говореше с такъв агресивен, предизвикателен тон? Защо бе толкова категоричен, че в апартамента има някой? И защо не си отиваше? И ако беше още в сградата, къде се бе скрил?

Ушикава остави фотоапарата, облегна се на стената и се втренчи задълго в оранжевия реотан на вентилаторната печка.

Седемнадесета глава

(Аомаме): Разполагам само с един чифт очи

Телефонът иззвъня във ветровитата съботна вечер малко преди осем. Аомаме седеше на балкона по ватено яке, с одеяло върху скута, и наблюдаваше през процепа между пластмасовите плоскости осветената от живачната лампа детска площадка. Ръцете й бяха пъхнати под одеялото, да не мръзнат. Самотната пързалка стърчеше като скелета на умряло през ледниковия период огромно животно.

Това седене на студа може и да не беше полезно за бебето, но Аомаме реши, че не е чак толкова студено. Пък и независимо от външната температура околоплодната течност поддържаше една и съща температура с кръвта. Да не говорим, че по света имаше много по-студени и по-сурови места, където жените не бяха спрели да раждат, заключи Аомаме. Но преди всичко студът бе нещо, което бе длъжна да понесе, ако искаше да види пак Тенго.

Както винаги, голямата жълта луна плаваше редом с по-малката си зелена посестрима. Най-различни по форма и размер облаци се носеха забързани по зимното небе. Облаците бяха бели и плътни и очертанията им бяха контрастни, та приличаха на ледени блокове, понесли се по размръзналата се река към морето. Докато гледаше облаците, които се появяваха отнякъде и после пак изчезваха, Аомаме сякаш се пренесе някъде близо до ръба на света — до най-горната граница на разума, на север от която нямаше нищо освен хаоса на нищото.

Плъзгащата се стъклена врата бе съвсем леко открехната, така че телефонният звън едва стигна до слуха на потъналата в мисли Аомаме. Иззвъня три пъти, млъкна и след двадесет секунди пак издрънча еднократно. Не можеше да е друг освен Тамару. Отметна одеялото, отвори плъзгащата се врата и влезе. Вътре беше тъмно и приятно топло. Вдигна слушалката с все още студените си пръсти.

— Още ли четеш Пруст?

— Да, но бавно ми върви — отвърна Аомаме. Все едно си размениха парола.

— Не ти ли харесва?

— Не бих казала. Просто е… как да ти кажа… история, която се случва на друго място, съвсем различно от тукашното.

Тамару мълчеше. Чакаше я да продължи. За никъде не бързаше.

— Като казвам „друго място“, имам предвид, че ми звучи като подробен доклад от някоя малка планета, която е отдалечена на светлинни години от този свят, в който аз живея. Успявам да си представя всяка сцена и да разбера какво представлява. Всичко е описано много ярко, много подробно. Но някак си не успявам да свържа тези сцени от книгата със света, в който се намирам в момента. Прекалено много сме раздалечени във физически смисъл. Чета, чета, но по някое време осъзнавам, че ми се налага да се върна назад и да препрочета същия пасаж.

Тамару я изчака да подреди по-нататъшните си думи.

— Но никак не ми е скучна — каза тя. — Красиво написана книга е и е толкова подробна, че усещам как ми става ясна структурата на тази самотна планетка. Но някак си не напредвам. Имам чувството, че греба с лодка срещу течението. Греба, греба, а като спра да си почина или се замисля за нещо, установявам, че съм пак там, откъдето съм тръгнала. Но пък, изглежда, точно такъв вид четиво ме устройва засега, а не някое, където бързаш да откриеш какво ще се случи по-нататък. Защото в крайна сметка няма смисъл да бързаш, когато предстоящото е зад теб, а миналото е пред теб, нали? Всичко те устройва.

Аомаме се чудеше как по-точно да се изрази:

— Изпитвам чувството, че изживявам чужд сън. Че с автора споделяме едновременно мислите си. Само че не мога да схвана какво значи „едновременно“. Хем мисленето ни е изключително сходно, хем между двама ни съществува значителна пропаст.

— Дали пък и Пруст не е целял точно този ефект?

Аомаме нямаше ни най-малка представа.

— Но пък, от друга страна — рече Тамару, — в реалния свят времето върви само напред. Нито спира, нито се връща назад.

— Разбира се. В реалния свят времето върви само напред — съгласи се Аомаме, но в същия миг погледна към стъклената врата. Наистина ли е така? Наистина ли времето върви само напред?

— Сезоните се смениха и наближава края на 1984 година — каза Тамару.

— Съмнявам се, че ще успея да дочета дотогава „По следите на изгубеното време“.

— Няма значение. Няма закъде да бързаш. Написана е преди повече от петдесет години. И в този смисъл не съдържа някаква „гореща“ информация.

Може и да си прав, рече си Аомаме. А може и да не си. Вече не смееше да се довери особено на времето.

— Онова нещо в теб добре ли е? — попита Тамару.

— Засега да.

— Радвам се — каза Тамару. — Ти нали разбра за оня, малкия плешивец, който се навърташе около къщата с върбите?

— Чух. Още ли се мотае наоколо?

— Напоследък го няма. Мярна се за ден-два, после изчезна. Но е ходил по местните агенции за недвижими имоти да разпитва за приюта под предлог, че си търсел апартамент под наем. Но той много яко се набива на очи. Не стига, че е грозен, ами и се облича отвратително. Така че никой, с когото е разговарял, не може да го забрави. А това улеснява проследяването на движението му.

— Никак не се вписва в представите ми за човек, когото биха натоварили с някое разследване или разузнавателна мисия.

— Абсолютно си права. С тая външност изобщо не става за такава работа. И с тая грамадна глава, като на кукла фукусуке[21]. Иначе в професионално отношение си го бива. Знае как се трамбова по улиците, когато търсиш да изровиш някакви сведения. И пипето му сече: не пропуска нищо съществено, но не обръща внимание на незначителните подробности.

— Значи ли това, че се е добрал до някаква информация за приюта?

— Разбрал е, че е убежище за жени, които са жертви на домашно насилие, и че вдовицата им го предоставя безплатно. Според мен е успял да научи и това, че вдовицата членува в спортния клуб, където ти работеше, и че често си посещавала резиденцията й за самостоятелни занимания с нея. Аз поне бих установил тези факти, ако бях на неговото място.

— Да не искаш да кажеш, че е толкова добър, колкото си и ти?

— Стига да не се бои от работа, човек се научава как най-добре се събират сведения и се приучва да разсъждава логично. Това поне е достъпно за всекиго.

— Не ми се вярва на света да има чак толкова много способни хора.

— Срещат се. Професионалисти.

Аомаме седна и пипна върха на носа си. Още бе студен от престоя й на открито.

— И казваш, че е престанал да се навърта около резиденцията, така ли? — попита.

— Според мен той си дава сметка, че се набива на очи. И знае, че има охранителни камери. Така че е събрал каквато информация е могъл за това кратко време и е духнал.

— Значи, е наясно за връзката ми с вдовицата. И че не става дума само за нормално взаимоотношение между инструкторка в спортен клуб и богата клиентка, а че има и някаква връзка с приюта. Че участваме заедно в някакъв общ проект.

— Предполагам — потвърди Тамару. — Доколкото усещам, той полека-лека се е добрал до същността на нещата.

— Но по думите ти разбирам, че май работи самостоятелно, а не е част от някаква по-голяма организация.

— И аз останах с подобно впечатление. Освен ако няма нещо скрито предвид, една голяма организация никога не би наела такъв биещ на очи тип да извършва тайно разследване.

— Добре де, той защо го провежда в такъв случай? И за кого?

— И аз не знам. Мога само да кажа, че си разбира от работата и че е опасен. Всичко останало е в сферата на предположенията. Макар личните ми скромни догадки да ми подсказват, че по един или друг начин това разследвано е свързано със Сакигаке.

Аомаме обмисли казаното.

— И повече не се е мяркал.

— Точно така. И не знам къде е отишъл. Но ако разсъждавам логично, бих казал, че се мъчи да те открие.

— Но нали твърдеше, че на практика било невъзможно да бъда проследена дотук?

— И пак го казвам. Колкото и да рови човек, никога няма да установи и най-малката връзка между апартамента ти и вдовицата. Всички възможни следи са заличени. Но става дума единствено за краткосрочната перспектива. При един по-дълъг престой неминуемо ще се появят и пукнатини в бронята. Може да те забележи някой, докато случайно си излязла навън. И това е само една от възможностите.

— Но аз никъде не излизам — настоя Аомаме. Което не бе пълната истина. Два пъти беше излизала от апартамента. Веднъж, когато изтича до детската площадка да гони Тенго. И втория път, когато отиде с таксито да търси изхода до отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3, близо до Сангенджая. Но беше изключено да признае това на Тамару. — Как тогава ще открие, че съм тук?

— Ако аз бях на негово място, бих преразгледал личните сведения за теб, с които разполагам. Да преценя отново що за личност си, какъв ти е произходът, как си живяла досега, как разсъждаваш, какви надежди в живота храниш и какво се надяваш да не ти се случи. Ще взема цялата информация, до която съм се добрал, ще я разположа върху масата, ще я проверя и ще я разнищя от горе до долу.

— Тоест ще ми направиш дисекция.

— Точно така. И то под ледена, силна светлина. С пинсети и лупа ще изследвам всяка трошица и ще открия по какви схеми действаш.

— Хубаво. Но как ще ти подскаже един такъв анализ къде се намирам в момента?

— Не знам. Може и да не ми подскаже. Зависи. Само ти казвам аз как бих постъпил. Понеже не ми идва нищо друго на ум. Когато става дума за мислене и действия, всеки човек си има свои привички, а всяка привичка е и слаба точка.

— Много научно се изказваш.

— Човек не може без привички. Те са като темата в музиката. Но в същото време привичките ограничават мислите и действията ти, ограничават свободата ти. Определят приоритетите ти и в определени случаи изкривяват логиката ти. Ти например в сегашното положение не желаеш да се махнеш оттам, където си. Отказваш да се преместиш на по-безопасно място, поне до края на годината — защото там търсиш нещо. И не можеш — или не желаеш — да се махнеш, докато не го намериш.

Аомаме мълчеше.

— Нямам представа какво е то и колко силно го желаеш, нито смятам да те питам. Но от моята гледна точка това нещо представлява твоята слаба точка.

— Може и да си прав — призна Аомаме.

— И Главчо точно за нея ще се захване. Ще проследи безмилостно този личен елемент, който те възпира. Според него именно той ще му позволи да направи пробив — при условие че е толкова кадърен, колкото смятам, и че успее да проследи тези фрагментарни улики, за да стигне до въпросната точка.

— Смятам, че няма да успее — заяви Аомаме. — Няма да се добере до никаква пътека. Понеже става дума за нещо, което се намира единствено в сърцето ми.

— Стопроцентово ли си убедена?

Аомаме се замисли:

— Е, дори да не е сто на сто, поне деветдесет и осем на сто е, да речем.

— На твое място щях да се тревожа силно за останалите два процента. Както вече казах, тоя тип е професионалист. Много умен и много упорит.

Аомаме не му отговори.

— А професионалистът е като ловджийско куче — продължи Тамару. — Надушва и онова, което нормалният човек не успява да подуши, чува онова, което другите не чуват. Ако правиш само онова, което правят и всички останали, и то по същия начин, що за професионалист си? А дори и да си, няма да устискаш дълго. Така че си длъжна да си бдителна. Знам, че си изключително предпазлив човек, но сега се налага да си още по-внимателна, отколкото си била. Най-важните неща не се решават на база проценти.

— Искам да те попитам нещо — каза Аомаме.

— Казвай.

— Какво смяташ да правиш, ако Главчо пак цъфне?

Тамару се умълча за миг. Сякаш въпросът го бе сварил неподготвен.

— Най-вероятно — нищо. Ще го оставя на мира. Какво толкова може да направи тук?

— Но ако почне да върши нещо, което те притеснява?

— Като какво например?

— И аз не знам. Да ти досажда по някакъв начин, да речем?

Тамару произведе някакъв слаб звук в гърлото си.

— Вероятно ще му изпратя някое послание.

— Като на колега професионалист ли?

— Сигурно. Но преди да предприема каквото и да било, ще искам да разбера с кого работи той. Дали има ортак например. Понеже тогава аз може да се окажа в опасност вместо него. Всичко това трябва да си го изясня, преди да предприема каквото и да било.

— Както се проверява колко дълбок е басейнът, преди да скочиш от кулата.

— И така може да се каже.

— Но ти си на мнение, че той действа самостоятелно. И че най-вероятно няма партньор.

— Така мисля, но понякога интуицията ми ме подвежда — рече Тамару. — А, за съжаление, нямам очи и на гърба си. Така или иначе, моля те да държиш нещата под око, окей? Дали навън не се навърта някой подозрителен тип, дали нещо в пейзажа не се е променило, нещо необичайно да се е случило. И най-малкото, което забележиш, искам незабавно да ми го съобщиш.

— Разбирам. Ще внимавам — каза Аомаме.

Нямаше дори нужда да й го напомня. Аз търся Тенго, рече си, така че няма да пропусна и най-незначителната подробност. Но, както казва Тамару, все пак разполагам само с един чифт очи.

— Друго май нямам какво да ти кажа.

— Как е вдовицата? — попита Аомаме.

— Добре е — отвърна Тамару. После добави: — Но напоследък нещо се е умълчала.

— Тя поначало не е от приказливите.

От гърлото на Тамару се долови някакво тихо ръмжане, сякаш бе снабдено с орган за изразяване на специални емоции.

— По-мълчалива е от нормалното.

Аомаме си представи вдовицата сама, седнала на брезентовия си стол с голяма лейка в нозете, загледана безкрайно в пеперудите. Аомаме много добре знаеше колко тихо диша възрастната дама.

— В следващата доставка ще включа и кутия мадлени — каза Тамару в края на разговора. — Може да окажат положително влияние върху потока на времето.

— Благодаря — рече Аомаме.

* * *

Аомаме се отби в кухнята да си направи какао. Имаше нужда да се постопли, преди да възобнови наблюдението си от балкона. Загря мляко в една тенджерка и разтвори в него какаото. Изсипа сместа в една от най-големите чаши и й сложи калпаче от предварително подготвената бита сметана. После седна на масата и взе бавно да пие какаото, като в същото време си припомняше проведения с Тамару разговор. Онзи с голямата деформирана глава ме просва гола и ми прави дисекция под ледена, силна светлина. Той е умел професионалист и е опасен.

Облече си ватеното яке, уви се с шала и с полуизпитото какао излезе пак на балкона. Седна на стола и разстла одеялото върху коленете си. Пързалката бе безлюдна, както винаги. Но точно в този миг някакво дете си тръгваше от детската площадка. Странно. Какво можеше да търси едно дете на площадката по това време? Набито дете с плетена шапка. Но тя успя да го зърне от високо само за миг през процепа между пластмасите, после то изчезна от погледа й и се скри в сянката на сградата. Главата му й се видя възголяма за дете, но можеше и въображението й да я лъже.

Със сигурност не беше Тенго обаче, така че Аомаме го прогони от мислите си и насочи вниманието си отново към пързалката. Отпиваше от какаото, грееше ръцете си около чашата и гледаше как едно подир друго минават ята облаци, забързани по небосвода.

* * *

Разбира се, онова, което Аомаме беше зърнала, макар и само за миг, не беше никакво дете, а Ушикава. Ако светлината бе само малко по-силна или ако имаше повече време да го огледа, щеше да забележи, че голямата глава изобщо не е детска. И щеше да се усети, че дребният като джудже мъж с едрата глава е тъкмо онзи, който Тамару току-що й бе описал. Но тя го видя съвсем бегло и под не съвсем удачен ъгъл. Но пък за неин късмет поради същите причини и Ушикава не бе успял да забележи Аомаме на балкона.

На този етап възникват няколко въпроса с „ако“. Ако Тамару беше приключил разговора само мъничко по-рано, ако Аомаме не се беше забавила да размишлява, докато си правеше какаото, Аомаме щеше да види на върха на пързалката Тенго, загледан към небето. При което щеше да хукне навън и двамата щяха да се съберат след всичките двадесет години.

Но ако това се беше случило, Ушикава, който следеше Тенго, щеше да установи, че тя е тъкмо онази Аомаме, която му трябваше, щеше да изчисли откъде се е появила и щеше на мига да уведоми онези двамата от Сакигаке.

Така че е трудно да се каже дали това, че Аомаме не беше видяла през тази вечер Тенго, е добра, или лоша случайност. Така или иначе, Тенго както винаги се беше покатерил на върха на пързалката и бе вперил поглед в носещите се по небето две луни и в облаците, които минаваха пред тях. А скритият в сенките Ушикава бе вперил очи в Тенго. В същото време Аомаме се бе прибрала от балкона, бе разговаряла по телефона с Тамару и си беше направила какаото. Всичко това бе траяло двадесет и пет минути. Съдбовни двадесет и пет минути. Докато Аомаме си облече отново ватеното яке и се върне на балкона, Тенго вече си бе тръгнал от детската площадка. Но Ушикава не бе хукнал по петите му, а бе останал да провери нещо, което му бе много необходимо. И едва тогава си бе тръгнал забързан. Точно в този миг го беше зърнала Аомаме.

Облаците продължаваха да се носят по небето, да се надбягват в южна посока, към Токийския залив, а оттам и над просторния Тихи океан. Кой знае каква съдба ги очакваше по-нататък? Така както никой не знае какво става с душата след смъртта.

Но така или иначе, кръгът се стесняваше. Само дето нито Тенго, нито Аомаме усещаха това. Единствен Ушикава се досещаше какво се случва, тъй като това ставаше благодарение на някои активни негови действия, но и той не виждаше цялостната картина. И не знаеше най-важното: че разстоянието между него и Аомаме се е свело до някакви си двадесет и пет метра. Така че, колкото и нетипично да беше това за Ушикава, той си тръгна от детската площадка с неразбираемо объркан мозък.

* * *

Към десет съвсем застудя, така че Аомаме се принуди да се прибере в топлия апартамент. Съблече се и се пъхна в горещата вана. Докато киснеше и чакаше горещината да прогони насъбралия се в тялото й студ, положи длан върху корема си. И усети леката подутина. Затвори очи и се помъчи да почувства малкото, което бе в утробата й. Все по-малко време й оставаше. Трябваше да намери начин да съобщи на Тенго, че носи неговото дете. И че ще се бори със зъби и нокти за оцеляването му.

Облече се, легна си, обърна се на една страна в тъмното и заспа. Но преди да заспи дълбоко, изкара един кратък сън за вдовицата.

Двете с Аомаме са в оранжерията на къщата с върбите и наблюдават пеперудите. Оранжерията е като утроба — полутъмна и топла. Там е и фикусът, който бе оставила в апартамента си, но добре гледан и толкова раззеленил се, че едва го позна. Върху едно от месестите му листа е кацнала пеперуда от някаква южна земя, каквато досега не е виждала. Прибрала е пъстрите си криле и сякаш кротко спи. А Аомаме й се радва.

В съня коремът й се е издул силно. Изглежда, е вече близо до термина си. И усеща пулса на малкото. Биенето на двете сърца — нейното и на малкото — се сливат в един приятен общ ритъм.

Вдовицата седи до нея с идеално изправен гръб, както винаги, със стиснати в права линия устни, дишаща безшумно. Двете не си говорят, за да не събудят спящата пеперуда. Вдовицата е отнесена, сякаш не забелязва седналата до нея Аомаме. Но Аомаме знае, естествено, как тя бди зорко над нея. Това обаче не й пречи да изпитва силно безпокойство. Ръцете в скута на жената са съвсем слаби и крехки. А ръцете на Аомаме се мъчат несъзнателно да напипат пистолета, но не го намират.

Погълната е изцяло от съня, но същевременно си дава сметка, че това е само сън. И друг път са й се случвали такива сънища, в които хем всичко е съвсем действително, хем знае, че не е истинско. Има чувството, че е попаднала в някаква подробна сцена от далечна малка планета.

В съня й някой открехва вратата на оранжерията и отвън нахлува злокобен студен вятър. Голямата пеперуда отваря очи, разперва криле и отлита от фикуса.

Кой идва? Тя извръща глава, но преди да успее да види кой е, сънят свършва.

* * *

Събуди се, обляна в неприятна, лепкава пот. Съблече мократа пижама, подсуши се с хавлиена кърпа и си облече суха тениска. Поседя известно време в леглото. Нещо лошо ще се случи, мина й през ум. Някой, изглежда, се мъчи да ми отнеме малкото. И този някой вероятно вече е съвсем наблизо. Нямаше повече време — трябваше да намери веднага Тенго. Но нищо не можеше да направи, освен да наблюдава детската площадка всяка вечер. А тя това така и така го правеше — зорко, търпеливо, старателно, с отворени очи, вперени в едно малко кътче от света, в онази единствена точка на върха на пързалката. Но дори и така силно фокусиран, човек можеше да пропусне нещо. Понеже разполагаше само с един чифт очи.

Идеше й да заплаче, но сълзите не се появяваха. Легна пак на леглото, положи ръце върху корема си и тихо зачака сънят да я завладее.

Осемнадесета глава

(Тенго): Когато убодеш някого с игла, да потече алена кръв

— След това в продължение на три дни нищо не се случи — разправяше Комацу. — Изяждах каквото ми даваха, нощем спях на тясната кушетка, сутрин се събуждах и използвах малката тоалетна в единия ъгъл на стаята. Тоалетната беше преградена за изолация, но не се заключваше. По онова време летните жеги не бяха съвсем отшумели, но вентилационната шахта, изглежда, бе свързана с някаква централна климатична инсталация, така че не ми беше горещо.

Тенго го слушаше, без да коментира.

— Храна ми даваха три пъти на ден. Но в кои часове, нямах представа. Бяха ми взели часовника, а пък и стаята нямаше прозорец, така че не знаех дори дали е ден, или нощ. Колкото и да се ослушвах, не чувах нито звук. И се съмнявам, че и мен някой ме е чувал. Нямах понятие къде са ме завели, макар нещо да ми подсказваше, че сме на някакво затънтено място. Та в продължение на три дни нищо не ми се случи. Дори не съм съвсем убеден, че дните са били три. Но ми носиха храна общо девет пъти и аз всичката си я изяждах. Три пъти гасиха лампата и три пъти спах. Обикновено спя леко и често се будя, но тогава, не знам защо, спях като пън. Което си е доста странно, като се замислиш. Следиш ли ми разказа?

Тенго кимна безмълвно.

— Цели три дни дума не издумах. Храната ми я носеше един млад мъж — слаб, с бейзболна шапка и бяла хирургическа маска. Облечен бе в нещо като анцуг и маратонките му бяха много мръсни. Храната я носеше на поднос, който прибираше, след като се нахранех. Използваха картонени чинии и чупливи пластмасови ножове, вилици и лъжици. Храната беше готова, в алуминиево фолио — не особено вкусна, но все пак ставаше за ядене. И не беше кой знае колко обилна, но аз бях гладен и всичко си изяждах. Което също беше необичайно. Поначало нямам добър апетит и често ми се случва изобщо да забравям да ям. За пиене ми даваха мляко и минерална вода. Никакво кафе или чай. Никакво малцово уиски, нито наливна бира. И никакви цигари. Но какво можех да направя? Не бях в някакъв уютен хотел все пак.

И сякаш спомнил си, че вече може да пуши на воля, Комацу извади червен пакет „Марлборо“, захапа една цигара и я запали с кибритена клечка. Вдиша дълбоко дима, издиша го, после се смръщи.

— Онзи, който ми носеше храната, дума не обелваше. Изглежда, така му беше заповядано от висшестоящите му. Сигурен съм, че беше на най-ниското стъпало на тотема, нещо като момче за всичко. Но имах чувството, че владее някакво бойно изкуство. Самите му движения бяха едни такива, фокусирани.

— Вие нищо ли не го попитахте?

— Личеше си, че дори и да го заговоря, няма нищо да ми отвърне, така че реших да си мълча и да оставя нещата да се развиват от само себе си. Изяждах си всичкото ядене, изпивах си млякото и си лягах, щом угасяха лампата, събуждах се, щом я запалеха. Сутрин младият мъж ми донасяше електрическа самобръсначка и четка за зъби, изчакваше ме да се обръсна и да си измия зъбите, после ги прибираше. В стаята нямаше нищо освен тоалетна хартия. Не ми дадоха нито да се изкъпя, нито да се преоблека, пък и на мен не ми беше нито до къпане, нито до преобличане. И огледало нямаше в стаята, но и това не ми пречеше. Най-лошото беше самата скука. От мига, в който се събудех, до мига, в който заспивах, седях съвсем сам, без да мога да разговарям с никого, в тази бяла и идеално кубична като зарче стая. Идваше ми да изрева от скука. Нали знаеш, че съм маниакален читател и вечно имам нужда да чета нещо, ако ще да е и меню за рум сървис. А там — нито книга, нито вестник, нито списание. Да не говорим за радио, телевизия или някаква занимателна игра. И никой, с когото да размениш дори една дума. Какво друго ти остава, освен да седиш на стола и да зяпаш пода, стените и тавана? Тотален абсурд, ти казвам. Представи си само: както си вървиш по пътя, отнякъде изскачат някакви хора, награбват те, слагат ти кърпа с хлороформ иди нещо от тоя сорт върху носа, завличат те нанякъде и те завират в някаква странна стаичка без прозорец. Както и да го гледаш — необяснима ситуация. И имаш чувството, че от скука направо ще откачиш.

Комацу впери прочувствен поглед в цигарата между пръстите си и виещия се от нея дим, после тръсна пепелта в пепелника.

— Предполагам, че ме бяха оставили в тая стаичка цели три дни, без нищо да правя, за да ме прекършат психически. Имам чувството, че много добре владеят това изкуство на пречупване на човешкия дух да докарат човека до ръба. На четвъртия ден — по-точно казано, след четвъртата ми закуска — пристигнаха други двама. Подозирам, че бяха същите онези, които ме бяха отвлекли. Но те така внезапно ми скочиха, че не бях успял дори да ги огледам. Когато ги видях на четвъртия ден обаче, взех да си спомням всичко. Как ме блъснаха така грубо в колата, че насмалко да ми изкълчат ръката. Как ми набутаха в устата и върху носа някакъв напоен с нещо парцал. Двамата и дума не казаха през цялото време и всичко стана за миг.

Комацу се намръщи на този си спомен.

— Единият не беше много висок, но бе много набит и с обръсната глава. Имаше солиден тен и подчертани скули. Другият беше висок, с дълги крайници и хлътнали бузи и беше вързал косата си на опашка. Един до друг приличаха на двойка комици — единият висок и слаб, другият нисък, набит, със заострена брадичка. Но и от пръв поглед си личеше, че изобщо не са комици, а много опасна двойка. Способни да направят всичко необходимо, без да вдигат голям шум. Държаха се много спокойно, от което човек още повече го дострашаваше, а и погледите им бяха едни такива, смразяващи. И двамата бяха по черни памучни панталони и бели ризи с къс ръкав. Бяха между двадесет и пет и тридесетгодишни, онзи с голата глава май малко по-възрастен от другия. И двамата не носеха часовници.

Тенго мълчеше и го чакаше да продължи.

— Говореше само оня с голата глава. Слабият с конската опашка само стоеше до вратата, прав като върлина, без да му потрепва нито един мускул. Имах чувството, че слушаше разговора ни, но може и да бъркам. Обръснатата глава седна срещу мен на сгъваемия метален стол, който си носеше, и заприказва. Понеже нямаше друг стол, седнах на леглото. Лицето на онзи беше абсолютно безизразно. Само устата му се движеше, иначе лицето му беше замръзнало като на кукла на вентрилоквист.

* * *

Първото, което оня с голата глава каза, след като седна срещу Комацу, беше:

— Досещате ли се кои сме и защо сте тук?

— Не, не се досещам — отвърна Комацу.

Голата глава впери за известно време бездънните си очи в Комацу:

— Но ако трябва да познаете, какво бихте казали?

Думите му бяха, общо взето, учтиви, но тонът му беше категоричен, изречен с толкова твърд и студен глас, колкото метална линия, престояла дълго време в хладилник.

Комацу се поколеба, но след това отвърна най-откровено, че ако го насилели да предположи, би казал, че е заради нещо, свързано с „Въздушната какавида“. Друго не му идвало на ум.

— А това ще рече, че вие двамата сте вероятно от Сакигаке и че се намираме във вашето селище.

Онзи с голата глава нито потвърди, нито отрече казаното от Комацу, а само го изгледа. Комацу също млъкна.

— Добре, да разговаряме на базата на тази ви хипотеза — поде тихичко Голата глава. — Онова, което ще кажем оттук насетне, е просто продължение на тази ваша хипотеза. Базирано изцяло на предположението, че сте прав. Съгласен ли сте?

— Не възразявам — отвърна Комацу.

Явно ония се канеха да разговарят по темата по съвсем заобиколен начин. Никак нелош признак. Нямаше да си правят този труд, ако не възнамеряваха да го пуснат да си ходи по живо, по здраво.

— В качеството си на редактор в едно издателство вие сте отговаряли за публикуването на „Въздушната какавида“ от Ерико Фукада, нали така?

— Точно така — призна си Комацу. Ставаше дума за всеизвестен факт.

— Доколкото разбираме, издаването на книгата е било свързано с определена измама. „Въздушната какавида“ е получила литературна награда от литературно списание за дебютиращи автори на проза. Но преди ръкописът да е бил раздаден на членовете на журито, трето лице го е преработило в значителна степен по ваше заръка. След тайната преработка на творбата тя спечелва наградата, издадена е като книга и става бестселър. Верни ли са всички тези факти?

— Зависи от гледната точка — отвърна Комацу. — Има ред случаи, в които представен ръкопис бива пренаписан по препоръка от редактора…

Онзи с голата глава вдигна ръка да го прекъсне:

— Няма нищо нередно в това самият автор да преработи части от творбата си по съвет на редактора. Тук сте прав. Но да се ангажира трето лице за преработване на творбата, е безскрупулно. На всичко отгоре сте създали и фалшива компания, която да разпределя хонорарите. Не знам как това ще се тълкува откъм правната му страна, но от гледна точка на морала подобни действия са абсолютно позорни. И неоправдаеми. Ако надушат тази история, вестниците и списанията ще дигнат вой до небесата и ще съсипят репутацията на издателството ви. Смятам, че това ви е пределно ясно, господин Комацу. Фактите са ни известни и притежаваме неоспорими доказателства, които можем да изложим публично. Така че няма смисъл да се оправдавате. Само ще си губите времето. И нашето.

Комацу кимна.

— Стигне ли се дотам, очевидно ще трябва да си подадете оставката в издателството. И ще влезете в черните списъци на професията. Няма да си намерите никога повече място в издателската дейност. Поне за законна дейност.

— Предполагам, че е така — рече Комацу.

— Засега обаче истината е известна само на ограничен брой хора — заяви онзи с голата глава. — На вас, Ерико Фукада, професор Ебисуно и Тенго Кавана, който е преработил повестта. И на шепа други хора.

Комацу започна да подбира внимателно думите си:

— В рамките на нашата работна хипотеза приемам, че тази шепа други са все хора от Сакигаке.

Голата глава кимна съвсем леко:

— Да, според нашата хипотеза случаят би бил точно такъв. — Тук голата глава направи пауза, за да може Комацу да смели хипотезата. После продължи: — И ако приемем хипотезата за вярна, това ще рече, че те могат да ви направят каквото им скимне. Включително да ви оставят тук като техен почетен гост, докато си искат. За тях това не е никакъв проблем. Или, ако решат да съкратят престоя ви, имат избор между няколко варианта. Включително и такива, които биха били неприятни и за двете страни. Но така или иначе, разполагат както с необходимата власт, така и с необходимите средства. Струва ми се, че и това ви е, общо взето, съвсем ясно.

— Ясно ми е — отговори Комацу.

— Добре — каза Нула номер, после вдигна пръст и Конската опашка излезе от стаята. Върна се след малко с телефон. Включи го в една стенна розетка и подаде телефона на Комацу. Голата глава му нареди да се обади в издателството:

— Настинали сте жестоко, имате висока температура и от няколко дни сте на легло. Изглежда, няма да можете да се явите на работа още известно време. И затворете.

Комацу поиска да го свържат с един от колегите му, съобщи накратко онова, което му беше казано, и затвори, без да отговаря на никакви въпроси. Нула номер кимна, Конската опашка извади кабела от розетката и отнесе телефона навън. Нула номер огледа старателно опакото на дланите си, после се обърна към Комацу. В гласа му се прокрадна съвсем слаба нотка на доброта:

— Достатъчно за днес. След някой и друг ден пак ще си поговорим. А дотогава си помислете хубаво върху онова, което обсъдихме дотук.

Двамата си отидоха и оставиха Комацу да прекара следващите десет дни в тишина в същата стая. Три пъти дневно младият мъж с хирургическата маска му сервираше посредствени ястия. На четвъртия ден дадоха на Комацу чисти дрехи — приличащи на пижама горнище и долнище — но нито веднъж не му разрешиха да си вземе душ. Единствената му възможност бе да мие лицето си над малкия умивалник, прикрепен към тоалетната. Усещането му за хода на времето ставаше все по-лабилно.

Комацу смяташе, че са го отвели в главната квартира на сектата в Яманаши. Беше я виждал по телевизията: забита вдън гори, опасана от висока ограда като някакво независимо царство. Изключено бе да избяга или да потърси нечия помощ. Ако наистина го убиеха (което най-вероятно имаха предвид, когато говореха за неприятен вариант), никой никога нямаше да открие трупа му. Досега не беше усещал смъртта толкова реално, толкова наблизо.

Десет дни след като се бе обадил по принуда в издателството (поне той смяташе, че са десет, макар да не бе готов да се обзаложи, че са били толкова), онези двамата пак се появиха. Нула номер му се стори доста поотслабнал, от което скулите му стърчаха още повече. И очите му бяха кървясали. И както преди, седна срещу Комацу на сгъваемия стол, който си носеше. Дълго време мълча, само гледаше през масата Комацу със зачервените си очи.

* * *

Конската опашка си беше все същият. Пак застана прав като върлина пред вратата и фиксира безизразен поглед в някаква въображаема точка в пространството. И сега бяха по черни панталони и бели ризи, които, изглежда, минаваха за някаква униформа.

— Ще продължим оттам, докъдето стигнахме миналия път — рече най-сетне Нула номер. — Тогава стана дума, че можем да направим с вас каквото си поискаме.

Комацу кимна:

— Включително и няколко варианта, които биха били неприятни и за двете страни.

— Паметта ви наистина е великолепна — отбеляза Нула номер. — И сте абсолютно прав. Изправени сме пред неприятен изход.

Комацу нищо не каза. Нула номер продължи:

— На теория поне. При все че на практика на тях хич не им се иска да прибягват до най-крайната мярка. Едно внезапно изчезване от ваша страна, господин Комацу, ще доведе до нежелателни усложнения. Както стана и при изчезването на Ерико Фукада. Онези, които биха съжалявали, че ви няма, не са много на брой, но вие сте все пак един високоуважаван в своята област редактор. А съм убеден, че и жена ви би имала нещо силно против, ако закъснеете с плащането на издръжката. Което за тях би било неблагоприятно развитие.

Комацу се изкашля сухо и преглътна.

— Те нито имат нещо лично против вас, нито желаят да ви наказват. Напълно им е ясно, че публикуването на „Въздушната какавида“ не е било намислено като нападка срещу някоя конкретна религиозна организация. Първоначално даже не сте и подозирали за връзката между повестта и определена организация. Докато сте сътворявали измамата, вие сте се ръководели единствено от желанието си да си направите майтап и да задоволите някаква своя амбиция. После, с течение на времето, и парите са се оказали фактор. Тъй като не е никак лесно за един най-обикновен служител да плаща сериозна издръжка на жена си и детето си, нали? И сте се принудили да ангажирате Тенго Кавана — амбициозен млад писател и преподавател в школа за зубрене, който е нямал и най-малкото понятие за реалните обстоятелства. Самият ви план е бил доста добре обмислен, за разлика от избора ви на творбата и на писателя. Поради което нещата са се усложнили много повече, отколкото сте очаквали. Изведнъж сте се озовали в ролята на цивилни, които случайно са пресекли фронтовата линия и са се набутали в някакво минно поле. Където няма мърдане нито напред, нито назад. Прав ли съм дотук, господин Комацу?

— В най-общи линии — да — отвърна Комацу.

— Но имам чувството, че някои неща все още не са ви съвсем ясни — присви съвсем леко очи Нула номер. — Понеже, ако ви бяха ясни, изобщо нямаше да се преструвате, че нямате нищо общо с цялата история. Така че съм длъжен да ви го заявя с кристална яснота: честно казано, вие се намирате точно по средата на минното поле.

Комацу кимна безмълвно.

Нула номер притвори очи за десетина секунди:

— Така че сте яко закъсали, но в същото време сте създали и доста реални проблеми и за тях.

Комацу най-после се реши да рискува:

— Може ли да ви попитам нещо?

— Стига да знам отговора.

— Според вас с публикуването на „Въздушната какавида“ ние сме създали малко проблеми на религиозната организация. Прав ли съм?

— Малко проблеми е много меко казано, господин Комацу — отвърна Нула номер с лека гримаса. — Тъй като гласът вече не им говори. Имате ли представа какво означава това?

— Не — изхриптя с пресъхнало гърло Комацу.

— Добре. Повече обяснения не мога да ви дам. И за самия вас е по-добре да не знаете подробностите. Засега само толкова мога да ви кажа: Гласът е престанал да им говори. — Нула номер направи тук кратка пауза: — И това неприятно развитие на събитията е плод на публикуването на „Въздушната какавида“.

Комацу зададе следващия си въпрос:

— А Ерико Фукада и професор Ебисуно предполагали ли са, че могат да причинят такова неприятно развитие на събитията с публикуването на „Въздушната какавида“?

Нула номер завъртя глава:

— Не, според мен професор Ебисуно не е и предполагал, че нещата ще тръгнат в тази посока. Много по-неясни обаче са намеренията на самата Ерико Фукада. И за нея може да се предположи, че е действала непредумишлено. И че, дори да приемем наличието на някакъв умисъл, не ми се вярва да е била лично нейна.

— Но хората възприемат „Въздушната какавида“ като фантастика — рече Комацу, — като безвредна приказка мечта, измислена от една гимназистка. В интерес на истината доста критики се появиха в смисъл, че била дори прекалено сюрреалистична. Никой не е и подозирал дори, че книгата излага на показ някаква изключително тайна или конкретна информация.

— Подозирам, че може и да сте прав — отчете Нула номер. — Повечето хора нищо не забелязват. Но не е там работата. Тези тайни просто не е трябвало да станат публично достояние. Под каквато и да било форма.

Конската опашка сякаш беше пуснал корени пред вратата, зяпнал в стената по посока на някаква гледка, която само той можеше да види.

— Те искат само едно нещо — каза Нула номер, като подбираше внимателно думите си. — Да се върне гласът. Според тях кладенецът не е пресъхнал, но нивото му е паднало толкова, че вече не се вижда. Трудно ще е да се възстанови, но не и невъзможно.

И Нула номер се взря дълбоко в очите на Комацу, сякаш желаеше да премери дълбините им, така както човек оглежда една стая да прецени дали дадена мебел ще успее да се побере в нея.

— Както ви споменах преди малко, всички вие сте навлезли, без да искате, в едно минно поле. И сега за вас няма път нито напред, нито назад. Онова, което те могат да сторят за вас, е да ви покажат пътя, за да излезете оттам. В такъв случай едвам ще успеете да отървете кожата си, а те ще намерят начин да се освободят мирно и тихо от едни досадни неканени гости.

Нула номер скръсти ръце.

— Затова искаме вие съвсем кротко да се оттеглите. На тях им е все едно дали ще си заминете жив и здрав, или не. Но може да възникнат проблеми, ако се вдигне голяма шумотевица. Така че аз, господин Комацу, ще ви покажа пътя за отстъпление. И ще ви отведа на безопасно място. От вас ще искам само едно: да спрете да публикувате „Въздушната какавида“. Да не печатате повече екземпляри, нито да я издавате в джобен формат. И да прекъснете всякакви връзки с Ерико Фукада. Съгласен ли сте? Притежавате достатъчно голямо влияние, за да съумеете да постигнете всичко това.

— Предполагам, че ще мога, макар че няма да е никак лесно — отвърна Комацу.

— Господин Комацу, не сме ви довели тук, за да си говорим за предположения. — Очите на Нула номер станаха още по-червени и по-остри. — Не очакваме от вас да хукнете да събирате всички екземпляри от книгата, които са вече на бял свят. Само това липсва, че медиите да пощуреят. Пък и знаем, че влиянието ви не се простира чак дотам. От вас се иска единствено да действате тихо и кротко. Станалото — станало. Превърнала се веднъж във факт, белята не може да се поправи. Просто искаме от вас това нещо да не е повече под светлината на прожекторите. Разбирате ли какво ви говоря?

Комацу кимна.

— Както вече ви обясних, господин Комацу, съществуват някои факти, които в никакъв случай не бива да станат обществено достояние. В противен случай всички замесени ще бъдат подложени на определени последици. Така че, дайте, в името и на двете страни, да сключим примирие. Оттам насетне те няма да ви търсят отговорност. Ще ви гарантират мир. А вие няма да имате вече нищо общо с „Въздушната какавида“. Съвсем добра сделка, мен ако ме питате.

Комацу обмисли думите му.

— Добре. Като начало ще направя така, че „Въздушната какавида“ да не бъде повече публикувана. Ще намеря начин, макар че ще се нуждая от известно време. Лично от свое име мога да ви обещая, че ще прогоня всички мисли по въпроса от главата си. Смятам, че мога да обещая същото и от името на Тенго Кавана. Той поначало никога не е изпитвал ентусиазъм в това отношение. Насила го накарах да участва в цялата тази история. И ролята му остана далече в миналото. Според мен и Ерико Фукада няма да представлява проблем. Тя вече обяви, че не възнамерява да пише друга проза. Единствено не мога да предположа каква ще е реакцията на професор Ебисуно. Неговата крайна цел все пак беше да разбере в какво състояния е приятелят му Тамоцу Фукада. Иска да знае къде е в момента и с какво се занимава. Така че, независимо какво ще му кажа, не мога да го спра да не събира повече сведения за господин Фукада.

— Тамоцу Фукада е мъртъв — каза Нула номер. Гласът му бе тих, равен, но в същото време натоварен с някакво огромно бреме.

— Мъртъв ли? — не можа да повярва Комацу.

— Съвсем отскоро — рече Нула номер. Пое дълбоко въздух, после го издиша. — Почина от сърдечен удар. Всичко стана мигновено, така че не се е мъчил. Предвид обстоятелствата не уведомихме властите и го погребахме тайно в селището ни. По религиозни причини кремирахме тялото, смляхме всички кости и ги разпръснахме из околните планини. Според законите това е поругателство над тялото, но ще е много трудно да ни бъде повдигнато формално обвинение. Но ви казвам самата истина. Никога не лъжем, когато става дума за живота и смъртта. И бих желал да уведомите професор Ебисуно за чутото.

— Естествена смърт.

Нула номер кимна подчертано:

— Господин Фукада беше много важна личност за нас. „Важна личност“ дори е много неадекватно понятие в неговия случай. За нас той бе един гигант. И за смъртта му са уведомени много малко хора. Те бяха силно наскърбени от вестта за кончината му. Съпругата му — майката на Ерико Фукада — почина преди няколко години от рак на стомаха. Отказа да се подложи на химиотерапия и издъхна в нашата клиника. Съпругът й, Тамоцу, се грижеше за нея до самия й край.

— Но и за нейната смърт не сте уведомили никого — подсказа Комацу.

Нула номер не оспори думите му.

— А Тамоцу Фукада е починал съвсем наскоро, казвате.

— Точно така.

— И това стана след публикуването на „Въздушната какавида“?

Нула номер сведе поглед към масата, после вдигна очи и изгледа Комацу:

— Точно така. Господин Фукада почина след публикуването на „Въздушната какавида“.

— Има ли някаква връзка между двете събития? — осмели се да попита Комацу.

Нула номер помълча известно време, да обмисли отговора си. Накрая, сякаш взел някакво решение, проговори:

— Хубаво. Според мен най-добре ще е да съобщите всички факти на професор Ебисуно, за да е наясно. Господин Тамоцу Фукада беше действителният Вожд, онзи, който чува гласа. След като дъщеря му Ерико Фукада публикува „Въздушната какавида“, гласът престана да му говори и това подтикна господин Фукада да сложи край на своето съществуване. И той почина от естествена смърт. Или, по-точно казано, сложи край на своето съществуване по естествен път.

— Ерико Фукада е била дъщерята на Вожда… — промърмори Комацу.

Нула номер му отвърна с кратко, съкратено кимване.

— При което Ерико Фукада е тласнала своя баща към смъртта му — продължи Комацу.

Нула номер отново кимна:

— Точно така.

— Но религията продължава да съществува.

— Религията продължава да съществува — отвърна Нула номер и изгледа Комацу с очи като някакви древни топчета, замръзнали дълбоко в ледник: — Публикуването на „Въздушната какавида“ създаде за Сакигаке нещо много повече от дребни проблеми, господин Комацу. Те обаче ни най-малко не възнамеряват да ви наказват за това. Нищо не биха спечелили на този етап от подобно наказание. Те си имат своя мисия и за да я изпълнят, се нуждаят от тиха изолация.

— Значи, искате всички да отстъпят една крачка назад и да забравят за случилото се?

— С една дума — да.

— И сте счели за абсолютно необходимо да ме отвлечете, за да ми внушите това свое послание?

За пръв път по лицето на Нула номер пробяга някакво подобие на изражение — повърхностна емоция, намираща се някъде в пролуката между хумора и съчувствието:

— Те си направиха целия този труд да ви доведат тук, тъй като те настояваха да проумеете сериозността на положението. Не искаха да предприемат нищо драстично, но когато нещо е необходимо, не се колебаят и най-малко. Желанието им беше да усетите дълбоко всичко това. И ако дори един от вас не изпълни поетото от вас обещание, ще се случи нещо крайно неприятно. Следите ли мисълта ми?

— Следя я — отвърна Комацу.

— Честно казано, вие извадихте голям късмет, господин Комацу. Гъстата мъгла вероятно ви е попречила да забележите, че всъщност се намирате само на сантиметри от ръба на пропастта. Няма да е зле да не забравяте този факт. В момента те не разполагат със свободата да се разправят с вас. Имат много по-спешни проблеми. И в това отношение също извадихте доста голям късмет. Така че, докато трае този ваш късмет…

Нула номер обърна дланите си нагоре, като да провери дали не вали дъжд. Комацу зачака по-нататъшните му думи, но такива не последваха. Спрял веднъж да приказва, Нула номер придоби изключително изтощен вид. Надигна се бавно от стола, сгъна го и излезе от кубичната стая, без да хвърли дори един поглед назад. Тежката врата се затвори и бравата изщрака. Комацу пак остана съвсем сам.

* * *

Още четири дни ме държаха под ключ в тази квадратна стаичка. Обсъдили бяхме вече всички важни въпроси. Казаха, каквото имаше да ми казват, и сключихме споразумение. Така че не виждах за какво им е още да ме държат. Онези двамата не се появиха повече, а младежът, който ми носеше храната, така и не издума нито думичка. Продължавах да ям еднообразната им храна, бръснех се с електрическата самобръсначка и запълвах времето със зяпане по тавана и стените. Спях, когато изгасяха лампата, ставах, след като я запалеха. И разсъждавах върху чутото от Нула номер. Най-много ме поразиха думите му, че сме имали страхотен късмет. В това отношение Нула номер беше съвсем прав. Тия типове можеха да направят с мен каквото им скимне. Най-хладнокръвно можеха да ме пречукат. Наистина се убедих в това, докато ме държаха под ключ. И подозирам, че са ме оставили още четири дни именно с тази цел. Нищо не им убягва, и най-малката подробност.

Комацу взе чашата си и отпи от уискито със сода.

— После пак ме приспаха с оня хлороформ или каквото там му викат и дойдох на себе си призори, проснат на една пейка в Джингу Гайен[22]. Беше краят на септември, когато сутрините са студени. Благодарение на което наистина простинах, вдигнах температура и наистина прекарах три дни на легло. Но вероятно съм късметлия, че само с това се отървах.

Комацу, изглежда, приключи с разказа за патилата си.

— Професор Ебисуно знае ли за случилото се? — попита Тенго.

— Да, няколко дни след освобождението ми, след като ми спадна температурата, го посетих в планинския му дом. И му разказах горе-долу същото, което и ти чу.

— И как реагира той?

Комацу допи уискито си до последната капка и си поръча второ. Покани и Тенго, но той само поклати глава.

— Професор Ебисуно ме накара да му преразкажа всичко няколко пъти, като не спираше да ми задава куп въпроси. Отговарях му, доколкото ми позволяваха възможностите. Не че нещо ми пречеше да му преразказвам цялата история колкото пъти си искаше. Все пак след последния ми разговор с Нула номер прекарах цели четири дни под ключ в оная стаичка. Разполагах с куп свободно време, а нямаше с кого да си приказвам. Така че си преговарях чутото от него докато запомних всички подробности. Превърнал се бях в човек магнетофон.

— Но нямате никакво потвърждение за онова, което ви казаха по повод смъртта на родителите на Фука-Ери, нали? — попита Тенго.

— Точно така. Те казаха, че това е станало, но няма как да се провери. Не са обявили смъртта им пред властите. Но като го слушах Нула номер, нямах чувството, че си измисля. Както и той самият подчерта, за Сакигаке човешкият живот и смъртта са нещо свещено. След като приключих с изложението си, професор Ебисуно дълго мълча и го обмисляше. После излезе от стаята, без дума да каже, и дълго време го нямаше. Според мен се мъчеше да преглътне вестта за смъртта на двамата му близки приятели, да я приеме като нещо неизбежно. Може и да е предполагал, че отдавна ги няма на този свят, и да се е примирил предварително с тази мисъл. Но и така да е, пак те заболява, когато някой ти потвърди, че двама твои близки приятели вече не са между живите.

Тенго си спомни голата спартанска всекидневна и мразовитата дълбока тишина, нарушавана единствено от време на време от крясъка на някоя птица отвъд прозореца.

— Добре де — попита, — значи ли това, че сме успели да се измъкнем заднешком от минното поле?

Комацу отпи от донесеното му междувременно ново уиски със сода:

— Тогава не стигнахме до никакъв определен извод. Професор Ебисуно каза, че имал нужда да дообмисли нещата. Но какъв друг избор имаме, освен да изпълним заръката им? Задействах се моментално и успях да спра допечатването на нови екземпляри от „Въздушната какавида“, така че към момента целият й тираж е изчерпан. И издание в джобен формат няма да има. Досегашният тираж не бе никак малък и донесе куп пари на издателството, така че няма да са на загуба. В голямо издателство като нашето без съвещания не може да се мине, президентът на фирмата трябва да подпише всичко, но като им размахах под носовете перспективата за грандиозен скандал, свързан с участието на анонимен съавтор, началството се ужаси и много бързо се съгласи да ме послуша. Е, ще ме изолират напълно за известно време, но аз съм свикнал.

— Професор Ебисуно примири ли се с факта, че родителите на Фука-Ери са починали?

— Според мен, да. Макар че ще мине доста време, докато го осъзнае реално и го приеме напълно. Доколкото усещам, ония са абсолютно сериозни в намеренията си. Съгласни са на някоя и друга отстъпка, но имам чувството, че им се ще да потушат нещата. И затова са прибягнали до отвличането ми. Трябвала им е пълна гаранция, че ще възприемем посланието им. А и никой не ги е карал насила да ме уведомяват, че са изгорили тайно труповете на господин и госпожа Фукада. Поругателството над мъртвец си е сериозно престъпление, независимо колко трудно би могло да се докаже. Но те са предпочели да ми го съобщят. Да сложат всичките си карти на масата. И тъкмо това ме кара да вярвам в повечето неща, които чух от Нула номер. Да оставим настрана подробностите. Говоря ти за цялостната картина.

Тенго резюмира чутото от Комацу:

— Значи, бащата на Фука-Ери е бил онзи, който е чувал гласа. Тоест явявал се е пророк. Но след като дъщеря му публикува „Въздушната какавида“ и тя става бестселър, гласът престава да му говори, вследствие на което баща й умира от естествена смърт.

— Или по-скоро слага край на съществуването си по естествен начин — допълни Комацу.

— Така че за Сакигаке сега е от критично значение да си намерят нов пророк. Тъй като, престане ли гласът да им говори, цялата секта губи основанието си да съществува. Така че не им остава време да се разправят с такива като нас. Горе-долу до това се свежда всичко, нали така?

— Да, струва ми се.

— Което ще рече, че „Въздушната какавида“ съдържа информация, която е от критично значение за тях. Затова след публикуването й гласът е замлъкнал. Но каква ли ще е тази критична информация, към която сочи повестта?

— И мен този въпрос ме занимаваше много през последните четири дни на пленничеството ми — каза Комацу. — „Въздушната какавида“ е доста кратка повест. Светът, който описва, е населен с човечета. Главната героиня, десетгодишно момиче, живее в изолирана общност. Човечетата излизат нощем и създават въздушна какавида. В какавидата е нейното алтер его и се оформя взаимоотношение като между майка и дете, между мадза и доота[23]. В този свят има и две луни — една голяма и една малка, — вероятно символизиращи мадзата и доотата. Главната героиня на повестта — базирана на самата Фука-Ери, доколкото разбирам — отхвърля идеята да е мадза и избягва от общността, като оставя зад себе си доотата. Повестта не споменава какво става по-нататък с доотата.

Тенго се загледа за известно време в топящия се лед в чашата му.

— Питам се дали онзи, който чува гласа, се нуждае от посредничеството на доотата? — каза. — Нали първия път именно чрез нея чува гласа. Или по-скоро тя му превежда гласа на разбираем език. Тоест и двамата трябва да присъстват, за да може посланието на гласа да се преобразува в необходимата форма. Или, както се изразява Фука-Ери, необходимо е да има и приемник, и възприемник. Но преди всичко идва създаването на въздушната какавида, тъй като само в нея може да се роди доотата. А за създаването на самата доота е необходимо присъствието на изправна мадза.

— Това ли е твоето мнение, Тенго?

Тенго поклати глава:

— Не бих го нарекъл „мнение“. Но докато слушах вашето обобщение, ми мина през ум, че точно такава трябва да е връзката.

Докато преработваше повестта, че и след това Тенго бе разсъждавал много върху смисъла на думите мадза и доота, но така и не успя да схване общата картина. Сега обаче, докато разговаряше с Комацу, нещата взеха постепенно да си идват на мястото. При все че още си стояха въпросите: защо се появи въздушна какавида върху болничното легло на баща му? И защо в нея бе Аомаме като малко момиче?

— Една нелоша система — съгласи се Комацу. — Но не съществува ли проблем за мадзата да се отдели от своята доота?

— Трудно е мадзата да се възприеме за завършено цяло без нейната доота. Както се убедихме при самата Фука-Ери, много е трудно да се посочи какво точно означава това, но става дума за липсата на нещо — все едно човек е изгубил сянката си. Нямам представа каква би била доотата без своята мадза. Вероятно и двете ще са непълни, тъй като в крайна сметка доотата е само едно алтер его. Но в случая с Фука-Ери доотата, изглежда, е била в състояние да изпълнява ролята си на посредник дори в отсъствието на своята мадза.

Устните на Комацу се задържаха за известно време в плътно стисната линия, после леко се закривиха нагоре:

— Да не би да смяташ, че всичко във „Въздушната какавида“ е станало наистина?

— Не го твърдя. Просто изказвам предположение. Приемам за отправна точка хипотезата, че може да е станало в действителност.

— Хубаво — рече Комацу. — От което следва, че дори алтер егото на Фука-Ери да се отдели от тялото й, тя пак може да действа като посредник.

— А това обяснява и защо от Сакигаке не я принуждават да се върне дори когато знаят къде се намира. Понеже в нейния случай доотата може да изпълнява предназначението си дори когато мадзата не е наблизо. Което пък може да означава, че връзката между двете си остава силна въпреки раздалечението им.

— Окей…

Тенго продължи:

— Предполагам, че разполагат с многобройни дооти. Сигурно човечетата се възползват от всяка възможност да създават много въздушни какавиди. Надали им е приятно да разчитат само на един възприемник. Но пък, от друга страна, броят на способните да функционират правилно дооти може да е ограничен. Възможно е да има една мощна главна доота плюс няколко по-слаби спомагателни дооти, които функционират колективно.

— От което излиза, че оставената от Фука-Ери доота е била главната, правилно функциониращата, така ли?

— Напълно е възможно. Тъй като Фука-Ери е била винаги в центъра на всички описани събития. Все едно е била окото на урагана.

Комацу присви очи и събра длани върху масата. Когато се наложеше, наистина бе способен да се фокусира изцяло върху даден въпрос.

— И аз разсъждавах по този въпрос, Тенго-кун. А как ти се струва хипотезата онази Фука-Ери, която познаваме, да е всъщност доотата, а мадзата да е онази, която е останала в Сакигаке?

Тези думи буквално шокираха Тенго. Подобна мисъл изобщо не му бе идвала на ум. За него Фука-Ери си беше действителна личност. Но така формулирана, идеята започна да му се струва възможна. Все още не съм почнала да менструирам. Няма да забременея. Така беше казала Фука-Ери след половото им сношение през онази нощ. И невъзможността да забременее би била напълно логична, ако тя всъщност е била само едно алтер его. Тъй като алтер егото не е способно да се пресъздава — само мадзата го може. Въпреки всичко Тенго отказваше да възприеме такава хипотеза — че е възможно да се е сношил не с истинската Фука-Ери, а с нейното алтер его:

— Но Фука-Ери е една изявена личност. Със свой кодекс на поведение. Съмнявам се едно алтер его да притежава подобни неща.

— Абсолютно си прав — съгласи се Комацу. — Друго може и да няма Фука-Ери, но наистина е изявена личност със свой собствен кодекс на поведение. По този въпрос спор няма.

И все пак Тенго усещаше, че Фука-Ери крие някаква тайна, че в това красиво момиче е скрит някакъв критичен код, който той е длъжен да разгадае. Коя е истинската личност и коя е алтер егото? Или поначало е погрешна цялата идея да се дели тя на „реална“ и „алтер его“? Нима не е възможно Фука-Ери да е способна според обстоятелствата да манипулира както истинското си „аз“, така и своето алтер его?

— Има и още някои неща, които не мога да проумея — каза Комацу, втренчен в положените си върху масата ръце. За мъж на средна възраст имаше дълги нежни пръсти. — Гласът е замлъкнал, водата в кладенеца е пресъхнала, пророкът е мъртъв. Какво ще стане сега с доотата? Предполагам, че няма да го последва в смъртта, както правят индийските вдовици.

— Щом няма приемник, няма нужда и от възприемник.

— Така би било, ако придвижим хипотезата ти с още една крачка напред — каза Комацу. — Но дали Фука-Ери е съзнавала този предстоящ резултат, докато е пишела „Въздушната какавида“? Според човека на Сакигаке тя го е сторила неумишлено. Поне тя не е имала такова намерение. Но откъде може той да знае това?

— Нямам представа — рече Тенго. — Но и не мога да си представя, че Фука-Ери умишлено е тласнала баща си към неговата смърт. Според мен смъртта е очаквала баща й по някаква друга причина. И вероятно тъкмо това я е накарало поначало да избяга. Или пък се е надявала, че по този начин ще освободи баща си от гласа. Но това са само мои предположения, които с нищо не мога да подкрепя.

Комацу обмисля дълго думите му, докато от двете страни на носа му не се появиха бръчици. Накрая въздъхна и се огледа:

— Много особен е този свят. От ден на ден ми става все по-трудно да се ориентирам кое е чисто хипотетично и кое е реално. Я ми кажи, Тенго, ти като писател какво определение даваш за „действителност“?

— Когато убодеш някого с игла, да потече алена кръв — това е действителният свят — отвърна Тенго.

— Съвсем категорично си прав — одобри думите му Комацу и потърка вътрешната част на ръката си над китката. На повърхността се появиха бледи вени с не особено здрав вид — кръвоносни съдове, увредени от дългогодишно пиене, пушене, нездравословен начин на живот и разни литературни интриги. Комацу допи уискито си и ледът затропа из празната чаша. — Би ли поразширил хипотезата си? Взе да ми става интересна.

— Те, значи, търсят наследник на онзи, който чува гласа — рече Тенго. — Но в същото време им трябва и нова изправна доота. Новият приемник изисква и нов възприемник.

— Тоест трябва им и нова мадза. И за целта им се налага да създадат нова въздушна какавида. Доста солидна задача, бих казал.

— Затова са и толкова сериозни в намеренията си.

— Точно така.

— Но няма начин да търсят на сляпо — уточни Тенго. — Сто на сто имат някого предвид.

— И аз останах със същото впечатление — кимна Комацу. — Което пък обяснява защо толкова бързаха да се отърват от нас. Че да не им пречим повече. Голямо петно се явявахме върху личния им пейзаж.

— В смисъл?

Комацу поклати глава. И той не знаеше.

— Много ми е любопитно какво послание им е пращал досега гласът. И каква може да е връзката между гласа и човечетата.

Комацу отново поклати отчаяно глава. И това бе извън пределите на въображението им.

— Гледал ли си филма „2001: Космическа одисея“?

— Гледал съм го — рече Тенго.

— Ние сме като маймуните във филма. Ония, черните, рунтавите, дето само крещят каквото им дойде, докато танцуват около монолита.

В заведението влязоха двама нови клиенти, явно редовни посетители, тъй като се настаниха направо на бара и си поръчаха коктейли.

— Едно обаче може да се каже със сигурност — заяви Комацу с тон, който явно целеше да приключи разговора. — Хипотезата ти е убедителна. И смислена. Винаги съм обичал да разговарям с теб. Но сега-засега мисля да се измъкнем назад от това страшно минно поле и се надявам никога повече да не видя нито Фука-Ери, нито професор Ебисуно. „Въздушната какавида“ е само една безвредна фантастика, несъдържаща и капка конкретна информация. Какво говорел гласът и какво послание е изпращал, изобщо не ни засяга. И смятам, че трябва да оставим нещата такива, каквито са.

— Да слезем от лодката и да се върнем към живота на брега.

— Точно така — кимна Комацу. — Ще си ходя на работа всеки ден, ще си събирам ръкописи, които нямат никакво значение за никого, и ще ги публикувам в литературното си списание. Ти ще си ходиш в школата за зубрене и ще си преподаваш математиката на бъдещите студенти, а в промеждутъците ще си пишеш романите. Всеки от двама ни ще се върне към своя си мирен, монотонен живот. Никакви бързеи повече, никакви водопади. Ще си стареем бавно. Възражения има ли?

— Нямаме избор, мен ако ме питате.

Комацу оглади с пръст бръчиците около носа си:

— Правилно. Нямаме друг избор. И друго ще ти кажа: не желая повече да ме отвличат. Стига ми веднъж дето стоях запрян в онази стаичка. Ако пак ми се случи, може и да не оживея. Само като се сетя пак за ония двамата, и сърцето ми почва да думка. Един поглед от тях ти стига да хвърлиш топа.

Комацу се извърна към бара и вдигна чаша да покаже, че иска трето уиски със сода. И завря нова цигара между устните си.

— Но вие защо толкова дълго си мълчахте? Поне два месеца са минали, откакто са ви отвлекли. Трябваше по-рано да ми го съобщите.

— И аз не знам — наклони леко глава Комацу. — Прав си. Мислех си да ти кажа, но все отлагах. Не съм сигурен по какви причини. Може да съм изпитвал угризения на съвестта.

— Угризения на съвестта ли? — зачуди се Тенго. Най-малко такива думи бе очаквал да чуе от Комацу.

— Дори аз мога да имам нечиста съвест — рече Комацу.

— За кое?

Комацу не му отговори. Присви очи и завъртя незапалената цигара между устните си.

— Фука-Ери знае ли, че родителите й не са вече живи? — попита Тенго.

— Предполагам, че по някое време го е научила от професор Ебисуно.

Тенго кимна. Фука-Ери, изглежда, отдавна е знаела. Поне такова подчертано чувство имаше. Явно само той не е бил уведомен.

— Значи, слизаме от лодката и се връщаме към живота на сушата — повтори Тенго.

— Точно така. Изтегляме се полека от минното поле.

— Но дори и да го желаем, смятате ли, че ще ни е толкова лесно да се върнем пак към стария си начин на живот?

— Не ни остава друго, освен да опитаме — каза Комацу. — Нещо конкретно ли те притеснява?

— Сума неща около нас вече се подреждат в някакви необичайни схеми. Някои от тях вече са се преобразували и може да не им се удаде лесно да се върнат към предишното си състояние.

— Дори ако животът ни зависи от това?

Тенго завъртя двусмислено глава. От известно време имаше усещането, че е попаднал в някакво мощно течение, което се носеше мощно нанякъде. И че това течение го влачи към някакво непознато място. Но нямаше как да го обясни на Комацу.

* * *

Тенго реши да не съобщава на Комацу, че в момента пише роман, в който описва по-нататък света от „Въздушната какавида“. Надали той щеше да приветства подобна новина. А и от Сакигаке сигурно никак нямаше да се зарадват. Ако не си гледаше в краката, току-виж навлязъл в друго минно поле заедно с някои от хората около него. Но едно повествование следва своя си посока и се развива почти автоматично. И Тенго бе част от този друг свят, независимо дали му харесваше, или не. Само че за него този свят вече не бе измислен. Ами си беше реалният свят, където, като се порежеш с нож, бликва алена кръв. И в същия този свят на небето имаше две луни една до друга.

Деветнадесета глава

(Ушикава): Какво може той, което повечето други хора не могат

В безветреното, тихо четвъртъчно утро Ушикава се събуди, както винаги, преди шест и изми лицето си със студена вода. Чу новините по радио Ен Ейч Кей, докато си миеше зъбите и се бръснеше с електрическата самобръсначка. Кипна вода в тенджерката, заля с нея спагетите рамен и след като ги изяде, изпи и чаша нес кафе. Нави спалния чувал и го прибра в килера, после седна зад фотоапарата до прозореца. На изток небето просветляваше. Очертаваше се топъл ден.

Лицата на излизащите сутрин за работа бяха вече запечатани в мозъка му и нямаше смисъл да ги снима повече. Заизточваха се забързани от блока към гарата между седем и осем и тридесет. Обичайните заподозрени. До ушите на Ушикава долетяха звънките гласчета на тръгнали за училище дечица и му напомниха за детството на собствените му дъщери, които с огромно удоволствие посещаваха основното училище. Ходеха и на уроци по пиано и балет и си имаха куп другарчета. Но и досега на Ушикава му се струваше невероятно, че е имал такива обикновени, щастливи деца. Как можеше някой като него да се сдобие с толкова хубави рожби?

След сутрешния наплив движението от и към блока на практика секна. Изчезнаха и детските гласчета. Ушикава остави дистанционното на фотоапарата, облегна се на стената, запали цигара, но продължи да държи входа под око през процепа между пердетата. Както винаги, малко след десет се появи пощальонът на червената си моторетка и сръчно разпредели пощата по кутиите. Доколкото успя да види Ушикава, поне половината бяха писма с рекламни предложения, които така и щяха да заминат неразпечатани в боклука. Колкото повече се издигаше слънцето на небосвода, толкова по-топло ставаше и хората по улицата взеха масово да събличат връхните си дрехи.

Фука-Ери се появи на входа чак след единадесет по същото черно поло под сиво сако, дънки, маратонки и тъмни очила. Диагонално през гърдите й висеше голяма чанта, надута с багаж. Ушикава се отлепи от стената, отиде до фотоапарата върху триногата и надникна през окуляра.

Нямаше съмнение, че момичето напуска блока. Събрала е вещите си в чантата и заминава нанякъде, без намерение да се връща. Усещаше го. Може би е решила да се махне, понеже ме забеляза, че наблюдавам сградата, рече си Ушикава. Пулсът му се ускори при тази мисъл.

Тя излезе от входа, спря се и пак навири глава да търси нещо из жиците и трансформаторите. Слънцето се отразяваше от тъмните стъкла на очилата й. Дали видя онова, което търсеше? Или не успя? Очилата му пречеха да разчете изражението й. Така или иначе, тя прекара загледана в небето към тридесетина секунди. После, сякаш едва сега й бе хрумнала мисълта, се извърна и се загледа право в прозореца, зад който се криеше Ушикава. Сне очилата и ги пъхна в джоба на сакото. И фокусира смръщения си поглед право в замаскирания телефото обектив. Знае, пак си рече Ушикава. Това момиче знае, че се крия тук и я следя тайно. Затова го гледаше право насреща, през обектива, а оттам — право в окуляра. Така както водата протича обратно през някоя извита тръба. Ушикава усети как го побиха тръпки и по двете ръце.

Някоя и друга секунда Фука-Ери примигваше. Клепачите й се движеха нагоре-надолу по един трениран начин, сякаш бяха независими, безшумни живи същества. Нищо друго не мърдаше. Стоеше пред входа като издължена птица с извит врат, втренчила се право в Ушикава. А той нямаше сили да отклони своя поглед. Имаше чувството, че целият свят се е спрял за миг. Нито вятър имаше, нито звуци вибрираха във въздуха.

Най-после Фука-Ери престана да го гледа. Пак навири глава към небето, но този път само за две-три секунди. Без да променя изражението си. Извади тъмните очила от джоба си, пак си ги сложи и се запъти към улицата. Походката й бе плавна, уверена.

Сега трябва да изляза и да я проследя, помисли си Ушикава. Тенго още го няма, така че имам време да разбера къде отива тя. Няма да е зле да знам. Но Ушикава така и не успя да се отлепи от пода. Тялото му бе станало безчувствено. Онзи неин прям поглед през визьора му бе отнел необходимата му, за да действа сила.

Няма страшно, заутешава се седналият на пода Ушикава. На мен всъщност ми е нужна Аомаме. Ерико Фукада може и да е очарователна, но не е основната ми цел. Ролята й е второстепенна. Щом е тръгнала — да си върви.

След като излезе на главната улица, Фука-Ери тръгна забързано към гарата, без да се обръща назад. Ушикава я гледаше през процепа между избелелите от слънцето пердета. Когато полюляващата се зелена чанта се скри окончателно от погледа му, буквално долази от фотоапарата до стената, облегна се и зачака силите му да се възвърнат. Извади една „Севън Старс“, запали я и пое жадно дима. Но цигарата му се стори безвкусна.

Силите му така и не се връщаха. Всичките му крайници бяха като изтръпнали. Изведнъж усети как в него се е оформила една странна празнота, някаква абсолютна кухина. И че това празно пространство обозначава една проста липса, едно нищо. Ушикава седеше посред тази непозната празнота и не можеше да се изправи. Почувства тъпа болка в гърдите. Но не точно болка, а по-скоро нещо като разликата във въздушното налягане там, където материалното се среща с нематериалното.

Дълго седя на дъното на тази празнота, облегнат на стената, пушещ безвкусните си цигари. Онова момиче ми я остави тази празнота, като си тръгна. А може и да не е била тя, разсъждаваше Ушикава. Може би само ми е показала нещо, което вече се е намирало вътре в мен.

Даваше си сметка, че Ерико Фукада го е разтърсила из основи, до дъно. Нетрепващият й целенасочен поглед го бе раздрусал не само физически, но до сърцевината на съществуванието му, като някой, който се е влюбил страстно. Никога през живота си не се бе чувствал по този начин.

Не, това не може да бъде, мислеше си Ушикава. Защо пък ще се влюбвам в това момиче? По-неподходяща двойка надали може да му дойде наум на човек. Нямаше нужда да се поглежда в огледалото, за да се убеди, че е прав. Но и нещата не опираха само до външността. Няма по-отдалечен от нея човек, отколкото съм аз, във всяко едно отношение, заключи той. Да не говорим, че и сексуално влечение не изпитваше към нея. Колкото до секса, Ушикава си викаше една позната проститутка два пъти в месеца и това му стигаше. Обаждаше й се, замъкваше я в някоя хотелска стая и правеха секс. Не по-различно от ходенето на бръснар.

Ще трябва да е нещо на по-духовно ниво, реши Ушикава. Колкото и трудно да му беше, трябваше да приеме, че докато са се гледали през двата края на замаскирания телефото обектив, двамата с красивото момиче бяха стигнали до някаква сделка, произтичаща от най-далечните, най-тъмните дълбини на душите им. Макар и само за миг, двамата бяха разголили един за друг душите си. А после тя си замина и остави Ушикава сам-самичък в тази празнота.

Момичето знаеше, че я наблюдавам тайно през този обектив, а сигурно знае и че я проследих до супермаркета на гарата. Нито веднъж не се извърна, но със сигурност знаеше, че съм зад нея. Но не бе забелязал и най-малкия упрек в очите й. Ушикава имаше чувството, че някъде дълбоко в себе си тя го разбира.

Облегнат на стената, Ушикава наблюдаваше влизащите и излизащите през процепа между пердетата. Току-виж Фука-Ери се върнала. Може да се е сетила за нещо важно, което е забравила. Тя обаче не се върна. Решила е да отиде другаде и няма повече да се върне.

Ушикава прекара следобеда, чувствайки се ужасно безсилен. Усещането му за безсилие беше безформено, безтегловно. Кръвта му се влачеше бавно, мързеливо по вените. Гледаше на света като през фина мъгла и му се струваше, че ставите на ръцете и краката му скърцат глухо. Щом затвореше очи, погледът й го пронизваше болезнено в ребрата и болката започваше да го залива и да се оттегля като слаби океански вълни. Пак го залива, пак се оттегля. Но понякога бе толкова силна, че чак изохкваше. Но усети, че в същото време му дава и едно топло чувство, каквото никога дотогава не бе изпитвал.

Нито жена му и двете му дъщери, нито уютната им къщичка с градинката в Чуоринкан му бяха давали такава топлина. Вечно носеше в сърцето си нещо като буца замръзнала пръст — твърда, ледена сърцевина, с която живееше, откакто се помнеше. Но така и не бе усетил студа й. За него това си беше нормалната температура. Така или иначе, погледът на Фука-Ери бе успял, макар и само за миг, да стопи този лед. И да му причини тази тъпа болка. Топлината и болката идваха като чифт, така че, ако не приемеше болката, нямаше да почувства и топлото. Сделка, един вид.

Седнал в едно слънчево кътче, Ушикава изживяваше едновременно и болката, и топлината. Спокойно, без да помръдва дори мускул. Беше тих, мирен зимен ден. Минувачите прекосяваха деликатното му слънчево петно, но слънцето се местеше равномерно на запад, та след време слънчевото му кътче се скри в сянката на сградата и изчезна напълно. Замина си и следобедната топлина и взе да го обгръща нощният студ.

Ушикава въздъхна дълбоко и с неохота отлепи гърба си от стената. Тялото му все още пазеше спомен от безчувствието, но не толкова, че да не може да се движи из стаята. Най-сетне успя да се изправи на нозе, протегна се и разкърши късия си дебел врат, да прогони схващането. Сви юмруци, после разпери пръсти и пак, и пак, и пак. Накрая легна на татамито и направи обичайните си стречинг упражнения. Всичките му стави щракаха, но мускулите успяха постепенно да си възвърнат нормалната еластичност.

Дойде времето народът да се прибере от работа и от училище. Длъжен съм да продължа да наблюдавам, заповяда си Ушикава. Не е въпрос дали искам, или не, или дали постъпвам правилно. Щом съм се захванал с нещо, длъжен съм да го доведа докрай.

И Ушикава пак седна зад фотоапарата. Навън съвсем се беше стъмнило и лампата над входа вече светеше. Сигурно се включва с часовников автомат, реши Ушикава. Хора взеха да пристъпват към входа като безименни птици, завръщащи се в опърпаните си гнезда. Тенго Канава все още го нямаше, но Ушикава предполагаше, че скоро ще си дойде. Не може да седи вечно при болния си баща. Сигурно ще се прибере в Токио преди началото на новата седмица, за да се върне на работа. Само още някой и друг ден — възможно е дори още днес или утре.

Може и да съм гадно, безрадостно същество — буболечка под влажна скала, мислеше си Ушикава. И така да е, пръв ще се съглася. Но затова пък съм способна, търпелива, упорита буболечка, която не се предава лесно. Напипам ли следа, вървя по нея до горчивия й край. Каквато и стена да се изправи на пътя ми, покатервам се и я преодолявам. Сега се налага да си възвърна онова ледено хладнокръвие, което притежавах. Точно то ми е нужно в момента.

Застанал зад фотоапарата, Ушикава потри ръце. И се увери, че и десетте му пръста действат безотказно.

Куп неща не умея, дето се удават на обикновените хора: нито тенис мога да играя, нито ски мога да карам. Нито да работя във фирма, нито да издържам щастливо семейство. Но пък има и неща, които повечето хора не могат, а аз мога. При това безкрайно успешно. Като не очаквам нито аплодисменти, нито да ми пускат монети. Държа обаче да демонстрирам на света на какво съм способен.

В девет и половина прекрати наблюденията си за деня. Стопли на примуса консерва с пилешка супа и внимателно я изсърба, придружена с две студени хлебчета, после изръфа една необелена ябълка. Вдигна ципа на спалния чувал до брадичката си и се сви вътре като буболечка.

Работният му ден приключи. Не беше свършил кой знае колко полезна работа. Успял бе само да види как Фука-Ери излиза с багажа си от блока. Не знаеше накъде се е отправила. Все някъде е отишла, но къде? Завъртя главата си в спалния чувал. Какво всъщност го интересуваше къде е отишла? По някое време измръзналото му тяло се постопли, умът му миряса, заспа дълбоко. И мъничката ледена сърцевина пак зае полагащото й се място в душата му.

* * *

На следващия ден не се случи нищо особено. А два дни по-късно бе вече събота — поредният топъл, спокоен ден. Повечето хора си отспиваха. Ушикава обаче бе на пост до прозореца, заслушан в новините, бюлетина за пътната обстановка и прогнозата за времето по миниатюрното си радио.

Малко преди десет на празните стъпала пред сградата кацна голям гарван. Озърна се най-старателно с няколко наподобяващи кимане движения на главата си. Дебелият му черен клюн подскачаше нагоре-надолу, лъскавите му черни криле блестяха на слънцето. Пристигна пощальонът с червената моторетка, при което гарванът разпери неохотно криле, изграчи веднъж и отлетя. Пощальонът разпредели писмата по кутиите и си замина, подире му около входа се засуетиха цяло ято врабчета, но след като не намериха нищо, и те отлетяха. Дойде ред на котарак с тигрова окраска и с нашийник — вероятно на някой от съседите, но Ушикава не го беше виждал дотогава. Котаракът се изпика в пресъхналата цветна леха, подуши резултата и явно недоволен от констатацията си, помръдна с досада мустак. После навири опашка и се скри зад блока.

По някое време от сградата излязоха неколцина души — тръгнали или на разходка, или на пазар, ако се съдеше по облеклото им. Ушикава вече познаваше лицата на почти всички обитатели. Но не се интересуваше ни най-малко от характерите им, нито от частния им живот. Дори не се опитваше да си ги представи.

Сто на сто всеки един от вас цени личния си живот, мислеше си Ушикава. И държи безкрайно на него. Обяснимо е. Но за мен той просто няма значение. В моите очи не сте нищо повече от минаващи по сцената крехки хартиени кукли. От вас искам само едно — да си останете хартиени кукли и да не ми пречите на работата ми тук.

Нали така, госпожо Крушева? Беше лепнал този прякор на минаващата в момента жена заради крушовидната форма на тялото й, увенчана с огромен задник. Вие сте си най-обикновена хартиена кукла. Не сте истинска. Нали сте наясно с това? Макар да сте възедричка за хартиена кукла.

Докато си мислеше това, всичко, ставащо пред очите му, взе да му се струва безсмислено във всяко едно отношение. Ами ако се окаже, че сцената, която наблюдава, поначало не съществува? Ако самият той си въобразява всички тези изрязани от хартия хора, които всъщност не съществуват? Взе да се притеснява. Очевидно нервите му бяха разклатени от този продължителен престой в заключения празен апартамент, откъдето наблюдаваше минаващите. За да прогони тази криза, реши да си говори на глас:

— Добрутро, Дългоушко — рече по адрес на появилия се в окуляра кльощав старец с щръкнали като рога уши изпод белите му коси. — На разходка, а? Полезно е. Денят, като гледам, ще е хубав, така че ти пожелавам приятно прекарване. И аз бих се поразходил, да раздвижа кокалите, но няма как да спра да наблюдавам ден подир ден смотания ви вход.

Старецът беше по жилетка и вълнен панталон и имаше чудесна стойка. Едно вярно бяло куче много щеше да му отива, но в блока не се допускаха домашни любимци. След като старецът отмина, Ушикава изведнъж пак се почувства безсилен. Цялото това наблюдение май ще се окаже чиста загуба на време, рече си. Интуицията ми и пет пари не струва и всичките прекарани в тази празна стая часове не ме отведоха доникъде. Единственото, което постигнах, са разбитите ми нерви, протрити като плешивата глава на статуя на Джидзо[24], която минаващите деца галят за късмет.

На обяд Ушикава изяде ябълка със сирене и солени бисквити и топка ориз с маринована синя слива. После се облегна на стената и заспа. Сънят му бе кратък, не сънува нищо, но когато се пробуди, не можа да се сети къде се намира. Паметта му се бе превърнала в една идеално квадратна и идеално празна кутия. Единственото нещо в нея бе празно пространство. Ушикава се огледа в пространството. И установи, че всъщност не е празнота, а мрачна стая — празна, студена, без нито една мебел. Мястото му беше непознато. Върху неразгънатия вестник на пода до него имаше огризка от ябълка. Ушикава се почувства объркан. Как съм попаднал на такова странно място?

По едно време се сети. Оттук наблюдаваше входа на Тенговия блок. Така беше. Затова е този огледално-рефлексен фотоапарат „Минолта“ с телефото обектива. Спомни си и за тръгналия на разходка самотен белокос старец с щръкналите уши. Постепенно в празната кутия взеха да се връщат и други спомени, като птици, прибиращи се по залез в гнездата си. И се оформиха два твърди факта:

(1) Ерико Фукада си замина.

(2) Тенго Кавана още го няма.

В Тенговия апартамент на третия етаж няма никой. Пердетата са спуснати и в безлюдното пространство цари тишина. Нищо не я нарушава освен включващият се от време на време компресор на хладилника. Ушикава пусна въображението си да скита из тази сцена. Представата за празна стая не се различава особено от представата за света след смъртта. И изведнъж се присети за маниакалното тропане на инкасатора от Ен Ейч Кей. При цялото си неотлъчно наблюдаване така и не беше видял този мистериозен човек да излиза от сградата. Дали пък не живее в блока? Дали не е някой от живущите, който се представя за инкасатор, за да досажда на останалите обитатели? И ако е така, какъв е смисълът на тези му действия? Колкото и патологична да му се струваше тази теория, как другояче можеше да си обясни тази странна ситуация? Нищо друго не раждаше умът му.

Тенго Кавана се появи на входа малко преди четири следобед по старо яке с вдигната яка, тъмносиня бейзболна шапка и увиснала от рамото му пътна чанта. Влезе, без да се застои на входа, без дори да се огледа. При все че съзнанието на Ушикава бе все още мъгляво, нямаше как да пропусне тази едра фигура.

— Добре дошъл, господин Кавана — промърмори на глас Ушикава и щракна три кадъра с фотоапарата с автоматично превъртане на лентата. — Как е татко ви? Сигурно сте страшно уморен. Хубаво си починете. Приятно е човек да се върне у дома, дори когато става дума за жалко място като тукашното. Ерико Фукада си замина, между другото, с целия си багаж, докато ви нямаше.

Гласът му обаче не достигна до Тенго. Всичко това си го мърмореше под носа. Ушикава погледна часовника си и вписа в бележника: „3:56 следобед. Тенго Кавана се прибира от път“.

В мига, в който Тенго се появи на входа, някаква врата се отвори широко някъде и Ушикава усети завръщането на действителността. Така както въздухът нахлува в някой вакуум, нервите му изведнъж застанаха нащрек и тялото му се изпълни с нова жизненост. Ушикава бе отново полезна част от външния свят. Щракането от идващите по местата си неща галеше слуха му. Кръвообращението му се ускори и по тялото му се разнесе точно необходимото му количество адреналин. Чудесно, рече си. Така и трябва да бъде. Точно такъв трябва да съм аз, такъв трябва да е и светът.

* * *

Минаваше седем, когато Тенго отново се появи на входа. След залез-слънце вятърът се беше поусилил, а температурата спадна. Тенго, по избелели джинси, бе облякъл пуловер под якето. Спря се пред блока, огледа се, но нищо не видя. Погледът му мина и покрай прозореца, зад който се криеше Ушикава, но не забеляза наблюдателя. Тоя не е като Ерико Фукада, помисли си Ушикава. Тя е специална. Вижда неща, които другите не забелязват. Но ти, Тенго, за хубаво или лошо, си най-обикновен човек. Затова и не ме виждаш как дебна оттук.

Отчел, че навън нищо не се е променило, Тенго вдигна ципа на якето си догоре, пъхна ръце в джобовете и излезе на главната улица. Ушикава нахлупи чевръсто плетената шапка, уви шала около врата си, обу си обувките и тръгна по петите му.

Тенго се придвижваше бавно по улицата. Извърна се няколко пъти да погледне зад себе си, но не зърна Ушикава, който действаше предпазливо. Тенго му се видя замислен. Сигурно се чудеше защо Фука-Ери си е заминала. И очевидно вървеше към гарата. Дали не бе решил да се качи на някой влак? Това би затруднило доста проследяването му. Осветлението на гарата беше силно, а и в събота вечер надали можеше да се очаква да има много пътници. Ушикава щеше да бие на очи. Може би най-добре беше да се откаже.

Но се оказа, че Тенго изобщо не отива на гарата. След известно време свърна по една почти безлюдна улица и се спря пред бар с табела „Мугиатама“. Заведение за млади хора, ако можеше да се съди по вида му. Тенго погледна часовника си, постоя замислен няколко секунди, после влезе. „Мугиатама“, рече си Ушикава и поклати глава. Ама че тъпо име за бар.

Скри се в сянката на един телеграфен стълб и се огледа около себе си. Изглежда, Тенго се канеше да пийне и хапне нещо, така че поне половин час не му мърдаше. В най-лошия случай на Ушикава му предстоеше да стои там, без да мърда, към един час. Затърси с очи подходящо място, където да убие времето, докато гледа влизащите и излизащите от бара. За съжаление, в непосредствена близост имаше само млекарница, малка зала за събрания на религиозната секта Тенрикьо[25] и склад за ориз — и трите затворени. Ох, ама и аз с тоя мой късмет, рече си. Облаците бързаха по небето пред силния северозападен вятър. От топлината на деня бе останал само спомен. Ушикава никак не се блазнеше от мисълта да прекара тридесет минути до един час на тоя студ, без нищо да върши.

Що не взема да се откажа, мина му през ум. Какъв е смисълът да го следя, след като той очевидно влезе да вечеря. Ушикава се замисли дали и той да не се отбие някъде да хапне нещо сготвено, после да се прибере. То и Тенго сигурно нямаше да се бави дълго. Идеята много му се понрави. Представи си се седнал в уютно ресторантче пред димяща купа оякодон — ориз с пиле и яйца. От няколко дни не се беше хранил като хората. И едно греяно саке щеше да му дойде добре. При този студ още при първата крачка навън ще изтрезнее.

Но в този момент му се представи и друг сценарий: ами ако Тенго има среща с някого в „Мугиатама“? Нали той от дома си отиде направо там и преди да влезе, си погледна часовника. Или някой го чака вътре, или всеки момент ще дойде. В такъв случай Ушикава не бива да пропусне шанса да научи коя е тази личност. Дори ушите да му окапят от студ, длъжен е да изчака да види кой ще влезе в бара. Примири се с тази мисъл и изтри от ума си образа на оякодона и греяното саке.

Нищо чудно въпросната личност да се окаже я Фука-Ери, я самата Аомаме. Ушикава се стегна. Та нали упорството е отличителната ми черта. Докато има и искрица надежда, той ще се е вкопчил отчаяно в нея. И дъжд да го бие, и вятър да го вее, и слънце да го пече, и с тояга да го налагат — пускане няма. Защото веднъж изпуснеш ли я искричката, не се знае кога пак ще ти дойде. На тоя свят има и много по-болезнени неща, утеши се Ушикава.

Облегна се на стената в сянката на телеграфния стълб върху някакъв плакат на японската комунистическа партия и впери зорко очи във входа на „Мугиатама“. Вдигна зеления шал върху носа си и завря ръце в джобовете на якето. Стоеше абсолютно неподвижен, ако се изключи периодичното вадене на книжни салфетки, за да си издуха носа. Вятърът носеше от време на време откъслечни съобщения от високоговорителите на гара Коенджи. Някои от минувачите поглеждаха притеснено свилия се в сянката Ушикава и забързваха по пътя си. Добре, че беше тъмно, та не виждаха физиономията му. Набитата му фигура се очертаваше в сянката като злокобен орнамент и подплашваше всичко живо.

Какво ли пиеше и ядеше сега Тенго там? Колкото повече разсъждаваше по въпроса, толкова по-гладно и по-студено му ставаше. Но не можеше да се отърси от тази мисъл. Каквото и да е — може и да не е нито греяно саке, нито оякодон. Стига да е на топло и да е нещо сготвено. Но щом издържам тука на тоя студ, значи, на всичко мога да издържа.

Ушикава просто нямаше друг избор. Нищо не можеше да стори, освен да мръзне тук на ледения вятър, докато Тенго се навечеря. Спомни си семейния дом в Чуоринкан и масата, на която се хранеха. Сигурно на нея всеки път е имало нещо домашно сготвено, но сега за нито едно ястие не се сещаше. С какво, по дяволите, съм се хранил през ония години? Все едно се напъваше да си спомни нещо, станало през дълбоката древност. Имало едно време, много, много отдавна, на петнадесет минути пеш от гара Чуоринкан на линията Одакю, една новопостроена къщичка с уютна, мамеща столова. Две момиченца свирели на пиано, а из градинката и по моравата скачало чистокръвно кученце.

* * *

Тенго излезе от бара след тридесет и пет минути. Много по-лошо можеше да е, ободри се Ушикава. Е, и тридесетте и пет минути си бяха отвратителни, но все пак беше далеч по-добре в сравнение с един ужасен час и половина. Тялото му беше премръзнало, но поне ушите не му окапаха от студ. Докато Тенго седеше в бара, никой влизащ или излизащ не му направи впечатление. То всъщност само една двойка влезе по някое време и никой не излезе. Тенго сигурно е пийнал нещо набързо и е похапнал нещо леко. Ушикава тръгна подире му, като спазваше дотогавашната дистанция. Тенго се запъти обратно по същата улица, очевидно решил да се прибира.

Но най-неочаквано Тенго свърна от улицата по пряка, по която Ушикава не беше минавал. Май все още нямаше намерение да си върви у дома. Ушикава бе убеден, че е потънал в размисъл. Повече, отколкото преди. Понеже този път нито веднъж не се извърна. Ушикава се мъчеше да запомни разни ориентири по пътя им, та после да се върне по-лесно по същия път. Районът му беше непознат, но ако съдеше по нарастващото жужене на трафика, напомнящо буйна река, изглежда, се движеха в посока на околовръстното шосе. По някое време Тенго ускори ход. Може би се приближаваше към целта си.

Браво, браво, похвали себе си Ушикава. Очевидно се е запътил нанякъде. Заслужавало си е да не го изпускам от очи.

Тенго сви забързано по улица с къщи от двете й страни. Заради студения вятър хората си седяха у дома в съботната вечер с нещо топло в чашите пред телевизора. Улицата беше почти безлюдна. Ушикава гледаше да не скъсява разстоянието между себе си и Тенго. Добре, че Тенго бе лесен за следене. С този си ръст и широки плещи трудно би се изгубил в някоя тълпа. Пък и вървеше право, неотклонно натам, закъдето бе тръгнал. И не вдигаше поглед от земята, потънал в мислите си. Поначало правеше впечатление на прям, откровен човек, който няма какво да крие. Коренно различен от мен, рече си Ушикава.

И жена му на Ушикава обичаше да крие това-онова. „Обичаше“ всъщност не беше най-точната дума; по-скоро характерът й си беше такъв. И колко е часът да я попиташе човек, пак щеше да го излъже. А Ушикава изобщо не беше такъв човек. Криеше неща само когато имаха връзка с работата му. Попитаха ли го колко е часът, ако нямаше причина да излъже, съобщаваше точното време. И то най-любезно. За разлика от жена си. Тя и за годините си послъгваше — поне четири икономисваше. Едва когато си подаваха документите за сключване на брака, Ушикава забеляза истинската й възраст, но се направи, че не е видял. Не можеше да проумее защо му трябва на човек да лъже за нещо, което така или иначе ще излезе наяве. Голяма работа, като жена му била със седем години по-голяма от него!

Колкото повече се отдалечаваха от гарата, толкова по-малко хора срещаха по улицата. Накрая Тенго влезе в някакъв малък парк. Нищо и никаква детска площадка в ъгъла на жилищен квартал. Паркът беше безлюден. Че как иначе, рече си Ушикава. Кой е луд да се мотае по детските площадки в такава ветровита, ледена декемврийска вечер? Тенго я прекоси под студената светлина на живачната лампа и се насочи право към пързалката. След което взе, че се покатери на върха й.

Ушикава се скри зад една телефонна кабина и продължи да го държи под око. Пързалка ли?, смръщи се. За какво му е на дърт мъж да се катери по пързалки и такава мразовита нощ? Че дори и до апартамента му не бе близо. Сигурно имаше някаква друга причина да минава чак оттук. Не че бе някоя особено привлекателна детска площадка. Напротив, съвсем тясна и невпечатляваща беше: освен пързалката имаше две люлки, малка катерушка и пясъчник. Осветена от една-единствена живачна лампа, която, ако се съдеше по вида й, бе осветявала края на света поне няколко пъти, и едно разкривено оголяло дърво зелкова. И заключена обществена тоалетна — идеална повърхност за графити. Изобщо нищичко, което би сгряло нечие сърце или би разбудило нечие въображение. Е, в някой слънчев майски следобед можеше и да дойде по някоя майка с дете. Но във ветровитата декемврийска нощ? Изключено!

Да не би Тенго да имаше среща с някого на това място? И сега да го чакаше? Ушикава силно се съмняваше. Тенго не издаваше никакви признаци на човек, който чака някого. На влизане в паркчето не бе обърнал никакво внимание на останалите съоръжения. Умът му сякаш бе прицелен право в пързалката. Тенго дойде тук, за да се покатери именно на тази пързалка.

Де да го знаеш? Може пък открай време да е свикнал да размишлява върху детски пързалки. Нищо чудно върхът на една пързалка в парка през нощта да представлява за него идеалното място, където да обмисля сюжета на романа, който пише, или разни там математически формули. И колкото по-студено е, колкото по-силно вее вятърът, колкото по-смотан е паркът — толкова по-гладко му тече мисълта. Най-малко Ушикава можеше да си представи мисловния процес у един писател (съответно математик). Но практичният му ум му подсказваше, че е длъжен да не мърда, да държи Тенго търпеливо под око. Часовникът му показваше точно осем.

Тенго сякаш прегъна едрата си фигура и седна на върха на пързалката. Вдигна очи към небето. И взе да движи главата си напред-назад, докато в един момент не си намери едно определено място и впери неподвижен поглед натам.

Ушикава се сети за старата сантиментална поп песничка на Кю Сакамото, която започваше с думите „Погледни звездите на нощното небе. Блещукането на онази звездичка означава някакво дребно щастие“[26]. Не помнеше по-нататък текста, нито го вълнуваше. Сред областите, в които Ушикава никакъв го нямаше, бяха сантименталността и чувството за справедливост. Дали пък Тенго не беше изпаднал в някаква сантименталност, докато гледаше звездите от върха на пързалката?

Ушикава също вдигна очи към небето, но не успя да види никакви звезди. Коенджи, в токийския район Сугинами, не беше най-подходящото място за наблюдаване на нощното небе. Неоновите реклами и уличното осветление придаваха някакъв много странен цвят на небосвода. Може някой и да успееше да мерне през присвити очи някоя и друга звездичка, но това щеше да е човек с превъзходно зрение и способност за концентриране. На всичко отгоре тази вечер по небето се носеха купища облаци. Въпреки всичко Тенго седеше неподвижно върху пързалката с фиксиран в една точка от небето поглед.

Ама че досаден е тоя тип, реши за себе си Ушикава. От какъв зор бе седнал в тая ветровита зимна нощ на пързалката да гледа небето и да размишлява? Не че имаше някакво право да критикува Тенго. Все пак Ушикава сам си беше наложил да го проследи тайно, да върви подире му. Тенго си беше свободен гражданин и имаше правото да си гледа каквото си иска през всички годишни времена.

Ами и тоя проклет студ, мислеше си Ушикава. Откога му се пикаеше, но му се налагаше да се стиска. При тая заключена обществена тоалетна, да не би да вземе да пикае до телефонната кабина, независимо че никой нямаше да го види! Хайде, бе, викаше си, докато тъпчеше с крака, няма ли най-после да си тръгнеш? Дори да си потънал в размисъл, да си залят от сантименталност, да си се потопил в астрономически наблюдения — не ти ли е студено и на теб бе, човек? Що не вземеш да се прибереш на топло, а? Никой не ни чака у дома — нито теб, нито мен, — но пак ще е по-приятно, отколкото да кибичим тук и да ни замръзват задниците.

Тенго обаче изобщо нямаше вид на канещ се да си ходи човек. По едно време спря да гледа небето и насочи вниманието си към жилищния блок на отсрещната страна на улицата — нова постройка, шестетажна, със запалени лампи зад половината й прозорци. Тенго не откъсваше очи от блока. И Ушикава се вторачи, но не видя нищо, което да заслужи вниманието му. Най-обикновена кооперация. Не от най-висша категория, но все пак от класа. Качествен дизайн, облицована със скъпи плочки. Красив, добре осветен вход. Нищо общо с оная предназначена за събаряне евтиния, която Тенго наричаше свой дом. Дали докато оглеждаше кооперацията, Тенго не си мечтаеше и той да обитава такова място? Ушикава се съмняваше. Доколкото бе опознал Тенго, на него му бе все едно къде живее. Както не се вълнуваше и как е облечен. Нищо чудно да бе съвсем доволен от сегашното си скапано жилище. Щом имаше покрив над главата си и стени да го пазят от студа, какво друго му трябваше? Каквито и мисли да минаваха сега през ума му, сигурно бяха на съвсем друга тема.

След като разгледа всички прозорци на кооперацията, Тенго пак извърна поглед към небето. Същото стори и Ушикава. Но така, както се беше скрил, му пречеха и клоните на зелковата, и жиците, и други сгради. Поради което виждаше само половината небе. И не можеше да изчисли в коя точно точка е вперил поглед Тенго. По небосвода пробягваха безброй облаци, като многолюдна армия от нашественици.

Най-после Тенго се изправи и слезе безмълвно от пързалката, както пилот слиза от изтребителя си след тежък нощен самостоятелен полет. Пресече детската площадка и си тръгна. Ушикава се поколеба и накрая реши да не го последва. Най-вероятно Тенго се беше запътил към дома си. А на Ушикава му се пикаеше, та му се плачеше. Щом Тенго се изгуби от погледа му, отиде до площадката, свря се зад обществената тоалетна и там, в тъмното, където никой нямаше да го види, се изпика в един храст. Насмалко да му се пукне мехурът.

След като най-после се облекчи — а тази процедура отне точно толкова време, колкото му бе нужно на един дълъг товарен влак да мине по някой мост, — вдигна ципа на панталона, затвори очи и въздъхна дълбоко. Часовникът му вече показваше осем и седемнадесет. Тенго бе прекарал към петнадесет минути на върха на пързалката. Ушикава се убеди повторно, че него вече го няма, и се упъти към пързалката. Покатери се с късите си криви нозе догоре, седна на самия връх на ледената пързалка и погледна небето. Какво толкова гледаше тъй продължително Тенго?

Зрението на Ушикава беше доста добро. Малко му пречеше астигматизмът, но все пак успяваше да се оправя без очила. Но колкото и да се взираше сега, не успяваше да види нито една звезда. Вниманието му обаче бе привлечено от голямата луна на небето, около две трети пълна. Тъмната й охлузена външност надничаше съвсем ясно между облаците. Типична зимна луна. Студена, бледа, изпълнена с древни мистерии и щения. Висеше си там безмълвно на небето, без да мига, като мъртвешко око.

Ушикава преглътна. За известно време забрави дори да диша. Понеже през пролука в облаците мярна и втора луна, малко встрани от първата. Много по-малка от първата, леко разкривена и зелена, все едно обрасла с мъх. Но извън всякакво съмнение — луна. Такива едри звезди нямаше. И изкуствен спътник не беше. Но си беше там, залепена върху нощното небе.

Ушикава затвори очи и след няколко секунди пак ги отвори. Сигурно е било оптическа илюзия. Изключено бе да е видял такова нещо. Но колкото и пъти да отваряше и затваряше очи, малката луна продължаваше да си виси на небето. От време на време някой облак я скриваше, но щом отминеше, тя пак си беше там, на същото място.

Ето, значи, какво е гледал Тенго, каза си Ушикава. Дошъл е до детската площадка или да види за пръв път това явление, или да провери дали то все още съществува. Но несъмнено е знаел предварително за наличието на двете луни. Нито за миг не бе проявил изненада. Както седеше на върха на пързалката, Ушикава тежко въздъхна. Що за луд свят е тоя?, запита се. В какъв свят съм се забил? Но отговор отникъде не дойде. Галени от безбройните прелитащи облаци, двете луни — голямата и малката — висяха като някаква гатанка на небето.

Едно обаче знам със сигурност, заключи Ушикава. Това не е светът, от който идвам. Земята — такава, каквато аз я познавам, има само една луна. Неоспорим факт. А сега бройката се е увеличила на две.

Ушикава взе да изпитва усещане за дежа вю. Това ми е познато отнякъде, мислеше си. И отчаяно се разрови из паметта си. Намръщи се, стисна зъби и пусна драгата по тъмното морско дъно на мозъка си. Докато накрая му светна: „Въздушната какавида“.

Огледа се, но видя единствено познатия му открай време свят. Белите дантелени завеси по прозорците на насрещната кооперация, осветени отвътре от спокойни лампи. Нищо необичайно. Разликата бе само в броя на луните.

Слезе внимателно от пързалката и напусна забързано детската площадка, като да бягаше от очите на луните. Дали не полудявам?, запита се. Не, не може да бъде. Изобщо не полудявам. Умът ми е остър като чисто нов стоманен гвоздей — твърд, трезв, прав. Забит под най-подходящия ъгъл в сърцевината на действителността. Нищо ми няма. Разумът ми е абсолютно здрав. Ако някой е полудял, то това е заобикалящият ме свят.

И съм длъжен да разбера защо.

Двадесета глава

(Аомаме): Още едно изражение на моето преобразуване

В неделя вятърът престана. Денят бе топъл, тих, съвсем различен от предходната нощ. Хората съблякоха дебелите палта да се порадват на слънцето. Аомаме обаче така и не можа да се наслади на хубавото време; както винаги, прекара деня в стаята си, зад спуснатите завеси.

Пуснала си тихо „Симфониетата“ на Яначек, Аомаме си направи стречинга, после се зае със силова тренировка на уредите. И понеже бе добавяла постепенно нови упражнения към комплекса си, тренировката й отне близо два часа. После сготви, почисти апартамента и се опъна на дивана да чете „По следите на изгубеното време“. Стигнала бе най-после до третия том, „Обществото на Германт“. Стараеше се да си запълва пълноценно времето. Гледаше телевизия само два пъти на ден — новините по Ен Ейч Кей на обяд и в седем вечерта. Както винаги, нищо особено не се случваше. Всъщност по света ставаха какви ли не неща — хора загиваха, много от тях в трагедии от рода на влакови катастрофи, потънали фериботи и разбили се самолети. Някъде се водеше поредната безкрайна гражданска война, ставаха покушения и ужасни етнически кланета. Внезапни промени във времето причиняваха суша, наводнения, глад. Аомаме съчувстваше дълбоко на всички пострадали от тези трагедии и бедствия, но въпреки това отчиташе, че не се е случило нищо, което да е пряко свързано със самата нея.

Деца от махалата си играеха на детската площадка оттатък улицата и непрекъснато крещяха. Чуваше и как гарваните по покрива си разменят с грачене последните клюки. Въздухът бе изпълнен с аромата на ранна градска зима.

И изведнъж си даде сметка, че откакто се бе нанесла в този блок, не бе изпитала нито веднъж сексуално желание. Нито веднъж не й се бе приискало да прави секс. Дори до мастурбиране не беше прибягвала. Сигурно се дължеше на бременността и хормоналните промени в тялото й. За което Аомаме беше благодарна. Това място надали беше най-подходящото за търсене на сексуален отдушник, ако решеше да преспи с някого. Радваше се и че вече не й идва мензис. Никога не бе страдала особено от месечните си кръвотечения, но това не й пречеше да има чувството, че е снела от себе си тежко бреме, което от години бе мъкнала на плещите си. Една грижа по-малко.

Косата й бе порасла доста през трите месеца, които прекара тук. През септември едва стигаше до раменете й, а сега вече покриваше лопатките й. През детството й майка й вечно я подстригваше късо; след прогимназията, когато се посвети изцяло на спорта, поначало не я беше пускала да расте. И сега й се струваше прекалено дълга, но нямаше как сама да се подстриже. Подряза бретона си, но дотам. През деня вдигаше косата си на кок, а нощем я пускаше. И под звуците на някоя музика я разчесваше с четка сто пъти — нещо, което може да си позволи единствено човек с много излишно време.

Поначало не ползваше много грим, а сега, когато нямаше никаква нужда, пък хич. Но тъй като държеше да следва максимално някакъв установен дневен режим, полагаше специални грижи за кожата си. Масажираше я с кремове и лосиони и преди лягане си правеше маска. И понеже си беше много здрав човек, трябваше й да полага съвсем малко грижи, за да поддържа кожата си красива и лъскава. Ами ако и това беше страничен продукт на бременността? Чувала бе, че бременните имали красива кожа. Общо взето, като седнеше пред огледалото, пуснеше си косата и огледаше лицето си, стигаше до извода, че се е разхубавила. Или че най-малкото добиваше спокойния вид на зряла жена. Вероятно.

Никога досега Аомаме не се бе чувствала красива. Нито някой й го беше казвал. Майка й я третираше така, както се третира грозно дете. „Как не можа да се родиш по-хубава“, повтаряше й вечно тя в смисъл, че ако беше по-хубаво, по-сладко дете, щеше да доведе повече нови последователи на сектата. По тази причина Аомаме винаги беше избягвала да се гледа в огледалото. Когато такова действие ставаше неизбежно, задоволяваше се с бърза, ефикасна проверка на отражението си.

Тамаки Оцука й бе казала навремето, че харесва чертите й. „Никак не са лоши — викаше. — Дори са хубавки. Имай по-голямо самочувствие.“ Аомаме се бе почувствала щастлива. Тъкмо бе започнала да навлиза в пубертета и думите на приятелката й я успокоиха. И взе да си мисли: „Може и да не съм толкова грозна, колкото разправя мама“. Но дори Тамаки никога не й бе казвала, че е красива.

Едва сега, за пръв път в живота си, Аомаме забелязваше нещо красиво в лицето си. Можеше да се заседява за по-дълго пред огледалото и да се оглежда по-подробно. Без да изпада в нарцисизъм, разбира се. Разглеждаше лицето си от всякакви възможни ъгли, сякаш беше чуждо. Нима наистина бе станала красива? Или просто по този начин отчиташе, че всичко се е променило, не само лицето й. Не можеше да реши.

От време на време правеше по някоя намръщена физиономия пред огледалото. И намръщеното й лице си беше същото като едно време. Мускулите на лицето й се разтягаха във всички възможни посоки, чертите й се разделяха и всяка ставаше самостоятелна от останалите. От лицето й бликваха всички възможни емоции на света. Но то не бе нито красиво, нито грозно. От даден ъгъл изглеждаше демонична, но от друг — комична. А пък от трети лицето й представляваше хаотична бъркотия. Престанеше ли да се мръщи, лицевите й мускули се отпускаха постепенно така, както вълничките утихват по водната повърхност, и физиономията й се нормализираше. И Аомаме успяваше да открие една нова, малко по-различна версия на самата себе си.

— Трябва ти по-естествена усмивка — често й казваше Тамаки. — Когато се засмееш, чертите ти омекват, така че е срамота, дето не го правиш по-често.

Аомаме обаче не бе способна да се смее лесно или непринудено пред хората. Насилеше ли се да го стори, в крайна сметка се получаваше някакво пресилено озъбване, от което хората ставаха по-напрегнати и се чувстваха по-неудобно. При Тамаки беше тъкмо обратното: притежавате естествена, весела усмивка, която мигновено предразполагаше всеки нов неин познат. Но в края на краищата разочарованията и отчаянието бяха подтикнали Тамаки да се самоубие. И да остави след себе си Аомаме — която и една човешка усмивка не можеше да пусне.

Неделята минаваше спокойно. Топлото слънце бе примамило доста народ на отсрещната детска площадка. Родителите чакаха дечицата да се наиграят в пясъчника или на люлките. Деца имаше и на пързалката. По пейките седяха по-възрастни хора и не откъсваха очи от играещите си деца. Аомаме излезе на балкона, седна на стола и загледа неентусиазирано през процепа над пластмасите. Мирна сцена. Времето си върви по света. Над никого не тегне смъртна заплаха, никой не е по следите на някой убиец. И никой не държи в скрина при дрехите си увит в клин напълно зареден деветмилиметров автоматичен пистолет.

Дали някой ден пак ще стана част от този тих, нормален свят?, запита се Аомаме. Дали ще дойде ден, в който и аз ще изведа малкото за ръчичка в парка, да си играе на люлките и на пързалките? И ще живея, без да си правя сметката кого ми предстои да убия или той мен да убие? Възможно ли е изобщо всичко това в този свят на 1Q84 година? Или може да се случи само в някой друг свят? И което е най-важното — ще бъде ли Тенго до мен?

Аомаме престана да наблюдава парка и се прибра. Затвори остъклената плъзгаща се врата и спусна завесите. Домъчня й, понеже престана да чува детските гласчета. Пак се бе откъснала от всичко, завряна на място, в което всичко бе заключено отвътре. Трябва да престана да наблюдавам детската площадка денем, рече си. Тенго не би дошъл тук през деня. Онова, което той търси, е да види ясно двете луни.

След скромната вечеря Аомаме изми чиниите, после пак се облече дебело и излезе на балкона. Разстла одеялото върху скута си и се облегна назад на стола. Вечерта беше безветрена. Тук-там по небето се мяркаха облаци, готови да поставят на изпитание способността на всеки акварелист да борави деликатно с четката. По-голямата луна, незакривана от облаците, беше две трети пълна и заливаше земята под себе си с ярка особена светлина. В този час оттам, където седеше, Аомаме не можеше да види втората, по-малката луна. Все още се криеше зад една сграда, но Аомаме беше убедена, че е там. Усещаше присъствието й. Несъмнено скоро и тя ще й се появи.

Откакто бе почнала да се крие, свикна да изключва умишлено определени мисли от съзнанието си. Особено когато наблюдаваше детската площадка от балкона. В състояние бе да опразни тотално мозъка си. Фокусираше погледа си върху детската площадка, най-вече върху пързалката, но не мислеше за нищо. Дори да имаше някакви мисли, който да занимаваха мозъка й, те бяха предимно под повърхността. А тя изобщо си нямаше представа какво върши мозъкът й под повърхността. През редовни интервали нещо изплуваше отгоре, така както морските костенурки и делфините подават носове над водата, за да дишат. Едва когато се случеше това, тя си даваше сметка, че наистина си е мислела за нещо. После с изпълнени с пресен кислород гърди подсъзнанието й потъваше под повърхността. Изчезваше отново и Аомаме пак преставаше да мисли. Превърнала се бе в увит в свой мек пашкул уред за наблюдение, чийто поглед е погълнат от пързалката.

Гледаше парка, но в същото време нищо не виждаше. Ако нещо ново се появеше в полезрението й обаче, мозъкът й щеше моментално да реагира. Засега обаче нищо ново не се случваше. И вятър нямаше. Черните клони на зелковата стърчаха неподвижно като остри антени, насочени към небето. Целят свят бе застинал. Погледна часовника си. Минало беше осем. Май и тази вечер ще свърши така, без нищо извънредно. Максимално спокойна неделна вечер.

Светът престана да е замрял точно в осем и двадесет и три.

Изведнъж Аомаме забеляза мъж върху, пързалката. Той седна и впери поглед в една част от небето. Сърцето й се сви до размера на детско юмруче и така дълго се застоя в това състояние, като че не възнамеряваше никога повече да проработи. После изведнъж се изду до нормалния си размер и пак заби. Взе да помпа бясно с глух звук свежа кръв из тялото й. Умът на Аомаме бързо изскочи на повърхността на водата, отърси се и застана в очакване, готов за действие.

Това е Тенго, помисли си тя инстинктивно.

Но след като зрението й се проясни, осъзна, че не е той. Седналият на върха на пързалката мъж бе нисък колкото дете, с голяма квадратна глава с плетена шапка. А самата плетена шапка бе опъната по един смешен начин от деформираната му глава. Около врата си бе увил зелен шал и бе в тъмносиньо палто. Шалът му бе прекалено дълъг, а копчетата на палтото около корема му сякаш се готвеха да изскочат. Аомаме бе убедена, че тъкмо това „дете“ бе видяла да излиза снощи от парка. А то изобщо не беше дете, а мъж на средна възраст — нисък и набит, с къси крайници. С ненормално огромна и деформирана глава.

Аомаме си спомни как Тамару й бе описал човека с глава като на кукла фукусуке, когото бе нарекъл Главчо. Онзи, дето се навъртал около къщата с върбите в Адзабу и се интересувал от приюта. Мъжът на върха на пързалката отговаряше идеално на даденото от Тамару описание предната вечер. Значи, онзи гадняр не се е отказал от разследването си и вече е успял да се промъкне до нея. Ето, сега точно ми трябва пистолетът, мина й през ум. Как можах точно днес да го оставя в спалнята? Аомаме пое дълбоко въздух, остави хаосът в сърцето й да утихне, нервите й да се успокоят. Не се паникьосвай. В момента пистолет не ти трябва.

А пък и човекът изобщо не наблюдаваше нейния блок. Ами седеше отгоре на пързалката, точно където бе седял и Тенго, загледан в същата част от небето като Тенго. Стори и се умислен. Дълго време изобщо не помръдна, сякаш бе забравил как да се движи. Хич и не поглеждаше към апартамента й. И това окончателно я обърка. Какво става тук? Този нали мен ме търси, затова е тук? Най-вероятно е от Сакигаке. И несъмнено е страхотен преследвач. След като е успял да стигне до мен от резиденцията в Адзабу чак дотук. Но ето че сега седи там беззащитен, пред очите на всички, загледан безсмислено в нощното небе.

Аомаме се изправи крадешком, открехна съвсем леко плъзгащата се врата, пъхна се вътре и грабна телефона. Взе да набира с треперещи пръсти номера на Тамару. Незабавно трябваше да му доложи: от балкона си вижда Главчо, седнал на една пързалка на детската площадка отвъд улицата. Тамару знаеше какво да прави и несъмнено щеше да се справи умело със ситуацията. Но на четвъртата цифра се спря със слушалка в ръка и прехапа устни.

Прекалено рано е, заразсъждава Аомаме. Прекалено много неща не знаем все още за този човек. Ако Тамару го възприеме единствено като рисков фактор и ме отърве от него, всичко онова, което не знаем за него, ще си остане в неизвестност. От друга страна, човекът прави абсолютно същото, което правеше онзи ден Тенго. На същата пързалка, в същата поза, сякаш умишлено повтаря Тенговите действия. И сигурно и той вижда двете луни. Това за Аомаме бе почти безспорно. Вероятно съществува някаква връзка между този човек и Тенго. И нищо чудно да не е забелязал досега, че се крия в апартамент в отсрещния блок, затова ме е загърбил така беззащитно. Колкото повече разсъждаваше, толкова по̀ харесваше теорията си. Ако съм права, проследяването на този човек може да ме отведе право при Тенго. Вместо да го остави да ме търси, ще ползвам този тип за свой водач. При тази мисъл сърцето й още повече се сви, после задумка. И тя остави слушалката.

Има време да кажа на Тамару, реши Аомаме. Първо трябва да свърша нещо. И то, нещо рисковано, понеже става дума за това преследваният да преследва своя преследвач. А този тип безспорно е професионалист. Въпреки всичко не мога да пропусна една такава златна възможност. Друг такъв шанс надали ще ми се удаде. А и като го гледам този, имам чувството, че е доста замаян, поне засега.

Влезе бързо в спалнята, отвори чекмеджето на скрина и извади „Хеклер & Кох“-а. Вдигна предпазителя, вкара патрон в цевта и пак го спусна. Пъхна го отзад под колана на джинсите си и пак излезе на балкона. Главчо продължаваше да си седи там с вперен в небето взор. Деформираната му глава не помръдваше. Изглеждате тотално запленен от гледката в небето. Аомаме напълно го разбираше. Гледката беше повече от пленителна. Аомаме се върна вътре, облече си ватеното яке и нахлупи над очите си бейзболна шапка. Плюс чифт най-прости слънчеви очила с елементарна черна рамка. Достатъчно, за да променят изцяло външността й. Уви сив шал около шията си и пусна портфейла и ключа от апартамента в джоба си. Спусна се на бегом по стълбите и излезе от сградата. Подметките на маратонките й стъпваха безшумно по асфалта. Отдавна не бе усещала твърда, стабилна земя под нозете си и това усещане я окуражи.

Докато се придвижваше по улицата, се убеди, че Главчо си е още на мястото. След залез-слънце температурата бе спаднала значително, но поне още нямаше вятър. Така че студът дори й беше приятен. С излизаща от устата й бяла пара Аомаме се приближи максимално тихо към входа на парка. Главчо не даваше никакъв признак да я е забелязал. Не отлепваше очи от небето. Оттам, където беше застанала, Аомаме не го виждаше, но знаеше прекрасно, че на края на погледа му се намират две луни — една голяма и една по-малка. Несъмнено сгушени една в друга на мразовитото безоблачно небе.

Подмина парка, а когато стигна до следващия ъгъл, се обърна и се върна обратно. Скри се в сенките и се загледа в човека на пързалката. Опреният в гърба й пистолет бе не по-малко твърд и студен от самата смърт, но това усещане й придаваше сигурност.

Изминаха пет минути. Главчо бавно се изправи, отупа палтото си и хвърли още един поглед към небето. После, сякаш взел окончателно решение, се смъкна надолу по стъпалата на пързалката. Излезе от парка и тръгна по посока на гарата. Да го следи човек, се оказа не особено трудно. При все че в този жилищен район хората по улицата в неделната вечер не бяха много и макар да й се налагаше да поддържа определена дистанция, нямаше начин да го изгуби. А пък и той изобщо не подозираше, че някой може да е по следите му. Нито веднъж не се извърна, а се движеше с равномерно темпо, както върви угрижен човек. Голям майтап, рече си Аомаме: слабото място на преследвача е в това, че не може да си представи някой него да го преследва.

След време обаче й стана ясно, че Главчо изобщо не върви по посока на гара Коенджи. Докато бе седяла в апартамента си, бе изучила квартала най-подробно по една карта с всичките двадесет и три токийски района. Наизустила бе местната география, за да знае накъде да бяга, ако се наложи. Така че, макар онзи да беше тръгнал първоначално към гарата, тя го усети как смени посоката, когато свърна покрай един ъгъл. Главчо изобщо не е наясно с квартала, отбеляза тя наум. На два пъти се спираше на пресечка, оглеждаше се несигурно и проверяваше указателните табели по телеграфните стълбове. Категорично бе чужд човек в този квартал.

Най-после Главчо ускори крачка, от което Аомаме заключи, че се е озовал на позната територия. Подмина някакво общинско основно училище, свърна по тясна уличка и влезе в стар триетажен жилищен блок.

Аомаме изчака още пет минути. Никак не й се щеше да се сбута с него на входа. Над него имаше бетонни стрехи, а светлината от единствения глобус къпеше преддверието в жълто. Огледа се, но така и не видя табелка с името на сградата. Може пък и да беше безименна. Но си личеше, че е доста стара. Задоволи се с адреса, който бе запомнила от табелката на близкия телеграфен стълб.

Приближи се към входа чак след пет минути. Мина бързо под жълтеникавата светлина и чевръсто отвори вратата. В тясното преддверие нямаше никой. Празно пространство, лишено от топлина. Над главата й бръмчеше флуоресцентна лампа на отмиране. Отнякъде долитаха звуци от телевизор и виенето на дете, врънкащо за нещо майка си.

Аомаме извади от джоба на ватеното яке ключа от апартамента си и го остави да се полюлява от пръстите й, та ако някой я видеше, да си помисли, че и тя живее в блока, и огледа имената по табелките върху пощенските кутии. Една от тях може би ще е с името на Главчо. Шансовете не бяха особено големи, но не й пречеше да опита. Блокът не беше особено голям и нямаше кой знае колко обитатели. Когато стигна до името Кавана на една от кутиите, всички звуци изчезнаха.

Тя застана смразена пред кутията. Въздухът сякаш стана съвсем рядък и й стана трудно да диша. Леко раздалечените й устни се разтрепериха. Времето минаваше. Даваше си сметка колко глупаво и опасно постъпва. Главчо можеше пак да се появи всеки миг. Но нямаше сила, способна да я отдели от тази пощенска кутия. Едно малко картонче с името Кавана бе успяло да парализира мозъка й, да смрази тялото й на място. Нямаше никакво убедително доказателство, че обитателят Кавана е самият Тенго. Кавана не бе често срещащо се име, но в никакъв случай не бе толкова рядко, колкото Аомаме. Но ако предположението й, че Главчо е свързан някак си с Тенго, се окажеше вярно, много вероятно бе този Кавана да е наистина Тенго Кавана. А и номерът на апартамента му, 303, съвпадаше с номера на апартамента, който тя обитаваше в момента.

Какво да правя? Аомаме прехапа силно устната си. Умът й се движеше в кръгове и не виждаше никакъв изход. Какво да направя? Едно беше ясно: не можеше да остане забучена завинаги пред тая пощенска кутия. Реши какво иска и тръгна да се качва по неприветливото стълбище до третия етаж. На места по протъркания под личаха тънки пукнатини от дългогодишната експлоатация. Докато крачеше, подметките на маратонките й стържеха по бетона.

И ето че Аомаме се озова пред апартамент 303. Най-обикновена стоманена врата с пъхнато в джобчето картонче с печатен надпис „Кавана“. Само фамилията. Двата йероглифа й се сториха груби, несвързани органически. Но в същото време съдържаха една дълбока загадка. Аомаме се застоя вслушана с остри като бръснач сетива. Отвътре не идеха абсолютно никакви звуци; не можеше да се познае дори дали нещо свети. До вратата имаше звънец.

Аомаме се чувстваше объркана. Прехапа устна и взе да обмисля следващата си стъпка. Дали да позвъня?, питаше се. Ами ако всичко това е някаква коварна клопка. Ако зад вратата дебне със зловеща усмивка Главчо, като зло джудже в тъмна гора? Може нарочно да ми се е разкрил там, на пързалката, за да ме примами тук и да ме вземе в плен. Явно знае, че търся Тенго, и използва това за примамка. Гаден, коварен човек, който знае прекрасно кое е слабото ми място. Това е единственият начин, по който може да ме накара да отворя вратата си отвътре.

Огледа се — да не се бе появил някой, и извади пистолета изпод колана на джинсите си. Вдигна предпазителя, после набута оръжието в джоба на ватеното яке, та да й е подръка. Стисна го с дясната си ръка, с пръст върху спусъка, а с лявата натисна звънеца.

Из апартамента се разнесе звън. Плавна мелодийка, в съвсем различен ритъм от този на думкащото й сърце. Стисна здраво пистолета в очакване вратата да се отвори. Но не би. А и през шпионката май никой не я погледна. Изчака миг, после пак позвъни.

Звънецът бе достатъчно силен, че да накара всички обитатели на квартал Сугинами да вдигнат глава и да наострят слух. Дясната длан на Аомаме върху дръжката на пистолета взе да се изпотява. Но отговор не последва.

Най-добре е да си вървя, реши. Който и да е този Кавана в 303-ти апартамент, в момента не си е у дома. А някъде из сградата все още витае оня зловещ Главчо. Опасно е да оставам за по-дълго. Хукна надолу по стълбите, хвърли в движение бърз поглед на пощенската кутия и излезе от блока. Мина бързо с наведена глава под жълтата лампа и се запъти към улицата. Погледна веднъж назад, да се убеди, че никой не я следи.

Сума неща трябваше да премисли и не по-малък брой решения да вземе. Бръкна в джоба и постави предпазителя на пистолета. После, отдалечила се от всякакви любопитни очи, пак го напъха под колана на джинсите си отзад. Не бива да храня особено големи надежди и очаквания, заповяда си. Онзи Кавана може и да е Тенго, но може и да не е. Раздуеш ли веднъж надеждите си, умът ти почва да действа на своя глава. А когато надеждите ти не се оправдаят, изпитваш разочарование, а разочарованието води до чувство за безпомощност. Ставаш невнимателен и ти пада гардът. А на този етап тъкмо това най-малко мога да си позволя.

Нямам представа какво знае Главчо и какво не знае. Но истината е, че се доближава все повече към мен. Толкова близо, че съвсем скоро ще може да ме пипне. Което значи, че трябва да се стегна и да бъда нащрек. Насреща си имам изключително опасен противник. И най-малката ми грешка може да се окаже фатална. Като начало, в никакъв случай не бива да се приближавам до онзи стар блок. Той тъкмо там се крие и крои планове как да ме хване — като отровен, кръвожаден паяк, изплел мрежата си в мрака.

Докато се прибере в апартамента си, Аомаме вече бе решила какво ще прави по-нататък. Пред себе си имаше един-единствен път.

* * *

Сега набра целия номер на Тамару. Остави телефона да звъни дванадесет пъти, после окачи слушалката. Свали си шапката и палтото, върна пистолета в чекмеджето и изпи жадно две чаши вода. Напълни чайника и го сложи на котлона. Надникна през процепа между завесите към отсрещния парк, да се убеди, че там няма никой. Застана пред огледалото в банята и среса косите си. Но и след това пръстите й отказваха да я слушат. Напрежението не ги напускаше. Тъкмо заливаше с вряла вода чая, когато телефонът иззвъня. Тамару, разбира се.

— Току-що видях Главчо — съобщи му тя.

Мълчание.

След като казваш току-що го видях, да разбирам ли, че вече го няма?

— Точно така. Преди малко беше в парка срещу блока ми. Но вече не е там.

— Какво разбираш под преди малко?

— Към четиридесет минути.

— И какво ти попречи да ми се обадиш преди четиридесет минути?

— Нямах време. Трябваше да го проследя.

Тамару издиша ужасно бавно, сякаш назорваше въздуха да излезе.

— Да го проследиш ли?

— Не исках да го изпусна.

— Нали съм ти казал никъде да не излизаш?

Аомаме обърна особено внимание на подбора на думите си:

— Но как мога да стоя бездейна в лицето на приближаващата се опасност? Нали ти сам каза, че дори и да съм ти се обадела, нямало да можеш да дойдеш веднага?

Тамару издаде лек звук от гърлото си.

— Значи, ти проследи Главчо.

— Според мен той изобщо нямаше представа, че вървя подире му.

— Това е част от репертоара на професионалиста — предупреди я Тамару.

И беше прав. Колко му беше онзи да се е престорил, за да я заблуди? Не че беше готова да го признае.

— За теб съм сигурна, че го можеш, но Главчо е далеч под твоето ниво. Колкото и да е печен, не може да се сравни с теб.

— Може да е бил с ортак.

— Не. Абсолютно сигурна съм, че беше сам.

— Добре — каза Тамару след кратка пауза. — И къде установи, че се е запътил?

Аомаме му съобщи адреса на сградата и описа външността й. Каза, че не знаела онзи в кой апартамент е. Тамару си записа. После зададе няколко въпроса на Аомаме и тя му отговори колкото можеше най-точно.

— Казваш, че когато си го видяла за пръв път, бил в парка срещу твоя блок — рече Тамару.

— Точно така.

— И какво правеше той там?

Аомаме му разказа как онзи седеше на върха на пързалката и гледаше нощното небе. Но не спомена за двете луни. Както можеше и да се очаква.

— Гледаше небето ли? — попита Тамару. И Аомаме чу как зъбните колелца в мозъка му се задвижиха.

— Ами да. Небето, луната, звездите… Нещо такова.

— И си седеше съвсем беззащитен, открит, на пързалката?

— Точно така.

— И това не ти се видя странно? — попита Тамару. Гласът му бе твърд и сух и й напомни за пустинно растение, способно да изкара цяла година на еднодневна доза дъжд. — Тоя тип, значи, влиза по следите ти. И се добира на една крачка разстояние от теб. Което не всеки го може. И изведнъж се озовава на някаква пързалка, заплеснал се по небето. Без да обръща и капка внимание на апартамента, който обитаваш. Нещо не се връзва.

— Съгласна съм, че не звучи никак логично. Но така или иначе, не биваше да го изпускам.

— И все пак смятам, че си се изложила на ненужна опасност — въздъхна Тамару.

Аомаме не му отвърна.

— Това, че го проследи, приближи ли те към отговора на гатанката? — попита Тамару.

— Не — отвърна Аомаме. — Но едно нещо привлече вниманието ми.

— А именно?

— На пощенските кутии открих името Кавана, на човек, който живее на третия етаж.

— Е, и?

— Не си ли чул за „Въздушната какавида“? Повестта, която беше бестселър това лято?

— Представи си, че дори и аз чета вестници. Авторката й, Ерико Фукада, била дъщеря на един от последователите на Сакигаке, поради което изчезнала, и се смяташе, че е била отвлечена от култа. И че полицията разследвала случая. Но самата книга още не съм я чел.

— Ерико Фукада изобщо не е дъщеря на някакъв последовател, а на самия Вожд — на водача на Сакигаке. Дъщеря е на човека, когото аз изпратих в отвъдното. А Тенго Кавана бил нает от редактора на книгата да пренапише анонимно „Въздушната какавида“, което и направил. Така че в действителност повестта е плод на съвместната работа на двамата.

Настъпи продължителна тишина. Достатъчна за човек да отиде до другия край на една дълга, тясна стая, да направи справка в някой речник и да се върне до телефона. Най-сетне Тамару наруши мълчанието.

— Но ти нямаш доказателство, че онзи Кавана в блока му е Тенго Кавана?

— Засега поне нямам — призна Аомаме. — Но ако е той, всичко се връзва логически.

— Да, някои неща се засичат — отчете Тамару. — А ти откъде си сигурна, че тъкмо този Тенго Кавана е пренаписал анонимно „Въздушната какавида“? Предполагам, че никъде не е оповестено публично. Представям си какъв скандал би гръмнал, ако се разчуеше.

— Научих го от самия Вожд. Каза ми го малко преди да умре.

Гласът на Тамару леко се вледени:

— Не смяташ ли, че това трябваше отдавна да ми го кажеш?

— Навремето не му отдадох необходимото значение.

Пак настъпи продължителна тишина. Аомаме не можеше да си представи какво си мисли Тамару, но много добре знаеше, че не обича да му се оправдават.

— Добре — каза той накрая. — Да оставим въпроса временно настрана. Дай да говорим по същество. Според теб Главчо е по следите на въпросния Тенго Кавана. И че покрай него е успял да влезе и в твоите следи.

— Аз поне така си мисля.

— Нещо не ми е ясно. От къде на къде Тенго Кавана ще води до теб? Нали между теб и Кавана няма никаква връзка, а? Като се изключи това, че си си имала вземане-даване с бащата на Ерико Фукада, а Тенго е пренаписал анонимно повестта й.

— Връзка има — рече безизразно Аомаме.

— Какво искаш да кажеш? Че между теб и Тенго Кавана съществува пряка връзка ли?

— Бяхме в една и съща паралелка в основното училище. Освен това смятам, че той е бащата на бебето ми. Само че не мога да ти го обясня по-подробно. Прекалено… как да ти го кажа… прекалено лично е.

И чу как на другия край на линията химикалка взе да почуква по бюрото — единственият шум, който стигаше до ушите й.

— Лично — повтори Тамару с такъв глас, сякаш беше съзрял някаква гадина върху камък в градината.

— Съжалявам — каза Аомаме.

— Разбирам. Съвсем лична работа. Няма да разпитвам повече — каза Тамару. — И сега какво конкретно очакваш от мен?

— Ами, като начало ми се ще да знам дали онзи Кавана от блока е всъщност Тенго Кавана. При възможност бих предпочела лично да се убедя, но ми се струва прекалено рисковано да се връщам там.

— Съгласен съм.

— А и Главчо вероятно се крие някъде из същия блок и крои някакъв план. Ако още повече се приближи към мен, ще трябва да предприемем нещо.

— На него вече му е известно доста за връзката между теб и вдовицата. Най-старателно се е добрал до куп несвързани улики и сега се мъчи да ги свърже. Така че не можем да си позволим да го пренебрегнем.

— Имам и още една молба към теб — рече Аомаме.

— Казвай.

— Ако живеещият там наистина се окаже Тенго Кавана, не желая да му се случи нищо лошо. Но ако това е неизбежно, нека аз заема мястото му.

Тамару пак замълча задълго. Само че вече не почукваше с химикалката. Напротив, никакви звуци не се чуваха повече. Той обмисляше нещата в свят, в който нямаше звуци.

— Струва ми се, че мога да изпълня първите ти две молби — каза Тамару. — Те са част от задълженията ми. Но по отношение на третата, нищо не мога да ти кажа. Тя засяга прекалено лични неща, а и има много около нея, което не ми е ясно. Ако съдя по собствения си опит, бих казал, че да изпълняваш три неща едновременно, не е никак лесно. Независимо дали го искаш, или не, започваш да определяш приоритети.

— Не възразявам. Определяй приоритетите както си искаш. Но едно не бива да забравяш: докато съм жива, трябва да се срещна с Тенго. Трябва да му кажа нещо.

— Ще го имам предвид — рече Тамару. — Докато мозъкът ми има място да го побере.

— Благодаря ти.

— Длъжен съм да доложа всичко, което ми каза, на вдовицата. Въпросът е доста деликатен, така че не ми се полага сам да вземам решенията. Така че засега ще затворя. А ти недей повече да излизаш, чуваш ли? Заключи се и никъде не мърдай. Всяко твое излизане може да предизвика проблеми. Възможно е дори вече да ги е предизвикало.

— Да, но и ми позволи да науча туй-онуй за него.

— Добре, добре — като че се предаде Тамару. — Ако съдя по това, което ми съобщи, много добре си се справила. Признавам го. Но ти не сваляй гарда. Не знаем какво крие той в ръкавите си. А като имам предвид ситуацията, предполагам, че зад него стои някаква организация. Пазиш ли още онова, което ти дадох?

— Разбира се.

— Дръж го подръка.

— Слушам.

Кратка пауза, после връзката прекъсна.

Аомаме се отпусна в напълнената догоре вана и докато се топлеше, си мислеше за Тенго. За онзи Тенго, който или живееше в апартамент в онзи стар блок, или не живееше. Представи си неприветливата стоманена врата и прикрепеното към нея картонче с отпечатаното върху него име Кавана. Какво ли има зад тази врата? И какъв ли е животът му?

Напипа в горещата вода гърдите си и ги потърка. Зърната й бяха станали още по-едри и по-твърди. Но и по-чувствителни. Защо не можеше това да са Тенговите ръце, а не моите?, размечта се. И си представи ръцете му — едри и топли. Силни, но и задължително нежни. Колко радост и спокойствие би усещала, ако гърдите й бяха обвити от дланите му. Аомаме беше забелязала, че освен всичко друго, гърдите й бяха и понаедрели. И не ставаше дума за някаква оптическа илюзия. Наистина бяха набъбнали, а извивките им бяха станали по-меки. От бременността ще да е. Макар че може просто да са наедрели без връзка с бременността. Още едно изражение на моето преобразуване.

Положи длани върху корема си. Все още почти не й личеше, а и, неизвестно защо, сутрин не й ставаше лошо. Но малкото си седеше скрито там, в нея. Убедена бе. Чакай, чакай!, споходи я изведнъж нова мисъл. Ами ако искат не моя живот да отнемат, а живота на това, малкото? Ако, за да отмъстят за убийството на Вожда им, искат заедно с мен да го премахнат и него? Кръвта й се смрази при тази мисъл. И решимостта й да види Тенго се удвои. Те двамата заедно са длъжни да опазят малкото. Толкова много ценни неща бяха ограбени от живота ми, рече си наум. Това обаче няма да им го дам.

Легна си и известно време чете, но сънят не идваше. Затвори книгата и се сви внимателно на кълбо, да защити корема си. И с буза върху възглавницата се замисли за зимната луна на небето над парка и за по-малката зелена луна до нея. Мадзата и доотата. Представи си как смесената светлина от двете луни къпе голите клони на зелковата. Точно в този момент Тамару съставя плана си и мозъкът му щрака със светкавична скорост. Привидя й се със сключени вежди, с бясно тракаща върху бюрото химикалка. И чак тогава я обви мекото одеяло на съня, сякаш примамено от този монотонен несекващ ритъм.

Двадесет и първа глава

(Тенго): Някъде в главата си

Телефонът звънеше. Стрелките на будилника му сочеха 2:04. Понеделник, 2:04 след полунощ. Навън беше тъмно, а Тенго беше заспал дълбоко, без да сънува.

В началото реши, че е Фука-Ери. Надали друг би му звънял в този безбожен час. Или пък Комацу, който не признаваше такива неща като времето. Но пък телефонът звънеше другояче, когато го търсеше Комацу — по-настойчиво, по-делово. При това двамата се бяха разделили само преди няколко часа.

Един от вариантите — първият, ако питаха Тенго — беше да не обърне внимание на телефона и да продължи да спи. Телефонът обаче не млъкваше. Като нищо щеше да си звъни цяла нощ, ако не го вдигнеше. Стана, охлузи пищяла си и вдигна слушалката.

— Ало — рече сънливо.

Имаше чувството, че главата му е пълна със замразени марули. Изглежда, все още имаше хора, които не знаеха, че марулята не бива да се замразява. Понеже, измръзне ли, престава да е хрупкава — а това е най-важното за една маруля.

Когато опря слушалката о ухото си, чу вой на вятър. Някакъв своеволен вятър, лудуващ из тясна долина и разрошващ козината на привелите се над бистрото планинско поточе красиви елени. Но веднага осъзна, че чува не вятър, а нечие усилено от телефона дишане.

— Ало? — повтори Тенго. Кой ли си правеше шега с него по телефона? Или просто връзката бе лоша?

— Ало — дойде далечен глас. Познат му женски глас. Но не на Фука-Ери. Нито на по-възрастната му приятелка.

— Ало — потрети Тенго. — Кавана на телефона.

— Тенго-кун — каза женският глас.

Най-после се разбра, че не е грешен номер. Но пак не се сещаше кой го търси.

— Кой се обажда?

— Куми Адачи.

— Здрасти — каза Тенго. Куми Адачи — младата сестра от апартамента с бухащия бухал. — Какво става?

— Да не би да спиш?

— Спях — отвърна Тенго. — А ти?

Излишен въпрос. Как може да ти се обажда някой, който спи? Защо питам такива глупости, зачуди си се сам Тенго. Сигурно е от замръзналата маруля в главата ми.

— Дежурна съм — рече тя и се прокашля. — Господин Кавана току-що почина.

— Господин Кавана току-що почина — повтори неразбиращо Тенго. — Какво му съобщаваха: че самият той току-що е починал ли?

— Баща ти издъхна — перифразира изказването си Куми.

Съвсем безсмислено Тенго прехвърли слушалката от дясната в лявата си ръка.

— Издъхна — повтори.

— Бях задрямала в сестринската стая, когато иззвъня звънецът, малко след един. Звънеше се от стаята на баща ти. Той толкова отдавна е в кома, че се озадачих кой може да е позвънил заради него, затова реших да отида и да проверя. Докато стигна дотам, беше спрял да диша, спряло беше и сърцето му. Събудих дежурния лекар и се опитахме да го свестим, но безуспешно.

— Какво искаш да кажеш? Че баща ми сам е натиснал звънеца ли?

— Най-вероятно. Кой друг може да го е сторил?

— И каква е причината за смъртта му?

— Не мога да кажа. Но няма вид да се е мъчил. Лицето му беше съвсем спокойно. Заприлича ми на… на безветрен ден в края на есента, когато от дървото се отронва само едно листо. Макар да не съм убедена, че описанието ми е уместно.

— Съвсем уместно е — рече Тенго. — Много добре казано дори.

— Тенго-кун, ще успееш ли да дойдеш още днес?

— Предполагам.

Тъкмо от днес започваха часовете му в школата за зубрене, но за такъв случай би трябвало да го пуснат.

— Ще хвана първия експрес и би трябвало да стигна преди десет.

— Много ще съм благодарна, ако успееш. Защото има цял куп формалности за приключване.

— Формалности — повтори Тенго. — Трябва ли да нося нещо конкретно със себе си?

— Ти единствен родственик ли си на господин Кавана?

— Доколкото ми е известно.

— В такъв случай донеси регистрирания си печат. Може да потрябва. И свидетелство за регистрацията му, ако ти е подръка.[27]

— Мисля, че ми се намира един екземпляр.

— Донеси го и него за всеки случай. За друго не се сещам. Баща ти уреди всичко предварително.

— Как така „предварително“?

— Ами, докато беше още в съзнание, разпореди най-подробно кое как — пари за погребението му, с кои дрехи да е положен в ковчега, какво да правим с праха му. Изключително старателен бе в инструкциите си. И крайно практичен, бих казала.

— Поначало си беше такъв — рече Тенго, докато разтриваше слепоочията си.

— На мен смяната ми свършва в седем сутринта и отивам вкъщи да се наспя. Но когато дойдеш, на смяна ще са госпожа Тамура и госпожа Омура и те ще ти разяснят подробностите.

— Благодаря ти за всичките грижи — каза Тенго.

— Моля, моля — отвърна Куми Адачи. И сякаш изведнъж се сети, възприе съвсем официален тон: — Моля те да приемеш най-дълбоките ми съболезнования по случай кончината на баща ти.

— Благодаря — рече Тенго.

* * *

Ясно му беше, че повече няма да заспи, затова кипна вода и си направи кафе, от което се поразсъни. Усети глад и си спретна сандвич от доматите и сиренето, което намери в хладилника. Когато човек се храни на тъмно, усеща консистенцията на храната, но почти нищо от вкуса й. После извади разписанието на влаковете и провери в колко е следващият експрес до Татеяма. Нямаше и два дни, откакто се беше завърнал от „котешкия град“ в събота следобед, а ето че пак трябваше да се отправи натам.

В четири сутринта изми лицето си в банята и се обръсна. Опита се с четка да опитоми непокорните кичури над челото си, но както винаги, се справи само частично. Карай да върви, рече си, по някое време сами ще си дойдат на място.

Кончината на баща му не го шокира твърде, особено след като бе прекарал цели две седмици покрай него, докато беше в безсъзнание. Успял бе да осъзнае, че баща му е приел наближаващата смърт. Докторите не можеха да си обяснят какво го бе вкарало в комата, но Тенго знаеше: баща му просто бе решил да умре. Или се беше отказал окончателно от волята да живее. Както се изрази Куми, „като самотно листо от дървото“ бе изгасил светлината на съзнанието, затворил бе вратата си да не го безпокоят никакви сетива и бе зачакал смяната на годишните времена.

* * *

Тенго взе такси от гара Чикура и пристигна в крайморския санаториум в десет и половина. Както и отминалата неделя, понеделникът беше тих, ранен зимен ден. Изсъхналата морава се къпеше на топлото слънце, което като че я възнаграждаваше, а един шарен котарак, който Тенго не беше виждал дотогава, се излежаваше и мързеливо миеше опашката си. Госпожа Тамура и госпожа Омура излязоха да го посрещнат на входа. Изказаха съболезнованията си и Тенго им благодари.

Бяха оставили тялото на баща му в една невзрачна стая в най-невзрачния кът на санаториума. Дотам го отведе госпожа Тамура. Баща му, завит с чаршаф, лежеше по гръб на болнична количка. В квадратната стая без прозорец бялото флуоресцентно осветление правеше белите стени още по-бели. Върху нисък шкаф имаше стъклена ваза с три бели хризантеми, най-вероятно сложени там сутринта. На стената висеше кръгъл часовник — стар, ръждясал, но точен. Вероятно изпълняваше ролята на нещо като свидетел. Друга мебелировка или украса нямаше. Оттук сигурно бяха минали безброй старчески тела. Влизаха безмълвно, излизаха безмълвно. Прямата, макар и тържествена атмосфера доминираше стаята като някакъв неизказан факт.

Лицето на баща му не се беше променило много в сравнение с онова, докато беше жив. Дори отблизо погледнат, нямаше вид на покойник. Цветът му беше съвсем приличен, а брадата и горната му устна бяха изненадващо гладки, може би защото някой си беше направил труда да го обръсне. Общо взето, нямаше особена разлика с времето, когато бе още жив, потънал в дълбок сън, освен дето инфузионните тръбички и катетрите вече не му бяха нужни. Но ако го оставеха така само няколко дни, тялото щеше да загние и огромната разлика между живота и смъртта веднага щеше да стане забележима. Това тяло обаче щяха да го кремират, преди да му се е случило подобно нещо.

Пристигна онзи лекар, с когото Тенго бе разговарял многократно, изказа съболезнования и обясни какво е довело до смъртта да Тенговия баща. Беше изключително внимателен, изключително точен в обясненията си, но в крайна сметка се налагаше един-единствен извод: причината за смъртта беше неизвестна. Нито едно изследване не бе успяло да установи какво му е. Най-близкото, което лекарят можеше да предположи, бе, че бащата на Тенго е починал от старост — само дето човекът нямаше и седемдесет, така че му бе прекалено рано за подобна диагноза.

— В качеството ми на лекуващ го лекар моя работа е да попълня смъртния му акт — рече колебливо докторът. — И ако не възразявате, възнамерявам под „причина за смъртта“ да запиша „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“.

— Но искате да кажете, че „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“ всъщност не е причината за смъртта му, така ли?

Лекарят изглеждаше доста смутен:

— Факт е, че до самия му край не установихме никакъв проблем със сърцето му.

— Но същевременно не открихте нищо и у другите му органи.

— Точно така — призна неохотно лекарят.

— Във формуляра обаче е задължително да се впише точна причина за смъртта?

— Правилно.

— Това е извън моята компетентност, но нека ви попитам: сърцето му в момента е спряло, нали?

— Разбира се. Напълно е спряло.

— Което си е един вид недостатъчност, нали така?

Лекарят обмисли отговора си:

— Ако приемем, че нормалното състояние на сърцето е тогава, когато бие, да, бих могъл да се съглася с вас, че става дума за определена органна недостатъчност.

— В такъв случай, моля ви запишете онова… как му казахте там… „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“. Не възразявам.

На доктора сякаш му олекна. „Ще изготвя смъртния акт до тридесет минути“, рече. Тенго му благодари. Лекарят излезе, като остави зад себе си единствено госпожа Тамура.

— Да те оставя ли насаме с баща ти? — попита го тя. Понеже го питаше по задължение — такава бе стандартната процедура, — въпросът й прозвуча съвсем ежедневно.

— Не, няма нужда. Благодаря — отвърна Тенго.

Дори да останеше сам — с баща си, нямаше предвид нищо конкретно, което да му каже. Както беше и приживе. От това, че беше починал, не бяха възникнали никакви нови теми, които Тенго да копнееше да обсъди с него.

— В такъв случай би ли желал да отидем някъде другаде да обсъдим приготовленията? Нали не възразяваш? — попита госпожа Тамура.

— Не възразявам — отвърна Тенго.

Преди да излезе, госпожа Тамура се обърна с лице към покойника и събра дланите си за молитва. Същото стори и Тенго. За хората е естествено да отдават уважение на мъртвите. Та този човек бе успял в края на краищата да постигне личния абсолютен подвиг, наречен „смърт“. После и двамата напуснаха стаичката без прозорци и отидоха в столовата. Помещението беше безлюдно. През гледащите към градината големи прозорци струеше силна слънчева светлина. Тенго подложи тялото си на тази светлина и въздъхна с облекчение. Тук поне нямаше и помен от умрели. Тук бе светът на живите — независимо колко несигурен и неидеален бе този свят.

Госпожа Тамура наля в една чаша ходжича[28] и му я подаде. Седнаха един срещу друг и известно време пиха мълчаливо.

— Имаш ли къде да отседнеш нощес? — попита госпожа Тамура.

— Поначало мисля да остана, но нямам никаква резервация.

— Ами, защо не останеш в досегашната стая на баща ти? Така или иначе е свободна, пък и няма да даваш пари за хотел. Ако не те притеснява, разбира се.

— Не ме притеснява — отвърна леко изненадан Тенго. — Позволено ли е обаче?

— Ние нямаме нищо против. Щом теб те устройва, и нас ни устройва. По-късно ще ти застеля леглото.

— Добре — рече Тенго, — сега какво ми остава да правя?

— Щом обслужващият го лекар издаде смъртния акт, отиваш в кметството и изваждаш разрешително за кремация, после извършваш необходимото за отписването му от семейния регистър[29]. Това са най-основните неща, които се изисква да свършиш. После ще трябва и с други неща да се занимаеш — пенсията му, смяна на името на спестовния му влог — но тези работи ще ти ги обясни адвокатът.

— Какъв адвокат? — съвсем се слиса Тенго.

— Господин Кавана — баща ти имам предвид — уточни с един адвокат процедурите, които да последват смъртта му. Не се плаши от титлата обаче. Тук при нас пациентите са в повечето случаи възрастни и невинаги запознати със законите, затова сме се договорили с една местна юридическа кантора да дават консултации, та да спестят на пациентите ни разните юридически проблеми, свързани с подялбата на наследствата. Те изготвят също така завещания и осигуряват необходимите свидетели. И не вземат скъпо.

— Баща ми оставил ли е завещание?

— Не мога да говоря по този въпрос. Всичко това ще научиш от адвоката.

— Ясно. Колко скоро ще мога да го видя?

— Вече му се обадихме. Ще дойде към три. Нали не те притесняваме? Може и да ти се струва, че избързваме, но знаем, че си зает човек, затова се надявам да не се сърдиш, че сме се подготвили предварително.

— Напротив, благодарен съм.

Тенго наистина й бе благодарен за проявената ефикасност. Неизвестно защо, всички жени на средна възраст, които познаваше, бяха изключително ефикасни.

— Но преди всичко, не забравяй да отидеш до кметството — каза госпожа Тамура, — да го отпишеш от семейния регистър и да вземеш разрешителното за кремацията. Докато не свършиш това, нищо друго не може да стане.

— В такъв случай ще трябва да отида до Ичикава. Там би трябвало да е постоянната адресна регистрация на баща ми. Но това означава, че няма да успея да се върна до три.

— Не е необходимо — поклати глава сестрата. — Баща ти прехвърли адресната си регистрация от Ичикава в Чикура скоро след като пристигна. Щяло да опрости нещата, когато му дойдело времето, така каза.

— Добре се е подготвил — отчете впечатлен Тенго.

Баща му май от самото начало си бе давал сметка, че тук ще умре.

— Прав сте — съгласи се сестрата. — Никой пациент досега не го е правил. Всички си мислят, че идват само за малко. Но… — сама се прекъсна и сключи длани, като да покаже какво има предвид. — Така или иначе, не е нужно да ходиш чак до Ичикава.

* * *

Заведоха Тенго в стаята, където баща му бе прекарал последните си няколко месеца. Матракът беше останал гол; махнали бяха всички чаршафи и завивки. На нощното шкафче стоеше проста лампа, в тясното гардеробче висяха пет свободни закачалки. На етажерката нямаше нито една книга и всичките лични вещи на баща му бяха отнесени някъде. Тенго обаче не се сещаше какви лични вещи беше заварил тук преди. Остави чантата си на пода и се огледа.

Стаята все още миришеше на лекарства, но се долавяше и онзи мирис на болен човек. Тенго отвори прозореца да проветри. Избелелите от слънцето пердета се залюляха от морския бриз като полите на играещо си момиче. Колко прекрасно щеше да е, ако Аомаме беше тук сега — само да ме държи за ръка, без да говори, мина му през ум.

* * *

Отиде с автобуса до Чикура, представи смъртния акт и получи разрешителното за кремация. Кремирането можеше да се извърши след изтичането на двадесет и четири часа от настъпването на смъртта. Подаде заявление и за отписване на баща му от семейния регистър и получи свидетелство в този смисъл. Процедурата му отне известно време, но пък се оказа разочароващо проста — неспособна да предизвика и най-малките душевни терзания. Все едно обявяваш, че са ти откраднали колата. Госпожа Тамура му направи по три фотокопия от всеки изваден документ на служебната копирна машина.

— Преди да дойде адвокатът, в два и половина ще се яви човек от погребалното бюро „Дзенкоша“ — предупреди го госпожа Тамура. — От теб се иска да му дадеш копие от разрешителното за кремация. Той ще се погрижи за останалото. Баща ти още приживе разговаря с директора на бюрото и уреди всички подробности. Освен че задели и достатъчно пари, че ти да не се охарчваш. Надявам се да нямаш възражения.

— Не, нямам — каза Тенго.

От баща му не бяха останали почти никакви вещи, само някакви стари дрехи и няколко книги.

— Може да си вземеш нещо за спомен — подсказа му госпожа Тамура, — макар изборът да не е голям: радиочасовник, стар самонавиващ се ръчен часовник и очила.

— Нищо не ми трябва — отвърна й Тенго. — Правете каквото искате с тях.

* * *

Директорът на погребалното бюро се появи по черен костюм точно в два и тридесет. Движеше се безшумно. Беше слаб мъж на петдесет и нещо, с дълги пръсти, големи очи и голяма брадавица до носа. Ако се съдеше по якия му тен, който стигаше дори до върховете на ушите му, изглежда, прекарваше голяма част от времето си на открито. Тенго не си спомняше да е срещал дебел директор на погребално бюро. Човекът му разясни основните моменти в едно погребение. Говореше извънредно учтиво и бавно, като да му подскаже, че разполагат с всичкото необходимо им време.

— Баща ви приживе ме уведоми, че желае възможно най-простото погребение: семпъл, практичен ковчег и директно кремиране, без церемонии, без евангелия, без посмъртно будистко име[30], без цветя и надгробни слова. И отделен гроб не желаел. Лично ми нареди да съм поставел праха му в общо хранилище. Ако не възразявате, естествено…

Спря и изгледа Тенго умолително с големите си очи.

— Щом баща ми е желаел така, не възразявам — отвърна Тенго, като го гледаше право в очите.

Директорът кимна и сведе поглед:

— В такъв случай поклонението ще се извърши днес, а през нощта тялото ще бъде изложено в погребалното ни бюро. Което ще наложи транспортирането му дотам. Самото изгаряне ще се състои в един и половина следобед утре в близкия крематориум. Надявам се това да ви устройва.

— Нямам възражения.

— Самият вие ще присъствате ли на кремирането?

— Да — каза Тенго.

— Ваше право е да не присъствате. Някои предпочитат да не са там в такъв момент.

— Ще дойда.

— Чудесно — рече директорът с известно облекчение. — Съжалявам, че и с това се налага да ви занимавам сега, но сумата е същата, която показах и на баща ви, докато беше жив. Ще ви бъда благодарен да я одобрите.

С дълги като крака на насекомо пръсти погребалният директор извади сметката от папката си и я подаде на Тенго. Колкото и да не разбираше от погребения, Тенго веднага забеляза, че всъщност е доста скромна. Така че нямаше възражения и по този въпрос. Помоли онзи за химикалка и подписа споразумението.

Малко преди три пристигна и адвокатът и за известно време се заприказва с погребалния директор — сбита, динамична размяна на мнения между двама специалисти. Тенго не успяваше да проследи приказките им. Двамата, изглежда, се познаваха добре. Как иначе? В такъв малък град май всеки познава всички останали.

Закритата камионетка тойота на погребалния директор бе паркирана пред невзрачната задна врата на моргата. Всичките й стъкла бяха тъмни, с изключение на онова пред шофьора, а по черната като въглен каросерия нямаше абсолютно никакви надписи или маркировка. Слабият директор и белокосият му помощник забутаха болничната количка с тялото на Тенговия баща към камионетката. Конструирана със специален висок таван, тя имаше и своя носилка на релси, върху която преместиха тялото. Задната й врата се затвори подире му с категорично щракане, погребалният директор се извърна към Тенго и му се поклони и си замина с автомобила. Тенго, адвокатът, госпожа Тамура и госпожа Омура останаха обърнати с лице към задната врата на черната тойота, събраха длани като за молитва и се поклониха по посока на отдалечаващата се камионетка.

Тенго и адвокатът седнаха да разговарят в един ъгъл на столовата. Адвокатът бе накъм четиридесет и пет и бе затлъстял — пълна противоположност на директора на погребалното бюро. Брадичката му почти не се виждаше и челото му лъщеше от пот въпреки зимния студ. Кой знае колко обилно се потеше пък през лятото. Сивият му вълнен костюм вонеше на нафталин. Имаше тясно чело, а над него гъста черна коса. Тлъстото тяло никак не се съчетаваше с гъстата коса. Клепачите му бяха провиснали и подути, очите — тесни, но иззад тях прозираше дружелюбен блясък.

— Вашият татко ми повери завещанието си. Думата „завещание“ обикновено е заредена с нещо значително, но в конкретния случай няма нищо общо със завещанията от детективските романи — заяви адвокатът, след което се прокашля. — Това на баща ви прилича по-скоро на сбита паметна записка. Като начало бих желал да ви изложа накратко съдържанието му. Започва с кратко описание на процедурата по погребението му. Доколкото разбирам, вече сте я обсъдили с господина от „Дзенкоша“.

— Да. Става дума за съвсем просто погребение.

— Чудесно — рече адвокатът. — Точно това искаше баща ви: всичко да е максимално опростено. Разходите по погребението ще се покрият от специално създадения от него резервен фонд, а медицинските и останалите разходи — от платения от баща ви депозит при постъпването му в това заведение. На вас не ви се налага да плащате за нищо от джоба си.

— Явно не е желаел да дължи никому.

— Точно така. Всичко е платил предварително. Освен това баща ви остави и пари по сметка в пощенския клон в Чикура, на която вие, неговият син, сте наследник. На вас се падат и грижите да промените името на собственика на сметката. За тази цел ще ви е необходимо да докажете, че баща ви е отписан от семейния ви регистър, а освен това и да представите копие от семейния регистър и от свидетелството за регистрация на печата ви. Налага се лично да се явите в пощата в Чикура и да подпишете необходимите документи. Процедурата ще ви отнеме доста време. Както знаете, японските банки и пощи много държат на правилното попълване на документацията.

Адвокатът извади от джоба си голяма бяла носна кърпа и обърса мокрото си чело.

— По наследството — толкова. Други активи, освен сметката в пощата баща ви няма — нито застраховки, нито акции, имоти, скъпоценности или произведения на изкуството. Чисто и просто, както се изразяват някои.

Тенго кимна безмълвно. Съвсем в стила на баща му. Единствено го потискаше леко необходимостта да поеме пощенската му сметка. Сякаш някой му подаваше куп влажни одеяла. Би предпочел да ги няма изобщо. Но такива неща не се казват на глас.

— Освен това баща ви ми повери и един плик, който бих желал да ви предам още сега.

Дебелият кафяв плик бе облепен солидно с тиксо. Тлъстият адвокат го извади от черното си куфарче и го положи на масата.

— Запознах се с господин Кавана скоро след като пристигна и той още тогава ми го връчи. По онова време беше все още… в съзнание. От време на време се пообъркваше, но, общо взето, се оправяше. Уведоми ме, че когато умре, ще иска да предам този плик на законния му наследник.

— Законният му наследник — повтори Тенго, леко изненадан.

— Да. Точно така се изрази. Не уточни за кое конкретно лице става дума, но доколкото знам, вие се явявате единственият му законен наследник.

— И аз, доколкото знам.

— В такъв случай заповядайте — посочи адвокатът плика на масата. — Само ще ви помоля да ми подпишете една разписчица.

Тенго се подписа. Кафявият канцеларски плик на масата бе съвсем анонимен и безличен на вид. Отгоре му не пишеше нищо — нито отпред, нито отзад.

— Ще ми позволите ли да ви попитам нещо? — обърна се Тенго към адвоката. — Баща ми случайно някога да ме е споменавал поименно? Или да ме е наричал „синът ми“?

Докато обмисляше какво да му отговори, адвокатът пак извади кърпата и попи чело. После леко поклати глава:

— Не. Господин Кавана винаги използваше термина „моя законен наследник“. Нищо друго. Запомнил съм го, понеже ми се видя доста странно.

Тенго мълчеше. Адвокатът събра мислите си и продължи:

— Но съм длъжен да уточня, че господин Кавана имаше единствено вас предвид, когато говореше за своя законен наследник. Просто никога не ви споменаваше по име. Това притеснява ли ви?

— Не особено — каза Тенго. — Баща ми открай време си беше особняк.

Адвокатът се усмихна, сякаш му беше олекнало, и леко кимна. Подаде на Тенго нов екземпляр от семейния им регистър:

— Надявам се да не възразявате, но поради естеството на заболяването бих желал лично да проверите какво пише в семейния ви регистър, за да си нямаме после юридически спънки. Според записаното тук вие сте единственото дете на господин Кавана. Майка ви е починала година и половина след вашето раждане. Баща ви не се е женил повторно и ви е отгледал сам. Родителите, братята и сестрите на баща ви са се споминали преди него. Така че очевидно сте единственият законен наследник на господин Кавана.

След като адвокатът стана, изрази съболезнованията си и си замина, Тенго седна пак на стола и се втренчи в плика на масата. Излизаше, че баща му си му беше истинският му, кръвен баща и че майка му наистина е починала. Така каза адвокатът. А това ще рече, че е истината — или най-малкото, че е факт в юридически смисъл. Но въпреки това му оставаше чувството, че колкото повече факти излизат наяве, толкова повече се отдалечава истината. Това пък какво означаваше?

Тенго се прибра в стаята на баща си, седна на бюрото и се захвана да разлепя тиксото. Очакваше пликът да съдържа ключа за разрешаването на някаква мистерия. Отварянето му не бе никак лесно. В стаята нямаше нито ножица, нито нож, та му се налагаше да обелва лепенките с нокти. Когато най-сетне успя, установи, че в плика има няколко други плика, до един плътно облепени. Че какво друго можеше да очаква от баща си?

В единия плик имаше половин милион йени в брой: точно петдесет чисто нови банкноти от по десет хиляди, разделени на пластове с тънка хартия и придружени с бележка, на която пишеше „За всеки случай“. Несъмнено бащиният му почерк: дребни йероглифи, никакви съкращения. Парите бяха предназначени за покриване на неочаквани разходи. Баща му бе предполагал, че „законният му наследник“ няма да разполага с достатъчно свои средства.

Най-дебелият плик бе натъпкан с изрезки от вестници и грамоти за различни награди — всичките свързани с Тенго. Грамотата от победата му в състезанието по математика в началното училище и статията по този случай в местния вестник. Снимка на Тенго до трофея му. Художествено оформената му награда за отличен годишен успех. Тенго бе отличникът на класа по всички предмети. В плика имаше и други материали от вестниците, разкриващи какво дете чудо е бил Тенго. Снимка на Тенго от прогимназията по ги — екип за джудо, — ухилен, стиснал флагчето за второто място. Тенго ни най-малко не беше очаквал да види тези неща. След като се пенсионира от Ен Ейч Кей, баща му напусна ведомственото си жилище, премести се в друг апартамент в Ичикава, а след това — в санаториума в Чикура. И понеже очевидно всеки път сам се беше местил, не беше вземал със себе си много лични вещи. Да не говорим, че от години баща и син си бяха като непознати. И въпреки всичко бащата бе носил с огромна обич със себе си всички тези спомени от миналото на Тенго като дете чудо.

В друг плик пък имаше свидетелства от бащината му кариера като инкасатор на Ен Ейч Кей. Списък на годините, през които се бе изявявал като пръв производственик на фирмата. Няколко прости грамоти. Снимка с друг човек, явно негов колега, по време на служебен излет. Стара карта за самоличност. Разписки за вноски по пенсионния му план и здравната му застраховка… Като се имаше предвид, че баща му бе блъскал като куче за Ен Ейч Кей в продължение на повече от тридесет години, тези материали бяха изненадващо малко като обем — почти нищо в сравнение с постиженията на Тенго в началното училище. В очите на обществото животът на баща му можеше да изглежда почти пълна нула, но Тенго в никакъв случай не можеше да го възприеме по този начин. Заедно със спестовната си книжка в пощата баща му бе оставил след себе си и една плътна тъмна сянка.

Нищо от плика не се отнасяше до бащиния му живот, преди да постъпи в Ен Ейч Кей. Все едно животът на баща му бе почнал в мига, в който бе станал инкасатор на корпорацията.

Отвори и последния, най-тънкия плик, съдържащ една-единствена черно-бяла снимка. Нищо друго. Снимката беше стара и макар да бе все още контрастна, отгоре бе сякаш покрита с някаква тънка мембрана, все едно се бе пропила с вода. На семейната фотография се виждаха баща, майка и бебенце, което надали имаше и годинка. Майката, по кимоно, го беше гушнала любовно. Зад тримата се виждаше червеният дървен портал тории на някакъв храм. Ако се съдеше по облеклото им, снимката бе правена зимно време. А след като стояха пред храм, най-вероятно е било на Нова година. Майката бе присвила очи като от силна светлина и се смееше. Бащата, по черно палто, което му беше възголямо, пък се беше намръщил, като да покаже, че не вярва на всичко. А бебето като да бе объркано от целия този огромен и студен свят.

Младият мъж на снимката трябваше да е Тенговият баща. Макар и много млад, вече притежаваше някаква външна зрелост, беше слаб и с хлътнали очи. С лице на беден фермер от някое затънтено село. Упорит и скептичен. Късо подстриган, леко прегърбен. Нямаше начин да не е баща му. А това щеше да рече, че бебето е Тенго, а гушналата го жена е майка му. Майка му бе малко по-висока от бащата и имаше хубава стойка. Баща му май наближаваше четиридесетте, а майка му имаше вид на двадесет и пет годишна.

Тенго никога не бе виждал тази фотография. Изобщо не бе виждал нещо, което дори да наподобява семейна снимка. Нито своя бебешка снимка. Нямали фотоапарат, беше му обяснил веднъж баща му, та затова нямали и семейни снимки. Тенго бе приел това за чистата истина. Сега обаче си даваше сметка, че е било лъжа. Имали са съвместна снимка. И дрехите им, макар и да не бяха луксозни, изглеждаха съвсем прилични. Изобщо нямаха вид на хора, които не са могли да си позволят един фотоапарат. Снимката е била направена скоро след раждането му, тоест между 1954 и 1955 г. Обърна я откъм гърба, но нямаше надпис нито за датата, нито за мястото, където е била заснета.

Тенго се зае да проучи жената. Лицето й на снимката изглеждаше дребно и леко разфокусирано. Ех, защо не си носеше лупа! С нея щеше да види всички подробности. Но дори и така повечето й черти си личаха. Имаше овално лице, малко носле и пълни устни. Красавица изобщо не бе, но беше симпатична — от онези лица, които създават добро впечатление. Най-малкото бе далеч по-изтънчено и интелигентно от селската физиономия на баща му. Това откритие много зарадва Тенго. Прическата й бе хубава, но почти нищо не можеше да каже за тялото й, тъй като беше по кимоно.

От тази снимка поне човек в никакъв случай не би казал, че си подхождат като двойка. Първо, имаха голяма възрастова разлика. Тенго се помъчи да си представи как родителите му се запознават, как се влюбват, как се сдобиват с него, рожбата им — но нищо не се получаваше. От снимката просто човек не можеше да получи подобни усещания. Но щом не ги е свързвала някаква емоционална връзка, значи, е имало някакви други спояващи ги обстоятелства. Дори не беше задължително да е имало нещо чак толкова драматично като „обстоятелства“. Какво му пречеше на живота да си е просто една нелепа, дори грозна поредица от събития и нищо повече.

После Тенго се опита да установи дали жената на снимката е онази мистериозна жена, явявала се във виденията му и в мъглата на детските му спомени. И си даде сметка, че всъщност нямаше спомен за лицето на жената. Жената в спомените му си събличаше блузата, смъкваше презрамките на комбинезона си и позволяваше на някакъв непознат мъж да й смуче гърдите. При което дишането й се учестяваше и преминаваше в стенание. Само това помнеше — как някакъв мъж смуче гърдите на майка му. Някой крадеше гърдите, които по право трябваше да принадлежат единствено нему. Всяко бебе би приело подобен акт за смъртна заплаха. Очите му така и не стигаха до лицето на онзи.

Тенго върна фотографията в плика и се размисли. Това, че баща му я е пазил до смъртта си, би могло да означава, че все още е съхранявал и спомена за Тенговата майка. Тенго не помнеше майка си, починала от болест, докато той бил прекалено малък, че да я запомни. Според направените от адвоката проучвания Тенго се явяваше единствено дете на майка си и на баща си — инкасатора от Ен Ейч Кей: факт, отразен в семейния им регистър. Но официалните документи не бяха никаква гаранция, че инкасаторът му е биологически баща.

„Аз нямам син“, бе заявил баща му, преди да изпадне в кома.

„Какво съм ти аз тогава?“, попитал го бе Тенго.

„Нищо не си“, отвърнал бе баща му кратко и изчерпателно.

Самият му тон бе убедил Тенго, че между него и този човек не съществува никаква кръвна връзка. И се бе отърсил от тези тежки окови. С течение на времето обаче бе почнал да се съмнява, че баща му е говорел истината.

Аз съм едно нищо, повтори си Тенго.

И най-неочаквано установи, че младата му майка от едновремешната фотография му прилича на по-възрастната му приятелка. На Киоко Ясуда. И за да успокои ума си, притисна силно с пръсти челото си по средата. После извади снимката и пак впи поглед в нея. Малко носле, пълни устни, леко заострена брадичка. В началото не го бе забелязал заради старомодната прическа, но чертите й наистина му напомняха за Киоко. Това пък какво можеше да означава?

И защо ли е държал баща му да му остави тази снимка след смъртта си? Та нали през живота си не бе дал на Тенго и грам информация за майка му. Крил бе дори съществуването на тази семейна снимка. Едно му беше ясно на Тенго: баща му никога не е възнамерявал да му обяснява ситуацията. Не докато е бил жив, не дори и след смъртта си. Виж какво, ето ти една снимка, сякаш му казваше бащата. Давам ти я. Пък ти сам прецени какво означава.

Тенго лежеше по гръб на голия матрак, втренчен в тавана. Боядисан в бяло окачен таван от шперплат, равен, без жили и чворове, само няколко прави жлеба, където се свързваха плоскостите. Същата гледка, която е била пред хлътналите очи на баща му през последните няколко месеца от живота му. Възможно е и очите му нищо да не са виждали. Но така или иначе, без значение дали е бил зрящ, или не, погледът му е бил насочен натам.

Тенго затвори очи и се помъчи да си представи как самият той бавно се придвижва към смъртта. Но въображението му на тридесетгодишен мъж в цветущо здраве напълно отказваше да възприеме нещо толкова далечно като смъртта. Затова, докато дишаше тихо, Тенго взе да следи движението на останалите в здрача сенки по стената. И се опита да не мисли за нищо. Което доста лесно му се удаваше. Бе прекалено уморен, че да задържи дори една конкретна мисъл в главата си. Щеше му се да поспи, но преумората не допускаше сънят да дойде.

* * *

Малко преди шест се появи сестра Омура да му каже, че столовата е отворена за вечеря. Тенго не усещаше глад, но високата едрогърда сестра не го оставяше на мира. Длъжен си да хапнеш нещо, викаше му, дори съвсем мъничко да е, колкото да залъже стомаха ти. Едва ли не му заповядваше. Жената си беше чиста професионалистка, щом станеше дума за поддържане на човешкото здраве. А пък Тенго не беше от хората, които умееха да упорстват — особено когато го командваше по-възрастна жена.

Слязоха до стола, където вече ги чакаше Куми Адачи. Госпожа Тамура никаква я нямаше. Тенго седна да вечеря на масата на Куми и госпожа Омура. Взе си салата, зеленчуци на пара, супа мисо с миди и арпаджик и горещ чай ходжича.

— Кога ще го кремират? — попита го Куми.

— Утре следобед в един. Щом свърши, сигурно ще си замина за Токио. Не мога да отсъствам повече от работа.

— Само ти ли ще присъстваш на кремацията?

— Само аз.

— Може ли и аз да дойда? — попита Куми.

— На кремирането на моя баща? — изненада се Тенго.

— Да. Аз много си го обичах.

Тенго остави неволно клечките си и я изгледа. Тя наистина ли говореше за баща му?

— Че какво толкова имаше за обичане?

— Изключително съзнателен човек беше. Никога не казваше повече от необходимото. В това отношение ми напомняше за моя покоен баща.

— Ъ?

— Баща ми беше рибар. Почина малко преди петдесетия си рожден ден.

— В открито море ли изчезна?

— Не, от рак на белите дробове. Много пушеше. Не знам защо, но всички рибари пушат страшно много. Понякога имаш чувството, че отвсякъде им излиза дим.

Тенго се позамисли:

— Май и моят баща е трябвало да бъде рибар.

— Защо смяташ така?

— Не знам. Просто ми хрумна, че щеше да е по-добре за него, отколкото да работи като инкасатор за Ен Ейч Кей.

— По-лесно ли щеше да го приемаш, ако беше рибар?

— Предполагам, че щеше да опрости до голяма стенен много неща.

И Тенго си представи как като дете щеше да излиза с лодката на риба с баща си рано сутрин в дните, в които не беше на училище. Как бръснещият тихоокеански вятър запокитва солени пръски в лицето му. Монотонното бръмчене на дизеловия двигател. Задушаващата миризма от рибарските мрежи. Тежка, опасна дейност. Само една грешка — и си мъртъв. И въпреки това би бил много по-естествен, по-пълноценен начин на живот в сравнение с това да го влачат къде ли не из Ичикава да събират абонаментни такси.

— Ама то събирането на таксите за Ен Ейч Кей сигурно не е било никак лесно — обади се госпожа Омура, докато си вземаше от рибата в соев сос.

— Предполагам — съгласи се Тенго. Поне той не би изпитвал удоволствие от такъв един живот.

— Баща ти обаче се е проявявал в работата си, нали? — попита Куми.

— Според мен, да.

— С голяма гордост ми показваше разните си грамоти — допълни Куми.

— Ох! По дяволите! — възкликна внезапно госпожа Омура и остави клечките си. — Как можах да забравя толкова важно нещо! Изчакай малко. Трябва да ти дам нещо, и то още днес.

Госпожа Омура попи устните си с носна кърпа и изскочи от столовата, без да си е дояла.

— Какво ли пък толкова важно е забравила? — наклони учудено глава Куми.

Тенго нямаше и най-малка представа.

Докато чакаше госпожа Омура, Тенго се зае със салатата си. Столовата бе почти празна. На една от масите се хранеха, без да приказват, трима старци. На друга маса вечеряше побеляващ мъж в бяла престилка и съсредоточено четеше вечерния вестник.

Най-после госпожа Омура се върна запъхтяна с найлонова торба от някакъв магазин, от която извади някакви старателно сгънати дрехи.

— Господин Кавана ми ги даде преди година, когато още бе в съзнание — каза едрата сестра. — Искал да му ги облекат, преди да го положат в ковчега. Бях ги дала на химическо чистене, после ги прибрах в нафталин.

Тенго мигновено разпозна униформата на инкасаторите от Ен Ейч Кей. Панталонът бе най-прилежно огладен. Миризмата на нафталин го удари в носа. За миг изгуби дар слово.

— Господин Кавана настояваше да го кремират в тази униформа — обяви госпожа Омура. Сгъна внимателно дрехите и ги върна в торбата. — Сега ти ги предавам, а ти утре ги дай на хората от погребалния дом да му ги облекат на всяка цена.

— Това няма ли да ни създаде проблеми? — попита плахо Тенго. — Униформата му е била зачислена и е трябвало да я върне на Ен Ейч Кей при пенсионирането си.

— Голяма работа! — намеси се Куми. — Кой ще разбере? Съмнявам се от Ен Ейч Кей да вдигнат патърдия заради някакви си стари дрехи.

Госпожа Омура се съгласи с нея:

— Все пак господин Кавана е посветил над тридесет години на корпорацията и е обикалял неуморно от сутрин до мрак, макар невинаги да му е било приятно. Какво толкова, като им се изгуби една униформа? Да не я ползваме с някаква престъпна цел, я?

— Права си. Аз как си пазя униформата, която ми бяха дали от гимназията? — каза Куми.

— Е, инкасаторска и ученическа униформа не е все едно и също все пак — възрази Тенго, но никой не му обърна внимание.

— То и аз, като се замисля, май си пазя някаква стара гимназиална униформа — рече госпожа Омура.

— И я обличаш от време на време за пред мъжа ти, а? С белите три четвърти чорапки? — подметна закачливо Куми.

— Хм! Идеята ти хич не е лоша — отвърна най-сериозно госпожа Омура, опряла брадичка в ръцете си. — Току-виж му се поразмърдала кръвчицата.

— Както и да е… — обърна се Куми към Тенго: — Господин Кавана е пожелал категорично да бъде кремиран в униформата си от Ен Ейч Кей. И аз смятам, че сме длъжни да изпълним желанието му. Не мислиш ли?

* * *

Тенго взе торбата с униформата и се прибра в стаята си. С него дойде и Куми Адачи, за да му оправи леглото. Разстла нови чаршафи, все още колосани, ново одеяло, нова кувертюра и нова възглавница. Заеманото от баща му легло изведнъж придоби съвсем друг вид. И Тенго се присети за гъстите, обилни срамни косми на Куми.

— Баща ти много дълго беше в кома — каза Куми, докато оглаждаше гънките по чаршафите, — но според мен не беше в пълно безсъзнание през цялото време.

— Защо смяташ така?

— Понякога имах чувството, че праща някакви съобщения някому.

Както си стоеше загледан навън през прозореца, Тенго рязко се извъртя:

— Съобщения ли?

— Ами, почваше да чука по рамката на леглото. Ръката му увисваше и той почваше да чука ситно-ситно, все едно по морзовата азбука. Ето така.

И Куми изчука по дървената рамка с юмручето си.

— Не ти ли прилича на сигнал?

— Никакъв сигнал не е.

— Ами какво е тогава?

— Чукане по врата — каза Тенго с пресъхнало гърло. — Тропал е по нечия врата.

— Може и да си прав. Сега, като се замисля, наистина приличаше на чукане по врата. — И очите й се присвиха до тесни процепи: — Да не искаш да кажеш, че и изпаднал в безсъзнание, пак е обикалял да събира такси?

— Нищо чудно. Някъде в главата си.

— Като онзи тръбач, който притискал тръбата към устните си — рече силно впечатлената Куми.

Понеже нямаше какво да й отвърне, Тенго предпочете да си замълчи.

— Баща ти трябва много да е обичал работата си — да събира абонаментни такси за Ен Ейч Кей.

— Според мен не става дума за обичане или необичане — каза Тенго.

— А за какво?

— Просто тази работа му се удаваше най-много.

— Аха. Разбирам. — И се замисли: — Но човек май е най-добре точно по такъв начин да изживее живота си.

— Може и да си права. — Тенго хвърли поглед на ветрозадържащите борове: — То така излиза всъщност.

— А тебе в какво най те бива?

— Не знам — погледна я право в очите Тенго. — Честна дума, нямам никаква представа.

Двадесет и втора глава

(Ушикава): Очи, изпълнени със съжаление

Тенго се появи на входа на блока в шест и петнадесет в неделя вечерта. И щом излезе навън, спря и се огледа, като че търсеше нещо. Първо надясно, после наляво. След това от ляво на дясно. Погледна небето, после — в краката си. Но, изглежда, не успя да види нищо необичайно, поне що се отнасяше до самия него.

Ушикава реши, че този път няма за какво да го проследява. Тенго не носеше нищо. Ръцете му бяха пъхнати в джобовете на панталоните. Беше по поло, доста износено маслиненозелено кадифено сако и рошав. От джоба на сакото надничаше единствено дебела книжка в джобен формат. Май ще ходи да вечеря в някое близко ресторантче, реши Ушикава. Да върви, щом иска.

В понеделник Тенго трябваше да проведе няколко урока. Така съобщиха на Ушикава, когато се обади в школата за зубрене. Да, каза му служителката, господин Кавана ще води редовните си часове от самото начало на седмицата. Чудесно. Значи, от утре Тенго се завръща към нормалния си график. Тоест, доколкото вече го познавам, надали ще се отдалечи кой знае колко от дома си тази вечер. (Ако Ушикава бе избрал да го проследи същата вечер, щеше да установи, че Тенго е тръгнал на среща с Комацу в бара в Йоцуя.)

Малко преди осем Ушикава навлече якето, шала и плетената шапка и излезе с озъртане от блока. Тенго все още не се беше прибрал. Ако наистина вечеряше някъде из махалата, беше се забавил повече от обичайното. Ако Ушикава нямаше късмет, можеше и да се засекат някъде по пътя. Но Ушикава бе готов дори и такъв риск да поеме, тъй като трябваше задължително да свърши една работа, и то тъкмо сега, по това време на денонощието.

Като се осланяше на паметта си, сви на няколко пъти, подмина няколко почти познати му места и въпреки неколкократните колебания, успя да се добере до детската площадка. Силният северен вятър от предната вечер бе спрял, та декемврийската нощ бе по-мека от нормалното, но както и очакваше, самото паркче бе безлюдно. Ушикава се огледа два пъти — да се убеди, че наоколо няма друг човек, после се покатери на пързалката. Седна на върха й, облегна се на парапета и вдигна очи към небето. Луните си бяха там; почти не бяха мръднали от местонахождението си от предната вечер. Една ярка луна, към две трети пълна. И без нито един облак по небето. А плътно до нея — друга, по-малка, зеленикава, разкривена.

Не съм се заблудил, значи, рече си Ушикава. Въздъхна и поклати глава. Не бе сънувал, нито бе халюцинирал. Двете луни — голямата и малката — се виждаха съвсем ясно над оголялата зелкова. Стори му се, че едва ли не, не са помръднали от предната вечер в очакването си той да се върне на върха на пързалката. Знаели са, че ще се върне. Сякаш се бяха наговорили, ако можеше да се вярва на околната тишина. Искали са да споделят тази тишина с Ушикава. Но не бива никому да казваш за нас, сякаш го предупреждаваха. И поставяха пред устата си показалец, поръсен с лунен прах, да му покажат, че не бива да изпусне дори дума.

Докато седеше, Ушикава движеше лицевите си мускули насам-натам, да се убеди, че в обзелото го усещане няма нищо неестествено, нищо необикновено. Самият той не долавяше никаква неестественост. За хубаво или лошо, лицето му си беше най-нормално.

Ушикава открай време смяташе, че е реалист човек, какъвто си и беше. Не си падаше особено по метафизичните разсъждения. Щом нещо наистина съществува, длъжен си да го приемеш като реалност, независимо дали ти се струва логично, или не. Винаги така бе разсъждавал. Реалността не се поражда от принципите и логиката. Напротив, първо идеше реалността, а след нея — принципите и логиката. Така че, разсъждаваше Ушикава, като начало следва да приемем следната реалност, именно че на небето вече има две луни.

Другото ще му мислим после, рече си. Седеше и се мъчеше да не мисли, тотално погълнат от гледката на двете луни. Налагаше му се да привикне към тази гледка. Тия двете трябва да ги приема такива, каквито са, заяви на себе си. Нито можеше да си обясни как подобно нещо изобщо е възможно, нито изпитваше желанието да се задълбава поне на този етап повече. Основният въпрос засега си оставаше: как да се примири с това положение? Дотам опираха нещата. За целта като начало трябваше да приеме онова, което вижда, без да се съмнява в логичността му.

Ушикава се заседя към петнадесет минути, облегнат на перилото, почти без да мърда. Остави светлината на двете луни да къпе кожата му, да прониква в тялото му, така както водолазът аклиматизира бавно тялото си към промяната във водното налягане. Инстинктът му подсказваше, че това е от особено значение.

Чак тогава дребният човек с деформираната глава се изправи, слезе от пързалката и се отправи обратно към жилището си, потънал в неописуеми разсъждения. Сега, на връщане, нещата бяха придобили съвсем друг вид. Може да е и от лунната светлина, мина му през ум. Тази лунна светлина измества постепенно ъгъла, от който се виждат. Поради това на няколко преки дори зави в грешната посока. И преди да влезе в блока, вдигна глава, за да се убеди, че Тенговите прозорци на третия етаж са все още тъмни. Тенго не се беше прибрал. Което ще рече, че не е отишъл някъде наблизо да вечеря. Дали в такъв случай не е имал среща с някого? И евентуално дали този някой не е била Аомаме? Или Фука-Ери? Дали не изпуснах някаква златна възможност?, питаше се Ушикава. Но вече бе късно да се кори. Пък и не можеше да рискува да следи Тенго при всяко негово излизане. Достатъчно бе веднъж да го забележат, и всичко щеше да отиде по дяволите.

Ушикава се прибра и свали якето, шала и шапката. Отвори консерва телешко варено, сложи резен върху едно хлебче и го изяде прав в кухнята. После изпи полутоплото кафе от един кен. Всичките му вкусови възприятия се бяха изгубили. Усещаше единствено консистенцията на храната, но не и вкусовите й качества. Но не можеше да прецени дали това се дължи на самата храна или напитка, или на собствените му сетива. Дали пък вината не бе у двете луни? Дочу някъде отдалече звънец. Пауза. После нов звън. Какво го засягаше? Не се звънеше на неговата врата, а на нечии чужд апартамент, далече, на съвсем друг етаж.

Дояде си сандвича, допи си кафето, после лениво изпуши една цигара, че да се върне към реалността. Преговори си целта, с която беше дошъл тук, и седна зад насочения през прозореца фотоапарат. Пусна вентилаторната печка и сгря ръце пред оранжевия й реотан. Беше неделя вечер, още нямаше девет. Движението към и от блока бе рехаво, но Ушикава не искаше да пропусне в колко часа ще се прибере Тенго.

Само миг по-късно от входа излезе жена в черно ватено яке. Жена, която дотогава не бе виждал. Около устата й бе омотан сив шал, над който имаше черни очила и бейзболна шапка — идеална маскировка от любопитни погледи. Жената не носеше нищо и вървеше енергично, с дълги крачки. Ушикава инстинктивно включи моторчето за автоматично превъртане на лентата и щракна три последователни кадъра. Налагаше му се да установи накъде се е запътила жената, но докато се изправи, тя вече бе излязла на улицата и изчезна в нощта. Ушикава се намръщи и се отказа. При това нейно темпо, докато се обуеше и тръгнеше подире й, тя щеше отдавна да се е изпарила. Превъртя за секунда видяното в съзнанието си. Жената бе около метър и шестдесет и осем на ръст, в тесни сини джинси и бели маратонки. Облеклото й изглеждаше необичайно ново, неносено. На възраст би казал, че е към двадесет и пет до тридесет. Косата й бе напъхана под яката, та не личеше колко е дълга. От издутото ватено яке пък не можеше да се прецени що за фигура има, но ако се съдеше по краката й, трябваше да е доста слаба. Изправената й стойка и бързата крачка пък подсказваха, че е млада и здрава. Вероятно спортуваща. Всички тези характеристики съответстваха на онова, което Ушикава знаеше за Аомаме, но той не щеше да избързва със заключенията си. И все пак жената му се стори крайно предпазлива, напрегната, като някоя актриса, която гледа да не привлича вниманието на папараците.

Добре де, нека приемем за момент, че това беше Аомаме, рече си.

Дошла е при Тенго, но не го е заварила у дома. У тях е тъмно. Почукала е, никой не й е отворил и си е тръгнала. Да не би пък онова звънене да е било нейното? Нещо обаче никак не му се връзваше. Аомаме я търсят, тоест тя трябва да се крие. Не е ли могла да се обади предварително на Тенго, за да е сигурна, че ще си е у дома? Така би постъпил човек, който не иска да се излага излишно на опасност.

Ушикава предъвкваше тези мисли, докато седеше зад фотоапарата, но главата му не раждаше нито една смислена работна хипотеза. Нищо в действията на жената не се вписваше в онова, което знаеше за нея: нито псевдодегизацията й, нито появата от скривалището й. Аомаме би трябвало да е далеч по-предпазлива и по-внимателна. Цялата случка го остави напълно озадачен.

За всеки случай утре ще отиде до фотоателието на гарата да му промият филма. И ще разгледа на спокойствие снимките със загадъчната жена.

Стоя на поста си зад фотоапарата докъм десет и нещо, но след жената никой друг нито влезе, нито излезе от сградата. Входът бе смълчан и безлюден, като запусната след слабо посетено представление сцена. И Тенго бе успял да озадачи Ушикава. Та нали той поначало рядко закъсняваше вечер, особено ако на другия ден му предстояха часове? Да не би пък да се бе прибрал, докато Ушикава го нямаше, и отдавна да си бе легнал?

Когато мина десет, Ушикава усети колко преуморен е всъщност. Едва държеше очите си отворени. Което не бе обичайно за него — човек, който поначало седеше до късно, дотогава, докато му се налагаше. Но ето че тази вечер сънят го затискаше като каменен похлупак на старинен саркофаг.

Да не би пък да прекалих с гледането на ония две луни, помисли си, и да съм поел прекалено много от светлината им? Неясният им остатъчен образ още беше пред очите му. Тъмните им силуети парализираха меката част на мозъка му, така както пчелата ужилва и парализира гъсеницата, преди да снесе отгоре й яйцата си. Пчелните ларви използват парализираната гъсеница за удобен източник на храна и я поглъщат веднага след като се излюпят. Ушикава се намръщи и прогони злокобното видение от ума си.

Хубаво, реши. Не мога цял живот да чакам Тенго да се върне. Пък и той, щом се върне, веднага ще си легне да спи. И няма къде другаде да върви, освен да си дойде тук, в апартамента. Най-вероятно.

Свали бавно панталона и пуловера и се пъхна в спалния чувал по горнище с дълъг ръкав и наполеонки. Сви се на кравай и скоро заспа — дълбоко, почти като в кома. Докато заспиваше, стори му се, че някой почука на вратата му. Но съзнанието му вече се бе пренесло в друг свят, така че не бе в състояние да различава нещата. Щом се опита, тялото му заскърца. Затова отказа да отвори очи, реши да не си дава сметка какво означава звукът и отново потъна дълбоко в меката кална забрава на съня.

Тенго се прибра от срещата си с Комацу тридесетина минути след като Ушикава заспа. Изми си зъбите, окачи вмирисалото се на цигари сако, облече си пижамата и си легна. Спа до два, когато го събудиха по телефона да му съобщят, че баща му е починал.

* * *

В понеделник сутринта Ушикава се събуди след осем, а в това време Тенго си наваксваше пропуснатия сън в експреса за Татеяма. Ушикава заседна зад фотоапарата, за да хване Тенго на път за школата, но той, естествено, не се появи. В един следобед Ушикава се отказа. Отиде до най-близкия телефонен автомат и се обади в школата за зубрене да провери дали Тенго е на работа.

— На господин Кавана му се наложи да отмени днешните си часове по семейни причини — уведоми го служителката на телефона.

Ушикава й благодари и затвори.

Семейни причини ли? Какво друго семейство имаше Тенго освен баща си? Най-вероятно старият бе починал. В такъв случай Тенго пак ще напусне Токио. Освен ако не е заминал, докато спях, рече си Ушикава. Абе, какво ми става напоследък? Как можах да проспя заминаването му?

Така или иначе, Тенго вече е съвсем сам на този свят, разсъждаваше Ушикава. Поначало самотният мъж вече е още по-самотен. Абсолютно е сам. Преди да навърши и две годинки, майка му е била удушена в някакъв курорт с минерални бани в префектура Нагано. Убиецът й и досега не е заловен. Зарязала съпруга си и заедно с Тенго побягнала с някакъв младеж. Ама че старовремска дума — побягнала. Кой говори така днес? Но пък описва идеално определено действие. Не е ясно защо онзи я е убил. Не е ясно дори дали тъкмо той я е убил. Удушили я през нощта с колана на хавлията й в стаята на някакъв пансион. Мъжът, с когото била, изчезнал. Никак не било трудно да го заподозрат именно него. Когато Тенговият баща научил, дошъл от Ичикава и си прибрал невръстния син.

Май трябваше да съобщя тези неща на Тенго, мислеше си Ушикава. Той е в правото си да ги знае. Но пък нали ми каза, че не желаел да слуша нищо за майка си от хора като мен, затова си и затраях. Какво друго можех да направя? Но пък и проблемът си е негов, а не мой.

Но независимо от това дали Тенго е тук, или го няма, аз съм длъжен да държа това място под око, заключи Ушикава. Ами тази загадъчна жена снощи, която толкова приличаше на описанието на Аомаме? Нямам никакви доказателства, че е тя, но вероятността е доста голяма. Това ми казва моята деформирана глава. А ако наистина е била Аомаме, тя скоро пак ще дойде да посети Тенго. Още не е научила, че баща му е починал. До този извод стигна Ушикава, докато обмисляше положението. Изглежда, на Тенго са му съобщили през нощта за кончината на баща му и е отпътувал рано сутринта. Освен това има и някаква друга причина двамата да не се чуват по телефона. Което ще рече, че тя твърдо ще се върне. Насам я води нещо толкова важно, че заради него е готова да пренебрегне всякаква опасност. Този път обаче той ще я проследи къде отива. Нищо чудно по този начин да успее и да си изясни наличието на двете луни. Ушикава изгаряше от желание да разреши тази увлекателна загадка. Макар всъщност да бе от второстепенно значение. Първата му задача бе да установи къде се крие Аомаме и да я предаде — кратко и ясно — на ония двамата гадове от Сакигаке. А дотогава се налага да съм реалист, независимо дали луните са две, или само една, реши Ушикава. Това е силната ми страна. Това е същността ми.

* * *

Ушикава влезе във фотоателието на гарата и предаде пет ролки 35-милиметров филм. След като му ги проявиха и извадиха снимките, влезе в близкия евтин ресторант и ги прегледа в хронологичен ред, докато си ядеше пилешкото с къри. Повечето хора на снимките вече познаваше. Интересуваха го най-вече трима: Фука-Ери, Тенго и загадъчната жена от снощи.

Погледът на Фука-Ери го изнервяше. Дори от снимката го гледаше право в очите. Няма спор, рече си Ушикава. Тази знае, че я наблюдават. И за скрития фотоапарат сигурно знае, и че я снима. Ясните й очи виждаха през всичко и никак не им се нравеха делата на Ушикава. Този директен поглед го пронизваше право до дъното на сърцето му. И не намираше никакво извинение за деянията му. Но в същото време тя нито го осъждаше, нито го презираше. В определен смисъл разкошните й очи всъщност му прощаваха. Не, не му прощаваха, реши Ушикава, след като дообмисли видяното. Очите й бяха изпълнени със съжаление. Знаеха колко грозно е онова, с което се занимава Ушикава, и изразяваха колко й е жал за него.

Докато я гледаше в очите, Ушикава усети остра, пронизваща болка между ребрата, сякаш го бяха проболи с шиш за плетене. Почувства се разкривен, грозен. Е, и?, рече си. Та нима не съм наистина разкривен и грозен? Естествената, прозрачна жал, която оцветяваше очите й, потъваше дълбоко в сърцето му. Предпочиташе да го бе заклеймила открито, да го бе заплюла, отрекла и осъдила. Да го беше пребила до безсъзнание с бухалка за бейзбол по-добре. Това би понесъл. Но не и този поглед.

Виж, Тенго бе далеч по-лесен за възприемане от нея. На снимката и той стоеше на входа и гледаше към него. И той като Фука-Ери оценяваше внимателно заобикалящата го среда. Но очите му нищо не говореха. Бяха чисти, невежи очи, неспособни да открият нито фотоапарата зад пердетата, нито Ушикава.

Ушикава се зае с фотографиите на загадъчната жена. Три на брой. Бейзболна шапка, тъмни очила, сив шал върху носа. Невъзможно е да определиш чертите й. И трите снимки бяха на слаба светлина, а на всичко отгоре и козирката на шапката хвърляше сянка върху лицето й. Но въпреки всичко жената съответстваше напълно на образа, който си бе съставил за Аомаме. Вдигна снимките и ги огледа като раздадени му карти на покер — една подир друга, пак, и пак. И колкото повече ги гледаше, толкова повече се убеждаваше, че няма начин да не е Аомаме.

Повика сервитьорката и я попита какъв е десертът на деня. Сладкиш с праскови, отвърна му. Ушикава си поръча едно парче и още кафе.

Ако това не е Аомаме, мислеше в очакване на сладкиша си, може и да не я видя, докато съм жив.

Прасковеният сладкиш надмина всичките му очаквания. Сочни праскови в хрупкаво, ронещо се многопластово тесто. Прасковите несъмнено бяха от консерва, но за десерт в заведение от ресторантска верига не беше никак зле. Ушикава го изяде до троха, допи си кафето и си тръгна доволен. Напазарува храна за три дни от попътния супермаркет, прибра се и пак седна зад фотоапарата.

Облегна се на огряната от слънцето част от стената и попридрема няколко пъти, докато наблюдаваше входа. Което ни най-малко не го притесни. Нищо важно не беше изпуснал. Тенго бе отишъл на погребението на баща си, а Фука-Ери нямаше да се върне. Известно й бе, че той продължава да наблюдава. А пък загадъчната жена надали щеше да дойде по светло. От предпазливост ще изчака да се стъмни, преди да се покаже.

* * *

Загадъчната жена обаче не се появи и след залез-слънце. Източи се обичайната върволица — народ с пазарски торби, други — тръгнали на вечерна разходка, трети — връщащи се от работа с още по-каталясал и унил вид, отколкото бяха имали на излизане сутринта. Ушикава отбелязваше преминаването на всеки един, но не направи нито една снимка. Нямаше нужда. Съсредоточил се беше изцяло върху онези тримата. Всички останали се бяха превърнали в безименни минувачи. Но за да се намира на приказка, Ушикава разговаряше наум с тях, като ги наричаше с прякорите, които вече им бе дал: „Ей, председателю Мао (мъжът имаше прическа като на Мао Дзедун), днес май си се преработил, като те гледам“. „Топъл ден, а, Дългоушко? Идеален за разходка.“ „Добър вечер, Безбрадке. Пак ли на пазар? Какво мислиш да готвиш за вечеря?“

Ушикава продължи наблюдението си до единадесет. Накрая се прозя яко и обяви край. Изми зъбите си, после огледа изплезения си език в огледалото. От доста време не му беше обръщал внимание. По повърхността му се бе появило нещо като лек светлозелен мъх. Проучи го внимателно на силната светлина. И много се притесни. Мъхът покриваше целия му език и май нямаше да се махне лесно. Ако я карам така, току-виж съвсем съм се превърнал в Мъхестото чудовище, мина му през ум. Мъхът ще покрие първо езика ми, после по кожата ми ще избият петна, като по корубата на блатна костенурка. И се отчая от самата мисъл.

Въздъхна и с беззвучен глас си заповяда да престане да се притеснява за езика си. Изгаси лампата, съблече се бавно на тъмно и се намърда в спалния чувал. Вдигна ципа и се сви като буболечка.

* * *

Когато се събуди, още беше тъмно. Извърна се да види колко е часът, но часовникът не беше на мястото си. Това го обърка. Открай време, преди да заспи, се уверяваше, че часовникът му е подръка. Защо сега го нямаше? През процепа между пердетата се процеждаше съвсем слаба светлина, но осветяваше само един от ъглите на стаята. Всичко друго тънеше в среднощен мрак.

Ушикава усети как сърцето му заби лудо в старанието си да вкара адреналин в целия му организъм. Ноздрите му се разшириха, дишането му се накъса, сякаш се бе събудил посред някакъв ярък вълнуващ сън.

С тази разлика, че не сънуваше. А нещо наистина се случваше. Някой стоеше досами спалния му чувал. Ушикава го усещаше. Отгоре му се бе надвесила сянка, по-черна и от тъмнината, и го гледаше право в лицето. Гръбнакът му се смрази. Мозъкът му включи след частица от секундата и Ушикава посегна инстинктивно да свали ципа на чувала.

Докато мигне обаче, онзи успя да стегне ръката си около гръкляна му. Не му остави време дори звук да издаде. Ушикава усети мощните тренирани мускули около шията си. Ръката стягаше гърлото му в безмилостна хватка, като в клещи. Човекът действаше безмълвно. Ушикава дори дишането му не чуваше. Загъна се и се загърчи в спалния чувал, задра с крака найлоновия хастар. Напъна се да изпищи, но дори да беше успял, щеше да е безсмислено. Смъкнал се веднъж на татамито, онзи не помръдваше и сантим, ако не се смяташе ръката му, която постепенно усилваше натиска. Изключително ефикасен, икономичен захват. И колкото повече стискаше, толкова по-трудно му ставаше на Ушикава да диша.

Посред цялото това отчайващо положение на Ушикава му проблесна следната мисъл: Как е успял тоя да влезе? Нали беше заключил вратата, беше окачил отвътре веригата, бе залостил прозорците. Как се е намъкнал? Дори с шперц да си е отключил, ключалката щеше да изщрака.

Тоя тип е истински професионалист, заключи Ушикава. Ако се наложи, ще убие човека, без да му мигне окото. Обучен е точно за такава дейност. Да не са го пратили от Сакигаке? Да не искат най-сетне да се отърват от мен? Да не би да са решили, че съм им безполезен, че само им преча? Ама това е тотална грешка. Та аз съм само на крачка от разкриването на Аомаме. И Ушикава се напъна да проговори, да каже всичко това на човека. Изслушай ме първо, искаше да му се примоли. Но глас не излизаше. Не му стигаше въздух, за да накара гласните си струни да вибрират, а и езикът му се бе превърнал в твърда скала пред гърлото му.

Ето че и трахеята му се оказа напълно блокирана. Дробовете му се напъваха напразно за кислород, но не намираха, и взе да усеща как тялото започва да се отделя от ума му. Тялото му продължаваше да се гърчи в спалния чувал, докато умът му се възкачваше сред тежкия лепкав въздух. Изведнъж престана да усеща както ръцете, така и краката си. Защо?, питаше изчезващият му мозък. Защо трябва да умра на това отвратително място, по такъв отвратителен начин? Отговор не последва. Някаква неопределима тъмнина се спусна от тавана и погълна всичко.

* * *

Когато дойде в съзнание, Ушикава се оказа извън спалния чувал. Продължаваше да не чувства крайниците си. Усещаше единствено, че има превръзка върху очите и че бузата му е опряна в татамито. И че вече не го душат. Дробовете му вдишваха шумно като ковашки мех нов въздух. Студен, зимен въздух. А кислородът произвеждаше нова кръв, пареща алена течност, която сърцето му изпомпваше с луда скорост към всичките му нервни окончания. Закашля се болезнено и се съсредоточи върху дишането си. И постепенно взе да усеща нозете и ръцете си. Сърцето думкаше в ушите му. Жив съм, рече си Ушикава в мрака.

Лежеше по корем върху татамито, с вързани с някакъв мек плат ръце зад гърба му. И глезените му бяха вързани. Не стегнато, но по един изкусен, ефикасен начин. Което му даваше възможност да се превърта от една страна на друга, но нищо повече. Самият Ушикава беше изумен, че още е жив, още диша. Значи, онова не беше смъртта, рече си. Беше се приближил ужасно плътно до смъртта, но онова не беше самата смърт. Останала му бе остра болка, като буца, от двете страни на гърлото му. Беше се и напикал и гащите му бяха мокри и почваха да лепнат. Но усещането не бе чак толкова неприятно. Той даже му се радваше донякъде. Болката и студът бяха все пак признаци, че още е жив.

— Не се надявай да умреш толкова лесно — изрече мъжки глас.

Сякаш онзи беше разчел мислите му.

Двадесет и трета глава

(Аомаме): Сиянието безспорно бе налице

Полунощ мина, неделята се превърна в понеделник, но сънят отказваше да дойде.

Аомаме се изкъпа, облече си пижамата, пъхна се в леглото и изгаси лампата. Никаква полза нямаше от висенето до късно. Засега бе оставила всичко в ръцете на Тамару. По-добре да се наспи, пък сутринта пак ще премисли всичко на свежа глава. Но сън не я ловеше, а тялото й копнееше да е на крака, да се движи. Май нямаше скоро да заспи.

* * *

Предаде се, стана и се наметна с халат върху пижамата. Кипна вода, направи си билков чай и седна да го пие бавно на масата. Мина й някаква мисъл, но и тя самата не можеше да каже точно каква. Беше дебела, потайна на вид, като далечен дъждоносен облак. Долавяше формата, но не и очертанията й. Връзката между форма и очертания се губеше някъде. Отиде с чаша в ръка до прозореца и през процепа между пердетата погледна към детската площадка.

Там, естествено, нямаше никой. Един след полунощ беше отминал и пясъчникът, люлките и пързалката бяха безлюдни. Нощта бе необикновено тиха. Вятърът бе утихнал, на небето нямаше нито едно облаче и само двете луни плуваха над замръзналите клони на дърветата. Позицията на луните се бе изместила заради въртенето на Земята, но продължаваха да се виждат.

Аомаме гледаше и си мислеше за скапания Главчов блок и за пъхнатото в джобчето на вратата на апартамент 303 картонче. Бяло картонче с напечатаното на него име Кавана. Самото картонче в никакъв случай не можеше да мине за ново. Крайчетата му се бяха накъдрили и тук-таме се виждаха петна от влагата. Очевидно доста време бе прекарало в джобчето на вратата.

Тамару се бе наел да провери вместо нея дали там наистина живееше Тенго Кавана, или бе просто съвпадение на фамилните имена. И до утре сто на сто щеше да й се обади. Не беше човек, който си губеше времето. Тогава щеше да знае със сигурност. В зависимост от наученото, рече си, може всъщност съвсем скоро да срещна Тенго. От тази мисъл дъхът й секна, сякаш околният въздух се разреди.

Но нещата можеха да се окажат и не толкова гладки. Дори ако излезеше, че обитателят на апартамент 303 е самият Тенго Кавана, Главчо си оставаше скрит някъде из дебрите на блока. И кроеше нещо — неизвестно какво, но нямаше начин да е за хубаво. Несъмнено ставаше дума за коварен план. Дишаше им във вратовете и правеше всичко възможно да предотврати срещата им.

Излишно е да се притеснявам, успокояваше се Аомаме. На Тамару му имам пълно доверие. Той е по-педантичен, способен и опитен от всеки друг човек, когото познавам. Ако оставя нещата в неговите ръце, той ще ме опази от Главчо. Тъй като Главчо представлява заплаха не само за мен, но и за самия Тамару — рисков фактор, който трябва да бъде елиминиран.

Ами ако Тамару вземе, та реши, че не е желателно двамата с Тенго да се срещнем, какво ще правя? Стане ли така, Тамару сто на сто ще унищожи и най-малката възможност изобщо да видя някога Тенго. Ние двамата с Тамару уж сме приятели, но за него най-важното е онова, което ще е от полза за вдовицата и ще я държи в безопасност. Това е истинската му работа. Всичко, което върши, не го върши заради мен, ако трябва да съм честна.

И взе да се притеснява. Срещата й с Тенго, повторното им събиране — на кое ли място се намираха те в списъка на приоритетите на Тамару? Нямаше как да прецени. Май сбърка фатално, като каза на Тамару за Тенго. Нямаше ли да е по-добре сама да се заеме с всичко?

Но каквото било — било. Тамару вече знае всичко. И нямам никакъв избор. Главчо сигурно ме дебне, така че да му се появя там с танцова стъпка ще си е живо самоубийство. Времето тече и нямам възможност да оставя нещата на самотек и да чакам да видя какво ще се получи. На този етап най-разумно беше да разкрия всичко на Тамару и да оставя нещата в неговите ръце.

Аомаме реши, че трябва да престане да си мисли за Тенго — и да престане да гледа луните. Лунната светлина буквално разбъркваше мозъка й. Освен дето променяше приливите и отливите в речните устия и оживяваше горите. Допи билковия си чай, махна се от прозореца, отиде в кухнята и изплакна чашата. Умираше за глътка бренди, но знаеше, че не бива да пие по време на бременността.

Седна на дивана, включи малката настолна лампа до него и се хвана да препрочете „Въздушната какавида“. Досега най-малко десет пъти я беше чела. И понеже не беше дебела книга, почти я знаеше наизуст. Но искаше пак да я прочете, бавно, внимателно. Така или иначе, сънят не идваше. Току-виж открила нещо, което досега й е убягвало.

„Въздушната какавида“ беше като зашифровано послание, което Ерико Фукада е разказала, за да го предаде някому. После Тенго го е преработил и е създал нещо по-лустросано, по-ефективно. Двамата са оформили един екип, с цел да създадат повест, която да се хареса на много повече хора. Както се бе изразил Вожда, получила се съвместна творба. И ако можеше да се вярва на Вожда, след като „Въздушната какавида“ станала бестселър и по този начин разгласила някои от скритите в нея тайни, човечетата загубили своята власт и гласът престанал да говори. Поради което и кладенецът пресъхнал, и потокът спрял да тече. Толкова мощно било влиянието на повестта.

Затова тя сега се съсредоточаваше върху всеки прочетен ред.

* * *

Към два и половина бе прочела две трети от повестта. Затвори книгата и се опита да формулира с думи силните чувства, които я вълнуваха. Чак „откровение“ не би го нарекла, но в ума й вече се бе зародила силна, конкретна представа.

Не съм дошла случайно тук.

Това й говореше представата.

Тук съм, понеже трябва да съм тук.

Винаги досега смятах, че са ме довлекли в този свят на 1Q84 година против собствената ми воля. Че нещо умишлено е преместило стрелката, при което влакът, с който пътувах, се е отклонил от главната линия и е излязъл в този странен нов свят. И за моя най-голяма изненада се озовах в този свят с две луни, обитаван от човечетата. Свят с вход, но без изход.

Така ми го обясни Вожда, преди да умре. Че влакът е повестта, която Тенго е написал, и че аз съм пленница в тази повест. Което обяснява присъствието ми тук и сега. Напълно пасивна. Объркана, несведуща изпълнителка на третостепенна роля, мотаеща се в някаква гъста мъгла.

Но и това не е цялостната картина, рече си Аомаме.

Това далеч не е цялостната картина.

Изобщо не съм някое пасивно същество, забъркано в тази история по нечия чужда воля. Донякъде може и да е така. Но в същото време аз съм тук по свое собствено желание.

Тук съм по избора на моята свободна воля.

В това тя бе напълно убедена.

И съм тук поради една съвсем ясна причина. Една-единствена причина: да срещна пак Тенго. Но ако човек погледне нещата от противоположния ъгъл, това е и единствената причина този свят да бъде в мен. Би могло да се възприеме като парадокс — като отразяващия се до безкрайност образ в две противоположни огледала. В такъв смисъл и аз съм част от този свят, и този свят е част от мен.

Аомаме не можеше да има представа за сюжета на новата Тенгова история. Но най-вероятно и в неговия свят фигурираха две луни и бе обитаван от човечета. Дотолкова можеше и сама да предположи. Такава вероятно е Тенговата история, но тя е и моя. Това поне й беше съвсем ясно.

А й бе станало ясно, след като стигна до сценката, в която главната героиня се присъедини към човечетата в хамбара при еженощното създаване на въздушната какавида. Както четеше подробното ясно описание, усети нещо топло да се процежда в корема й — разтапяща и необичайно дълбока топлота. В утробата й се намираше дребен, но мощен източник на топлина. И същността, смисълът на този източник й беше пределно ясен и без изобщо да се замисля: малкото. То реагира с излъчване на топлина на сцената, в която героинята и човечетата тъкат заедно въздушната какавида.

Аомаме остави книгата на масичката, разкопча горнището на пижамата и положи длан върху корема си. Усети как топлината струи отвътре почти като мека оранжева светлина. Изгаси нощната лампа и се взря в мрака в точката. Сиянието бе почти невидимо, но безспорно бе налице. Не съм сама, мина й през ум. Ето кое ни свързва, докато едновременно изживяваме тази наша история.

Но щом историята е не само Тенгова, но и моя, рече си, аз също мога да участвам в създаването на сюжета й. Да правя бележки по написаното, дори отчасти да я пренаписвам. Никой не може да ми отнеме това право. И най-вече на мен ми се полага да реша какъв ще е краят й. Нали така?

И се захвана да обмисля тази перспектива.

Окей, но как точно ще го осъществя?

Нямаше представа, независимо от убедеността си, че е възможно. Засега разполагаше единствено с теорията. Сви устни в мрака и заразсъждава. Достигнала бе до критичен момент и трябваше добре да обмисли действията си.

Ние двамата сме един екип. Така както Тенго и Ерико Фукада са оформили забележителен екип при пренаписването на „Въздушната какавида“, в тази нова история екипът сме ние двамата с Тенго. Сложният нов сюжет се създава и придвижва напред от сливането на нашите две воли или най-малкото на някакви подмолни течения на волите ни. Целият процес се извършва надълбоко, на някакво невидимо ниво. И макар че не сме заедно физически, ние сме свързани в едно цяло. Хем създаваме историята, хем историята е нашата движеща сила. Така ли е? Така е.

Тук обаче възниква един много важен въпрос.

В историята, която двамата пишем, къде е мястото на това, малкото?

На него каква роля му е отредена?

В утробата си нося скрита, но и доловима топлина, която излъчва слабо оранжево сияние. Точно като някоя въздушна какавида. Нима утробата ми служи за въздушна какавида? Възможно ли е аз да съм мадзата, а малкото — моята доота? И възможно ли е тук да е намесена и волята на човечетата — в това, че нося Тенговата рожба, без изобщо да сме правили секс? Да не би да са завладели коварно утробата ми, за да я ползват за въздушна какавида? И аз просто да съм им средство за добиването на нова доота?

Не. Тук става нещо съвсем различно. В това бе напълно убедена. Не е възможно да е така.

Човечетата са загубили силата си. Така каза Вожда. Популярността на „Въздушната какавида“ е блокирала на практика обичайната им дейност. Тоест няма начин да знаят, че съм бременна. Но в такъв случай на кого — на коя власт — се дължи бременността ми? И защо?

Аомаме изобщо нямаше представа.

Знаеше единствено, че те двамата с Тенго са създали малкото. Че са създали един ценен, не, направо безценен живот. Пак се пипна по корема и леко притисна длан в очертанието на слабото оранжево сияние. Остави цялото си тяло да попие бавно топлината му. На всяка цена съм длъжна да опазя малкото, заповяда си. Да не позволя никому да ми го отнеме или да го увреди. Двамата сме длъжни да го опазим. И в мрака взе окончателното решение какво ще прави.

Влезе в спалнята, съблече халата и легна по гръб. Пак допря длан до корема си и усети топлината му. Колебанието й се беше изпарило. Вече знаеше какво й предстои. Трябва да съм по-силна, рече си. Умът и тялото ми трябва да се слеят в едно. И най-после сънят дойде — тихо, като дим — и я обви в прегръдките си. А на небето двете луни висяха една до друга.

Двадесет и четвърта глава

(Тенго): Заминаване от котешкия град

Облякоха Тенговия баща в старателно огладената униформа на инкасатор от Ен Ейч Кей и го положиха в семплия ковчег — вероятно най-евтиния, който бяха успели да намерят: мрачно сандъче, не по-здраво от кутия за касутера[31] и толкова тясно, че дори дребното тяло на покойника едва се побираше. Ковчегът бе от шперплат, с минимални декорации. „Одобрявате ли го?“, бе попитал за всеки случай директорът на погребалното бюро, а Тенго му отвърна „Става.“ Все пак баща му лично си го беше избрал от каталога и го беше предплатил. Щом него го устройваше, Тенго нищо друго не можеше да каже.

Така, в униформата от Ен Ейч Кей, легнал в грубия ковчег, баща му дори нямаше вид на умрял. Човек можеше да си помисли, че е легнал да подремне през полагащата му се почивка и че всеки момент ще стане, ще нахлупи фуражката и ще тръгне да събира останалите такси. Униформата с избродираната емблема на Ен Ейч Кей му стоеше като втора кожа. Родил се беше в тази униформа и сега щеше да си замине от този свят в нея, погълнат от пламъците на пещта. Когато видя баща си в униформата, Тенго осъзна, че не би могъл да си го представи другояче. И той като Вагнеров воин трябваше да легне върху погребалния огън единствено в доспехите си.

Във вторник сутринта в присъствието на Тенго и Куми Адачи затвориха ковчега, заковаха капака и го натовариха в катафалката. Тя всъщност не беше специална катафалка, а същата камионетка тойота, с която бяха докарали тялото до погребалното бюро. И тя вероятно бе най-евтиното налично превозно средство. Най-малко можеше да се нарече тържествена. Да не говорим, че и помен нямаше от Gotterdammerung музика[32], която да го изпрати. Тенго обаче не намираше повод да се оплаче, а и Куми май нямаше никакви възражения. По-важното бе, че един човек си бе отишъл от лицето на земята, а останалите зад него тепърва трябваше да осъзнаят последствията. Двамата се качиха в едно такси и последваха черната камионетка.

Отбиха от крайморския път и се изкачиха по краткото отклонение до крематориума. Сградата бе сравнително нова, но бе изцяло лишена от индивидуалност. Приличаше не толкова на крематориум, колкото на фабрика или на правителствено учреждение. Но имаше разкошна, добре поддържана градина, макар величественият й комин да подсказваше, че става дума за съоръжение със специална мисия. Изглежда, този ден не беше особено претоварено, тъй като веднага поеха ковчега. Положиха го внимателно в пещта, после затвориха тежката й врата, както се затваря люк на подводница. Обслужващият възрастен мъж, с бели ръкавици, се извърна към Тенго и му се поклони, след което натисна бутона за палене на горивото. Куми застана с лице към люка и събра длани за молитва. Същото стори и Тенго.

Тенго и Куми изчакаха във фоайето на сградата края на едночасовата кремация. Куми взе от автомата две кенчета с горещо кафе. Двамата седяха безмълвно един до друг на пейката срещу големия прозорец и отпиваха от кафето, загледани в просторната изсъхнала от зимата поляна с обезлистените дървета. Две дългоопашати черни птици бяха кацнали на един от клоните. Видът им бе непознат на Тенго. Макар и малки, издаваха силни резки крясъци, при което виреха опашките си. Отвъд дърветата се виждаше просторното безоблачно синьо зимно небе. Куми бе по къса черна рокля под кремавото палто с качулка. А Тенго бе по черен пуловер с кръгла яка под тъмносивото си сако на рибена кост. И по тъмнокафяви мокасини. Нямаше по-официални дрехи.

— И баща ми тук го кремираха — рече Куми. — А присъстващите не спряха да пушат. Беше станало като лисичарник. Ама то какво друго да очаква човек от един куп рибари…

Тенго си представи как тълпа мъже с обветрени лица, чувстващи се неловко в черните си костюми, пафкат с всичка сила, докато скърбят по своя другар, починал от рак на белите дробове. Днес обаче във фоайето бяха само те двамата с Куми. И наоколо цареше тишина, нарушавана само от време на време от птиците на дървото. Никаква музика, никакви човешки гласове. Слънчевата светлина се лееше мирно през големия прозорец и оформяше кротка локвичка пред нозете им. И времето течеше лениво, като река, която наближава устието си.

— Благодаря ти, че ме придружи — каза Тенго след продължително мълчание.

Куми се пресегна и положи длан върху неговата:

— В такива моменти е трудно да си сам. По-добре е да има още някой с теб.

— Може и да си права — призна Тенго.

— Ужасно е човек да умре, независимо от обстоятелствата. Оставя след себе си в света една дупка и ние сме длъжни да му отдадем почитта си. Не го ли направим, дупката ще остане завинаги незапълнена.

Тенго кимна.

— А незапълнена дупка не бива да остава. Понеже някой може да падне в нея.

— Ами ако покойникът е отнесъл със себе си някакви свои тайни? — попита Тенго. — Ако ги заровим в дупката, никога няма да ги узнаем.

— Според мен и това трябва така да бъде.

— Защо?

— Има тайни, които не бива да остават.

— Защо не?

Куми пусна ръката му и го изгледа право в очите:

— В такива тайни има нещо, което само покойникът би могъл правилно да разбере. Има неща, които не можеш да обясниш, колкото и да се напъваш. Тъкмо такива тайни отнася покойникът със себе си в гроба. Представи си ги като ценен негов багаж.

Тенго заразглежда мълчаливо локвичката светлина в краката си. Линолеумът излъчваше матов блясък. Пред себе си виждаше износените си мокасини и скромните черни обувки на Куми. Хем бяха пред очите му, хем му се струваше, че са някъде много далече.

— Сигурно и около теб, Тенго-кун, има неща, които не можеш да обясниш другиму.

— Възможно е.

Куми замълча. Само кръстоса стройните си, обути в черно нозе.

— Ти нали разправяше, че вече си умирала веднъж? — попита Тенго.

— Ъхъ. Умрях веднъж. През една самотна нощ, докато валеше студен дъжд.

— Имаш ли някакви спомени?

— Май да. Дълго време ми се присънваше. Много реалистичен сън и все един и същ. Така че съм принудена да вярвам, че се е случило.

— Нещо като прераждане ли си изживяла?

— Прераждане ли?

— Преселение на душата. Превъплъщение.

Куми се позамисли:

— Възможно е. А може и да не е било.

— И кремираха ли те, след като умря?

— Чак дотам нямам спомени — поклати глава Куми. — И да е станало, то ще е било, след като съм умряла. Онова, което помня, е мигът, в който умрях. Някой ме душеше. Някакъв непознат мъж.

— Не му ли помниш лицето?

— Как да не го помня? Толкова пъти съм го сънувала. Ако го срещна на улицата, моментално ще го позная.

— И ако в действителност го срещнеш, какво ще направиш?

Куми потърка носа си, като да се убеди, че още си е на мястото.

— И аз съм си задавала същия въпрос. Как бих постъпила, ако го срещна на улицата? Сигурно ще избягам. Или пък тайно ще го проследя. Нямам представа как ще постъпя, докато наистина не попадна в такава ситуация.

— А след като го проследиш? Какво по-нататък?

— И аз не знам. Но предполагам, че той може да знае някаква жизненоважна за мен тайна. И ако изиграя правилно картите си, може да ми я разкрие.

— От какъв род тайна?

— Ами например защо съм тук.

— Ами ако пак рече да те убие?

— Напълно възможно е — сви леко устни Куми. — Знам, че е опасно. И че може би най-добре ще е да избягам. Но тайната не престава да ме влече. Нали знаеш как котка не пропуска да надникне в някой тъмен отвор?

Кремацията бе приключила. Според традицията Тенго и Куми избраха няколко кости от останките на баща му и ги поставиха в малка урна. После връчиха урната на Тенго, който нямаше никаква представа какво да я прави, само знаеше, че не бива току-така да я зареже някъде. Така че продължи да я държи в ръцете си в таксито до гарата.

— Ще се погрижа за всичко останало — каза му Куми в таксито. После добави: — Ако искаш, ще се погрижа и за погребването на костите.

— Наистина ли можеш да го направиш? — стресна се Тенго.

— А защо не? — рече Куми. — На някои погребения няма нито един близък.

— Много ще ми помогнеш — каза Тенго и й връчи урната с определено чувство за вина, но и с откровено облекчение.

Надали втори път ще видя тези останки, помисли си. Ще ми останат само спомените, но и те след време ще изчезнат като прах.

— Тукашна съм и ще ми е по-лесно да се оправя. За теб ще е най-добре да си заминеш веднага за Токио. Много си ни симпатичен, но не бива да се застояваш на това място.

Заминавам си от котешкия град, мина му през ум.

— Много ти благодаря за всичко — рече.

— Тенго-кун, нали няма да се обидиш, ако ти дам един съвет? Знам, че нямам право да ти говоря така.

— Казвай.

— Изглежда, и баща ти си е имал тайна, която е отнесъл със себе си в отвъдното. И тя не ти дава покой. Мисля, че напълно те разбирам. Но не бива повече да надничаш в този тъмен вход. Остави тази работа на котките. Продължиш ли да се взираш, доникъде няма да стигнеш. По-добре си мисли за бъдещето.

— Но дупката трябва да се затвори — възрази Тенго.

— Точно така — отвърна Куми. — И бухалът така казва. Помниш ли го бухала?

— Разбира се.

Бухалът е божеството, пазител на горите. Всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

— Този бухал още ли буха в гората?

— Бухалът не е тръгнал за никъде — отговори му Куми. — Още дълго време ще е там.

Куми го изпрати до самия влак за Татеяма — сякаш искаше да се увери със собствените си очи, че се е качил и е напуснал града. Остана да му маха от перона, докато се изгуби от погледа му.

* * *

Докато стигне до апартамента си в Коенджи във вторник вечерта, стана седем. Запали лампата, седна на масата и се огледа. Всичко изглеждаше така, както го беше оставил рано предната сутрин. Завесите бяха спуснати, на бюрото му лежеше разпечатката от романа, който пишеше. Шест подострени молива в моливника, измити чинии на сушилника до мивката. Часовникът отмерваше тихо времето, календарът на стената му напомняше, че е навлязъл в последния месец от годината. Стаята му се стори по-тиха от всякога. Прекалено тиха някак си. В цялата тази тишина комай имаше нещо прекомерно. Или просто си въобразяваше. Вероятно понеже съвсем наскоро бе станал свидетел как един човек изчезна пред очите му. И дупката в света още не се беше затворила докрай.

Изпи чаша вода и си взе горещ душ. Изми хубаво косата си с шампоан, почисти си ушите, изряза си ноктите. Извади чисто бельо и риза от скрина и се облече. Имаше нужда да се очисти от всички полепнали по него миризми от котешкия град. Много си ни симпатичен, но не бива да се застояваш на това място, каза му Куми Адачи.

Нямаше никакъв апетит. Нито му се работеше, нито му се четеше. Не го привличаше и идеята да си пусне музика. Тялото му бе изтощено, но нервите му бяха опънати, така че и да си легнеше, нямаше да може да заспи. В цялата тази тишина имаше нещо изкуствено.

Ех, защо я няма сега Фука-Ери, рече си. Няма значение какви глупави безсмислици би ми наговорила. Нямам нищо против и нейната характерна липса на интонация, нито против покачването на гласа й в края на всеки въпрос. От доста време не съм я чувал и ми липсва. Но Тенго си даваше прекрасно сметка, че тя повече няма да се появи в апартамента му. Само дето не знаеше защо го знае. Но знаеше със сигурност, че тя няма да се върне. Вероятно.

Щеше му се да си приказва с някого. С когото и да било. Нямаше да е зле да си поговори с по-възрастната си приятелка, но нямаше как да се свърже с нея. Тя бе завинаги изгубена.

Набра директния номер на Комацу в службата, но никой не вдигна. Отказа се на петнадесетото звънене.

Напъна се да се сети на кого другиго може да се обади, но никой не му дойде на ум. Прищя му се да позвъни на Куми, но се сети, че не й знае номера.

И мисълта му се насочи към една тъмна дупка някъде на света, която очакваше да бъде запълнена. Не голяма, но страшно дълбока. Ако надникна в тази дупка и говоря силно, помисли си, дали няма да мога да разговарям с баща си? Ще ми съобщи ли мъртвият истината?

„Продължиш ли да се взираш, доникъде няма да стигнеш. По-добре си мисли за бъдещето“, заръчала му бе Куми Адачи.

Не съм съгласен, рече си. Това не изчерпва въпроса. Може доникъде да не стигна, като науча тайната, но съм длъжен да узная защо ще е така. И ако някой ден проумея причината, току-виж съм стигнал до някъде.

Вече няма значение дали ти си истинският ми баща, или не си, каза Тенго на тъмната дупка. И двата варианта ме устройват. Но така или иначе, ти отнесе в гроба със себе си и част от мен и ми остави част от себе си. И този факт е неизменен, независимо дали помежду ни има кръвно родство. Достатъчно време е изтекло, за да станат нещата такива, каквито са, и светът се е придвижил напред.

Стори му се, че дочу отвън бухането на бухал, но то бе само звукова илюзия.

Двадесет и пета глава

(Ушикава): Студен или не, бог присъства

— Не се надявай да умреш толкова лесно — изрече мъжкият глас иззад гърба му. Сякаш онзи беше разчел мислите му. — Това беше само мигновена загуба на съзнание. Макар че стигна до самия ръб.

Гласът му беше абсолютно непознат — неутрален, лишен от всякаква изразителност. Нито много висок, нито много нисък, нито много твърд, нито много мек. От оня вид гласове, с които се обявяват полетите на самолетите и движението на цените на акциите.

Какъв ден сме?, запита се наслуки Ушикава. Сигурно е понеделник вечер. Не, строго погледнато, трябва вече да сме вторник.

— Ушикава-сан — рече онзи. — Нали не възразявате да ви наричам Ушикава-сан?

Ушикава не му отвърна. Тишината трая най-малко двадесет секунди. След което без никакво предупреждение онзи му изтресе къс рязък юмрук в левия бъбрек. Безшумен, но много силен. Влудяваща болка прониза цялото му тяло. Всичките му вътрешни органи се свиха и докато траеше болката, бе неспособен да си поеме въздух. Накрая успя да издаде сух хрип.

— Попитах ви най-учтиво и очаквам отговор. Ако още не сте в състояние да говорите, само кимнете или завъртете глава. Достатъчно ще ми е. Наричат го елементарна проява на учтивост — поясни мъжът. — Та разрешавате ли ми да ви наричам Ушикава-сан?

Ушикава кимна няколко пъти.

— Ушикава-сан. Лесно запомнящо се име. Прегледах портфейла ви от панталона. С шофьорската ви книжка и визитките. Редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Доста префърцунена титла, мен ако ме питате. И с каква цел се е заел един редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ да снима със скрит фотоапарат на място като тукашното?

Ушикава мълчеше. Все още му беше трудно да оформя думите си.

— Няма да е зле да ми отговорите — рече онзи. — Смятайте, че съм ви предупредил. Ако ви спукам бъбрека, адски ще ви боли, докато сте жив.

— Наблюдавам обитателите — успя да промълви най-сетне. Гласът му трепереше, накъсваше се. Така, с превързани очи, имаше чувството, че не е неговият.

— Имате предвид Тенго Кавана.

Ушикава кимна.

— Онзи Тенго Кавана, който е анонимният автор на „Въздушната какавида“.

Ушикава пак кимна, после се закашля силно. На мъжа всичко това вече му беше известно.

— Кой ви нае?

— Сакигаке.

— Това и сам мога да го преценя, Ушикава-сан. Въпросът е: защо на този късен етап Сакигаке иска от вас да следите Тенго Кавана? Защо Тенго Кавана е от такова важно значение за тях?

Мозъкът на Ушикава работеше на максимални обороти. Кой бе този човек и колко знаеше? Не го познаваше, но беше ясно, че не е изпратен от Сакигаке. Оставаше единствено Ушикава да реши дали това е хубава, или лоша вест.

— Не отговорихте на въпроса ми — подсказа му мъжът. И притисна с пръст бъбрека на Ушикава. Много силно.

— Той е свързан с една жена — изстена Ушикава.

— Случайно тази жена да има име?

— Аомаме.

— И те защо търсят въпросната Аомаме?

— Причинила е неприятност на Вожда. На ръководителя на Сакигаке.

— Причинила му неприятност, казвате — сякаш потърси потвърждение на чутото мъжът. — Или, казано по-просто, тя го е убила, нали така?

— Точно така. — Ушикава беше наясно, че от този човек нищо няма да може да скрие. Че рано или късно ще се разприказва. — Но в сектата го пазят в тайна.

— И колко души в Сакигаке са наясно с тази тайна?

— Неколцина.

— Включително и вие.

Ушикава кимна.

— Което ще рече, че сте високопоставен неин член.

— Не съм — изрече Ушикава и поклати глава. Бъбрекът още го болеше. — Аз съм най-обикновен изпълнител. Случайно разбрах.

— Значи, просто сте се озовали на неподходящо място в неподходящо време, така ли да разбирам?

— Така е горе-долу.

— Между другото, да ви попитам, Ушикава-сан: сам ли работите?

Ушикава кимна.

— Крайно необичайно. Обикновено следенето се осъществява в екип. А за да свършите работа като хората, ще ви трябва и някой, който да ви снабдява. Тоест минимум трима души. Да не говорим, че вече сте здраво обвързан с организацията. Така че ми се вижда неестествено да действате сам. Отговорът ви не е съвсем задоволителен.

— Не съм последовател на сектата — рече Ушикава. Дишането му се беше успокоило и говорът му бе станал почти нормален. — Наеха ме. Обикновено се обръщат към мен, когато смятат за по-уместно да наемат външен човек.

— В качеството ви на редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“?

— Това е само за прикритие. Организация всъщност няма. От Сакигаке я създадоха най-вече с данъчна цел. Аз съм индивидуален изпълнител, без никакви връзки със сектата. Просто работя за тях.

— Наемник, един вид.

— Не, не съм наемник. Само събирам информация по тяхно искане. Ако нещата загрубеят, други се заемат с работата.

— Значи, Ушикава-сан, на вас ви е наредено от Сакигаке да следите този тук Тенго и да проучите връзката му с Аомаме.

— Точно така.

— Не — каза мъжът. — Това не е верният отговор. Ако Сакигаке са убедени, че между Аомаме и Тенго Кавана наистина съществува някаква връзка, нямаше да ви изпратят сам да ги следите. А щяха да съставят екип от свои си хора. Като по този начин минимализират вероятността от фалове, а и могат при нужда да приложат сила.

— Истината ви казвам. Само изпълнявам онова, което ми е наредено отгоре. А защо ме оставят сам да го правя, нямам представа. — Тембърът на гласа му още не се беше стабилизирал, та на места се пропукваше.

Ако разбере, че от Сакигаке още не знаят за връзката между Аомаме и Тенго, като нищо ще ме пречука на място, разсъждаваше Ушикава. А щом изпадна от картинката, връзката между двамата така и ще си остане в неизвестност.

— Никак не си падам по погрешни отговори — каза мъжът с леден глас. — Струва ми се, че вие поне би трябвало да сте го разбрали. Нямам нищо против пак да ви нанеса юмручен удар в бъбрека, но ако ви ударя силно, ще ме заболи ръката, а пък и не съм дошъл с намерението да ви увредя завинаги бъбрека. Към вас не изпитвам никаква лична вражда. Целта ми е една-единствена: да се сдобия с верния отговор. Така че ще прибягна към друг подход. Ще ви пратя на дъното на морето.

На дъното на морето ли?, мина му през ум на Ушикава. Какви ги плещи този?

Мъжът извади някаква вещ от джоба си. Чу се шумолене като от найлон и нещо покри главата на Ушикава. Найлонов плик от онези, дебелите, за фризер. После непознатият омота около гърлото му дебел ластик. Тоя се кани да ме удуши, осъзна Ушикава. Опита се да поеме въздух, но успя само да напълни устата си с найлон. И ноздрите му бяха запушени. Белите му дробове пищяха за кислород, но такъв не идваше. Найлонът прилепна по лицето му като маска на смъртник. След малко конвулсия обзе и всичките му мускули. Напъна се да отлепи маската от лицето си, но ръцете му не можеха да помръднат. Бяха вързани здраво зад гърба му. Мозъкът му се наду като балон, готов всеки миг да експлодира. Помъчи се да изкрещи. Въздух, дайте ми въздух! Но не можа да издаде никакъв звук. Докато съзнанието му се отцеждаше, езикът запълни устната му кухина.

Най-после онзи охлаби ластика и отлепи найлоновата торба от лицето му. Ушикава загълта отчаяно въздуха пред себе си. Няколко минути остана превит напред; дишаше мощно, като мятащо се безуспешно животно.

— Хареса ли ви морското дъно? — попита мъжът, след като дишането на Ушикава се успокои, със същия безизразен глас. — Много дълбоко се потопихте. Вероятно сте видели невиждани досега неща. Изключително ценно преживяване.

Ушикава не бе в състояние да му отговори. Гласът му беше изчезнал.

— Както вече неколкократно ви подчертах, Ушикава-сан, мен ме интересува единствено верният отговор. Затова пак ще ви попитам. От Сакигаке ли ви наредиха да следите движението на Тенго Кавана и да установите връзката му с Аомаме? Въпросът е критичен. На кантара е поставен човешки живот. Обмислете хубаво отговора си, преди да ми го кажете. Ще усетя веднага дали ме лъжете.

— От Сакигаке не знаят за това — успя да изпелтечи Ушикава.

— Браво. Това е правилният отговор. Сакигаке все още не са наясно по отношение на връзката между Аомаме и Тенго Кавана. Все още не сте ги уведомили. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— Ако ми бяхте дали правилния отговор от самото начало, нямаше да ви се наложи да посещавате морското дъно. Много е гадно, нали?

Ушикава кимна.

— Знам. И на мен ми се случи веднъж — каза мъжът с лековат тон, сякаш споделяше някаква несъществена клюка. — Човек трябва да го е изживял, за да знае какъв ужас е всъщност. Да се правят обобщения за болка, не е никак лесно. Всяка отделна болка си има самостоятелна характеристика. Или, ако перифразираме Толстой: „Всички видове щастие си приличат, но всяка болка боли посвоему“[33]. Не бих стигнал дотам обаче, че да кажа, че притежава свой неповторим вкус. Не съм ли прав?

Ушикава кимна. Все още дишаше тежко.

— Така че, дайте да сме откровени един с друг и да сме напълно честни — продължи мъжът. — Нрави ли ви се тази идея, Ушикава-сан?

Ушикава кимна.

— Но още при първия погрешен отговор ще се принудя пак да ви пратя на разходка по морското дъно. Само че този път ще е по-дълга, по-ленива разходка. Да видим колко ще издържите. Но ако се увлечем, може и да не се върнете. Според мен на вас никак не ви се ходи там. Вие как мислите, Ушикава-сан?

Ушикава завъртя глава.

— Ние двамата с вас май имаме една обща черта — каза мъжът. — И двамата сме вълци единаци. Или кучета, които са се отделили от глутницата. Диви самци, чиито действия нямат място в обществото. Хора с инстинктивна омраза към организациите или нежелани от самите организации. Сами се оправяме. Сами вземаме решенията си, сами ги изпълняваме, сами си носим отговорността. Приемаме заповеди от горе, но нямаме нито колеги, нито подчинени. Разчитаме единствено на своя ум и своите способности. Правилно ли го формулирах?

Ушикава кимна.

А онзи продължи:

— В това е силата ни, но понякога е и слабостта ни. В конкретния случай например смятам, че сте се престарали в името на успеха. Пожелали сте всичко сам да си изясните, без да уведомявате Сакигаке. Да свържете всички нишки и сам да приберете лаврите. И това ви е подвело да свалите гарда, нали?

Ушикава пак кимна.

— И защо ви беше да докарате нещата толкова далече?

— Защото аз съм виновен за смъртта на Вожда.

— В какъв смисъл?

— Аз съм този, който проучи предварително Аомаме. Проучих я най-подробно, преди да я допусна до Вожда. И не открих нищо съмнително.

— А тя се е добрала до Вожда с намерението да го убие и дори е успяла да нанесе фаталния удар. Вие сте сгафили и ви е известно, че все някой ден ще ви бъде потърсена отговорност. В края на краищата вие сте само един аутсайдер, от когото много лесно могат да се лишат. А и знаете много повече, отколкото може да ви е полезно. При което сте си дали сметка, че ако искате да отървете кожата, ще трябва да им поднесете главата на Аомаме. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— Съжалявам — каза мъжът.

Този пък за какво съжалява?, запита се деформираната глава на Ушикава. И изведнъж го осени истината.

— Вие ли организирахте смъртта на Вожда? — попита.

Мъжът не му отговори. Но Ушикава не смяташе, че мълчанието му задължително означава несъгласие.

— Какво смятате да правите с мен? — попита Ушикава.

— Какво наистина? Честно казано, и аз още не съм решил. Но няма да избързвам. Ще обмисля добре решението си. В зависимост от вашето поведение — отговори Тамару. — Имам още няколко въпроса към вас.

Ушикава кимна.

— Искам да ми дадете телефонния номер на вашата свръзка със Сакигаке. Сигурен съм, че се отчитате някому.

Ушикава се поколеба за миг, но все пак му съобщи номера. Когато собственият му живот беше на кантар, най-малко му беше до лъжи. Тамару си го записа.

— Името?

— Не го знам — излъга Ушикава.

На Тамару, изглежда, му беше все едно.

— Печени ли са?

— Ами, да.

— Но не са истински професионалисти.

— Умели са. И изпълняват стриктно всичко, което им заповядат от горе. Без да задават въпроси. Но не, не са професионалисти.

— Какво знаят за Аомаме? — попита Тамару. — Знаят ли къде се крие?

Ушикава поклати глава:

— Още не знаят, затова съм тук и следя Тенго Кавана. Ако знаех къде е Аомаме, отдавна да съм се пренесъл там.

— Логично — отсъди Тамару. — А вие как, между другото, надушихте връзката между Аомаме и Тенго Кавана.

— С трамбоване.

— В смисъл?

— Проучих миналото й от а до я. Върнах се чак в детството й, когато е учила в държавно основно училище в Ичикава. И понеже и Тенго Кавана е от Ичикава, си зададох въпроса дали пък е нямало някаква връзка помежду им. Отидох до началното училище и какво се оказа? Че две години са били в една и съща паралелка.

Тамару издаде някъде дълбоко от гърлото си нещо като котешко ръмжене:

— Ясно. Много упорито разследване, Ушикава-сан, признавам ви. Сигурно ви е струвало огромно количество време и усилия. Възхитен съм.

Ушикава нищо не каза. Нямаше формулиран въпрос.

— Пак ще повторя въпроса си — каза Тамару. — Значи, засега връзката между Аомаме и Тенго Кавана е известна единствено на вас, така ли?

— Вече и вие знаете.

— Аз не се броя. Става дума за вашите съмишленици.

— Само аз знам — кимна Ушикава.

— И това е самата истина?

— Да.

— А известно ли ви е, че Аомаме е бременна?

— Бременна ли? — попита Ушикава с тон, който издаде изненадата му. — От кого?

Тамару не му отговори.

— Наистина ли не знаехте?

— Наистина. Честна дума.

Тамару обмисли за миг отговора му, преди да каже:

— Добре. Вие май наистина не го знаехте. Вярвам ви. Друг въпрос: преди известно време бяхте взели да душите около къщата с върбите в Адзабу. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— И защо?

— Собственичката й посещава спортен клуб, в който Аомаме е нейна лична инструкторка. Останах с впечатлението, че между двете съществува тясна връзка. А въпросната дама е открила в същия имот и приют за жени, жертви на домашно насилие. Който е много строго охраняван. Прекалено строго според мен. От това заключих, че и Аомаме може би се крие там.

— И какво стана по-нататък?

— Стигнах до извода, че няма начин да е така. Дамата притежава много пари и власт. Ако иска да скрие Аомаме, няма да я държи толкова близо до себе си. Затова се и отказах от резиденцията й в Адзабу и пренасочих вниманието си към Тенго Кавана.

Тамару пак изръмжа тихичко.

— Интуицията ви е превъзходна. Освен това разсъждавате изключително логично, да не говорим колко сте търпелив. Жалко е, че ви използват само като обикновен изпълнител. Винаги ли сте работили в тази сфера?

— Навремето бях адвокат — каза Ушикава.

— Ясно. Сигурно сте били много добър в професията. Но подозирам, че сте се поувлекли, объркали сте конците и са ви изхвърлили. Сега времената са тежки и вие работите за дребни пари като изпълнител за тази нова секта. Налучках ли?

Ушикава кимна.

— В общи линии, така беше.

— Нищо не можете да направите — рече Тамару. — На нас, единаците, никак не ни се удава да живеем нормален, еднообразен живот. Може да изглежда за известно време, че се оправяме, но в един момент неминуемо се препъваме. Така стоят нещата в този свят. — И Тамару изпука с кокалчетата на ръцете си — остър, злокобен звук. — А в Сакигаке знаят ли за къщата с върбите?

— Никому не съм споменавал — отвърна честно Ушикава. — Когато казах, че около резиденцията мирише на нещо гнило, само изказвах лично предположение, нищо друго. Прекалено плътно се охраняваше, че да мога да науча нещо повече.

— Добре — рече Тамару.

— Вие завеждате охраната там, нали?

Тамару не му отговори.

— Дотук ми отговаряхте искрено — рече. — Поне в общи линии. Човек, паднал до морското дъно, губи способността си да лъже. Сега, ако се опитате да ме излъжете, гласът ви ще ви издаде. Така ви се отразява страхът.

— Не ви лъжа — каза Ушикава.

— Радвам се да го чуя. Никой не желае да изпитва излишни болки. Чували ли сте за Карл Юнг, между другото.

Карл Юнг ли?, намръщи се инстинктивно под превръзката Ушикава. Накъде заби тоя сега?

— Психологът Карл Юнг ли?

— Точно така.

— Знам туй-онуй — отвърна предпазливо Ушикава. — Роден е в края на деветнадесети век в Швейцария. Бил последовател на Фройд, но се отделил от него. И е измислил понятието „колективното неосъзнато“. Друго май не знам.

— И това е много — рече Тамару.

Ушикава го чакаше да продължи.

— Карл Юнг обитавал елегантна къща в тих крайезерен район на Цюрих и водел охолен семеен живот. Но имал нужда от място, където да се усамоти, за да размишлява по важни въпроси. Намерил си малък парцел в единия край на езерото, в областта Болинген, и си построил къщичка там. Изобщо не става дума за вила или нещо внушително. С двете си ръце струпал камъни и изградил кръгла къща с високи тавани. Камъните вземал от близката кариера. По онова време в Швейцария трябвало да си правоспособен зидар, за да строиш каквото и да било от камък, така че Юнг си направил труда и свидетелство да си изкара. Дори станал член на зидарската гилдия. За него било от огромно значение сам да си построи къщичката, със собствените си ръце. Смъртта на майка му, изглежда, била основен фактор, тласнал го към този строеж.

Тамару направи кратка пауза.

— Нарекъл къщата си Кулата. По външност напомняла селските колиби, които бил видял, докато пътешествал из Африка. Вътре представлявала просторно отворено многофункционално помещение. Съвсем елементарно жилище. Но според него било всичко, от което човек се нуждаел, за да живее. Нямало нито ток, нито газ, нито течаща вода. Водата си носел от близката планина. Впоследствие обаче установил, че къщата му е просто един архетип, нищо повече. След време му се наложило да вдигне разделителни стени, след това — и втори етаж, накрая добавил и още няколко крила. Сам правил стенописите си, които подсказвали развитието и раздвоението на индивидуалното съзнание. Цялата къща изпълнявала ролята на триизмерна мандала[34]. Завършването на къщата му отнело цели дванадесет години. За изследователите на Юнг това е една изключително заинтригуваща постройка. Чували ли сте за нея?

Ушикава поклати глава.

— Къщата и досега си стои на брега на Цюрихското езеро. За нея се грижат потомците на Юнг, но за съжаление, не е отворена за публиката, така че вътрешността й не може да се разгледа. Говори се обаче, че над входа към първоначалната кула имало камък, на който Юнг собственоръчно бил издълбал думите „Студено или не, Бог присъства“[35]. Сам го бил издълбал върху камъка.

Тамару направи нова пауза:

— „Студено или не, Бог е тук“ — изрече тихо с напевен глас. — Какво мислите, че означава?

— Не знам — поклати глава Ушикава.

— Така си и мислех. Защото и аз самият не знам какво означава. Но съдържа някаква дълбока алюзия, нещо, което не се поддава на тълкуване. Но пак си помислете: след като Карл Юнг вдига цялата тази къща, камък по камък, с двете си ръце, накрая изпитва нуждата да издълбае с чук и длето тези думи, пак със собствените си две ръце. Не знам защо, но мен тези думи отдавна ме привличат. Хем ми е трудно да ги проумея, хем тази трудност ги прави да звучат още по-мъдро. Аз за Бога не знам много. Отгледан съм в католическо сиропиталище, където изживях доста ужасии, така че впечатленията ми от Бога не са кой знае колко хубави. Пък и там вечно беше студено, дори през лятото. Беше или адски студ, или невъобразим студ. Нищо друго. Така че, дори ако има Бог, не бих казал, че се е отнасял особено добре с мен. И въпреки всичко тези думи на Юнг са заседнали дълбоко в гънките на душата ми. Понякога затварям очи и си ги повтарям многократно, а те най-изненадващо ме успокояват. „Студен или не, Бог е тук“. Извинявайте, бихте ли го казали и вие на глас?

— Студен или не, Бог е тук — повтори със слаб глас Ушикава, не особено сигурен какво всъщност произнася.

— Не ви чувам.

— Студен или не, Бог е тук.

Този път Ушикава го каза възможно най-отчетливо. Тамару затвори очи, опиянен от обертоновете на тези слова. После, сякаш взел някакво окончателно решение, пое дълбоко въздух и го изпусна. Отвори очи и погледна ръцете си. Бяха в латексови ръкавици за еднократна употреба, така че нямаше да остави отпечатъци от пръсти след себе си.

— Съжалявам — пак изрече тихо Тамару.

Тонът му бе тържествен. Извади отново найлоновата торба, нахлузи я върху главата на Ушикава и пак стегна дебелия ластик около врата му. Извърши го с ловки, решителни движения. Ушикава понечи да протестира, но думите отказваха да се оформят, а и нямаше как да достигнат до ничии уши. Защо го прави този?, мислеше си Ушикава в найлоновата торба. Та нали му казах всичко, което знам! Защо му е дотрябвало да ме убива?

В готовата му да се пръсне глава нахлуха спомени за уютния му дом в Чуоринкан и за двете му дъщери. И за кучето им. То беше дребно животно с къси крачка̀ и Ушикава така и не се научи да го обича. А и кучето го недолюбваше. Не беше от най-умните и непрестанно лаеше. Дъвчеше килимите, пикаеше по новите плочки в преддверието. Коренно различно псе от онова умно помиярче, което бе притежавал през детството си. И въпреки това последните съзнателни мисли на Ушикава в този му живот бяха за тъпото кученце, което подскачаше по ливадата в задния им двор.

Тамару наблюдаваше как Ушикава със свито на кълбо тяло се гърчи по татамито като огромна риба на сухо. Ръцете и краката му бяха вързани отзад, така че, колкото и да се тръшкаше, никой от съседите нямаше нищо да чуе. Тамару много добре знаеше колко ужасен е този начин да умреш. Но за сметка на това бе най-ефикасният, най-чистият начин да убиеш някого. Без писъци, без кръв. Тамару следеше секундарника на гмуркаческия си „Таг Хойер“. След три минути Ушикава престана да се тръшка. Тялото му взе леко да потръпва, сякаш в резонанс с нещо, после и треморите престанаха. Тамару държа под око секундарника още три минути. Опита се да напипа пулс по китката на Ушикава и се убеди, че няма никакви признаци на живот. Само се усещаше лека миризма на урина. Ушикава пак бе изтървал контрола върху пикочния си мехур, като този път го бе изпразнил докрай. Напълно разбираемо, предвид страданията, на които бе подложен.

Тамару свали ластика и отлепи найлоновата торба, която Ушикава бе засмукал частично в устата си. Очите му бяха облещени, устата му зееше и в смъртта се бе изкривила на една страна. Мръсните му криви зъби бяха заголени, виждаше се и езикът му със зеления мъх. Изобщо изражение, достойно за четката на Мунк. Поначало деформираната глава на Ушикава сега изглеждаше още по-разкривена. Сигурно страданията му са били ужасни.

— Съжалявам — каза Тамару. — Направих го, без да го желая.

Използва пръстите си да отпусне лицевите мускули на Ушикава, да изправи челюстта и изобщо да направи лицето му по-приемливо. С кухненска кърпа избърса потеклите от устата му лиги. Доста се потруди, но в крайна сметка лицето на Ушикава придоби малко по-нормален вид. Поне нямаше да принуждава погледналите го да извръщат очи. Но въпреки всичките си усилия не успя да затвори очите му.

— Шекспир най-добре го е казал — рече тихо Тамару, докато гледаше разкривената буцеста глава. — Нещо в смисъл, че ако умрем днес, няма да ни се наложи да мрем и утре, така че нека виждаме най-хубавото един у друг.

Не се сещаше това от „Хенри IV“ ли беше, или от „Ричард III“? Не че за самия него имаше някакво значение, а се съмняваше, че и Ушикава би настоял да знае точния произход на цитата. Тамару развърза ръцете и краката му. Бе използвал меко като хавлиен колан въже, вързано по специален начин, че да не оставя охлузвания. Постави въжето, найлоновата торба и дебелия ластик в друг найлонов плик, който носеше за целта. Прерови вещите на Ушикава и взе всички направени от него снимки. В плика пусна и фотоапарата, и триногата. Голям шум можеше да се вдигне, ако се разбереше, че Ушикава е следял някого. Хората щяха да почнат да питат кого е следял, и тогава името на Тенго Кавана най-вероятно щеше да излезе на повърхността. Взе и тетрадката му, изпълнена с подробни бележки. Убеди се, че е събрал всичко важно. Остави след себе си само спалния чувал, посудата, дрехите за преобличане и жалкия труп на Ушикава. Накрая Тамару пъхна в джоба си и една от визитките му, която го провъзгласяваше за редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Попа Япония“.

— Наистина съжалявам — каза отново на излизане.

* * *

Тамару влезе в телефонна кабина в близост до гарата, пъхна в процепа на автомата телефонна карта и набра дадения му от Ушикава номер. Беше токийски номер, май от района на Шибуя. Някой вдигна чак на шестото позвъняване.

Тамару прескочи предварителните учтивости и пристъпи направо към същността: издиктува адреса и номера на апартамента в Коенджи.

— Записахте ли го?

— Бихте ли го повторили?

Тамару го повтори. Онзи го записа и му го прочете.

— Там е Ушикава-сан — каза Тамару. — Доколкото знам, познавате Ушикава-сан.

— Ушикава-сан ли?

Тамару не му обърна внимание, а продължи:

— Ушикава-сан е там, но за съжаление, вече не диша. И няма вид на човек, починал от естествена смърт. В албума му с визитки има няколко, на които е изписан като редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Напипат ли ги от полицията, рано или късно ще се доберат и до вас. Което, струва ми се, няма да е никак благоприятно. Така че най-добре ще е да разчистите всичко колкото се може по-бързо. Доколкото знам, това ви е по специалността.

— Кой се обажда? — попита онзи.

— Приемете ме за доброжелателен доносник — рече Тамару. — Който като вас никак не симпатизира на полицията.

— Не било естествена смърт, казвате?

— Ами, другояче казано, нито е починал от старост, нито мирно в съня си.

Мъжът замълча за миг.

— И какво правеше там този Ушикава-сан?

— Не знам. Питайте го него за подробностите, макар че, както вече изтъкнах, той не е в състояние да ви отговори.

Мъжът от отсрещната страна направи пауза:

— Вие, предполагам, сте свързан с младата жена, която се яви в хотел „Окура“?

— На ваше място не бих разчитал на отговор на подобен въпрос.

— Аз съм един от онези, които я посрещнаха. Съобщете и това. Тя ще разбере. И й предайте посланието ми.

— Слушам ви.

— Ние не възнамеряваме да й навредим — каза мъжът.

— Доколкото разбирам, правите всичко възможно да влезете по дирите й.

— Вярно. От доста време се мъчим да установим къде се намира.

— Но пък сега казвате, че не възнамерявате да й навредите. Как така?

Настъпи кратка пауза, преди онзи да му отговори:

— На определен етап настъпиха известни промени. Всички са дълбоко опечалени от смъртта на Вожда. Но това е минало свършено. Вожда поначало беше болен и в определен смисъл се надяваше да прекратят страданията му. Така че в това отношение нямаме никакви намерения да преследваме Аомаме-сан. Искаме само да си поговорим с нея.

— На тема?

— Области от взаимен интерес.

— Точно това го желаят вашите хора. Може и да имате нужда да разговаряте с нея, но тя пък може да не иска.

— Има много неща, по които можем да се договорим. Имаме какво да ви предложим: свобода например и безопасност. Знания и сведения. Не можем ли да обсъдим всичко това на някое неутрално място? Вие кажете къде. Навсякъде сме съгласни да отидем. Гарантирам сто процента нейната безопасност. И не само нейната, а и на всички участници. Няма смисъл повече да бяга. И смятам, че молбата ни е съвсем резонна и за двете страни.

— Това го твърдите вие — каза Тамару. — Но не виждам защо трябва да ви вярвам.

— Независимо от всичко, ще ви бъда благодарен, ако уведомите Аомаме-сан за разговора ни — рече търпеливо мъжът. — Притиснати сме за време и въпреки това сме готови да ви срещнем насред път. Ако ви трябват други доказателства за нашата благонадеждност, готови сме да ви ги представим. Можете по всяко време да се обадите на този номер, за да осъществите връзка с нас.

— Няма да е зле да ми дадете още малко подробности. Защо е толкова важна тя за вас? На какво се дължи тази промяна в статута й?

Мъжът пое плитко въздух, преди да отговори:

— Наложително ни е да почнем пак да чуваме гласа. За нас той е един непресъхващ кладенец. И не можем да си позволим да го загубим. Засега само толкова мога да ви кажа.

— И Аомаме ви е нужна, за да запазите кладенеца.

— Трудно ми е да ви го обясня. Мога да ви кажа единствено, че връзка съществува.

— Ами Ерико Фукада? Тя не ви ли е нужна повече?

— Не, не ни трябва. Не ни интересува нито къде е, нито какво прави. Нейната мисия приключи.

— Коя мисия?

— Това се явява поверителна информация — рече онзи след известна пауза. — Много съжалявам, но на този етап не мога да ви разкрия нищо друго.

— Моят съвет е да преразгледате много внимателно позицията си — каза Тамару. В играта, която играем ние двамата, сервисът е мой. Ние можем да се свържем с вас всеки път, когато поискаме, но вие не можете да се свържете с нас. Дори не знаете кои сме, нали така?

— Прав сте. Имате предимство. Не ви знаем кои сте. Но става дума за неща, които не бива да се обсъждат по телефона. И дотук казаното надвишава правомощията ми.

Тамару помълча известно време:

— Добре. Ще обсъдим предложението ви. И вероятно по някое време ще ви се обадим.

— Ще чакам да ми се обадите — отвърна мъжът. — Както вече споменах, изгодата би могла да е взаимна.

— Ами ако отхвърлим предложението ви или го оставим без последствие?

— Тогава ще бъдем принудени да действаме по нашия начин. Притежаваме известна сила и, за съжаление, нещата могат да позагрубеят. С което ще създадем проблеми и за двете страни. Независимо от това кои сте вие, няма начин да се измъкнете от тази история без поражения. Но не виждам как можем да смятаме това за идеалното разрешение за която и да било от двете страни.

— Може и да сте прав. Но ще мине време, докато стигнем до такъв етап. А както сам казахте, вие сте притиснати за време.

Мъжът насреща леко се прокашля:

— Може и да мине време. А може и да не мине.

— Да, но човек не може да знае, докато не опита.

— Точно така. Тук му е мястото да ви изтъкна още нещо. Както вие се изразихте метафорично, в тази игра сервисът е у вас. Но имам чувството, че не сте запознат с основните правила на играта.

— И това е нещо, в което човек не може да е сигурен, докато не опита.

— Но ако се опитате и нищо не се получи, ще бъде много жалко.

— И за двама ни — уточни Тамару.

Последва кратка многозначителна пауза.

— Какво смятате да правите с Ушикава-сан? — попита Тамару.

— Ще се погрижим за него при първа възможност. Още тази вечер евентуално.

— Апартаментът е отключен.

— Много съм ви благодарен.

— Да ви попитам: дълбоко ли ще скърбите всички за смъртта на Ушикава-сан?

— Скърбим дълбоко за смъртта на всеки човек.

— Не пропускайте да скърбите и за него. Той се оказа много кадърен посвоему човек.

— Но не и достатъчно кадърен. Това ли искате да кажете?

— Никой не е толкова кадърен, че да живее вечно.

— Така си мислите — рече мъжът.

— Да. Точно така мисля. А вие?

— Ще чакам да ми се обадите — рече онзи, без да му отговори, с леден глас.

Тамару окачи слушалката без повече приказки. Всички други думи щяха да са излишни. Ако толкова му се доприказва с тях, ще им се обади. Излезе от телефонната кабина и отиде до паркираната си кола — абсолютно невзрачна мътно тъмносиня стара тойота корола комби. Петнадесет минути по-късно спря до един безлюден парк, убеди се, че никой не го гледа, и пусна найлоновия плик с въжето и ластика в кофа за боклук. Заедно с хирургическите ръкавици.

— Те скърбят дълбоко за смъртта на всеки човек — измърмори тихо, докато палеше двигателя и си слагаше колана. Чудесно. Това е най-важното, рече си. Да се скърби за всяка смърт. Дори да е за съвсем кратко.

Двадесет и шеста глава

(Аомаме): Изключително романтично

Телефонът иззвъня малко след дванадесет на обяд във вторник и завари Аомаме, седнала разкрачена на постелката за йога, да разтяга флексорите на таза си — много по-натоварващо упражнение, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Потта бе започнала да се просмуква леко през ризата й. Спря, отри лице с кърпата и вдигна слушалката.

— Главчо вече не е в апартамента — каза Тамару без уводни поздрави, както винаги. Дори „ало“ не можеше да се очаква от него.

— Вече не е там?

— Няма го. Склони.

— Склони — повтори Аомаме. И си представи как Тамару е намерил начин да премахне насила Главчо.

— Освен това лицето Кавана, което живее в блока, е същият онзи Тенго Кавана, когото търсиш.

Светът около Аомаме изведнъж се разшири, после пак се сви. Сякаш бе сърцето й.

— Чуваш ли ме?

— Чувам.

— Но засега Тенго Кавана не е в апартамента си. Ще отсъства два-три дни.

— Нали е добре?

— В момента не е в Токио, но със сигурност знам, че е добре. Главчо беше наел апартамент в същата сграда и те чакаше да посетиш Тенго. Следеше входа на блока със скрит фотоапарат.

— Мен беше ли ме снимал?

— Имаше три твои снимки. Правени са вечер, ти си била с шапка, тъмни очила и шал, така че лицето ти не се вижда на нито една от тях. Но безспорно си ти. Ако беше отишла там още веднъж, нещата можеха да се сгъстят.

— Значи правилно постъпих, че оставих нещата в твои ръце, нали?

— Ако в случая изобщо може да става дума за правилен избор.

— Както и да е, той вече не ми е на главата.

— Не представлява повече опасност за теб.

— Понеже успя да го склониш.

— Наложи се малко да импровизирам в хода на нещата, но в крайна сметка — да, склоних го. И се сдобих с всичките му снимки. Целта на Главчо е била да изчака появата ти, а Тенго Кавана му е служел само за стръв. Така че според мен те нямат никаква причина да се занимават с Тенго. Би трябвало да е добре.

— Много ме успокояваш.

— Тенго преподава в школа за зубрене в Йойоги. Очевидно е блестящ като преподавател, но работи само по няколко часа седмично, така че не печели кой знае колко. Все още е неженен и живее скромно в семплото си апартаментче.

Затвореше ли очи, Аомаме успяваше да чуе биенето на сърцето в ушите си. Границата между нея и света сякаш се беше размила.

— Освен че преподава в тази школа, Тенго Кавана пише и роман. Дълъг роман. Анонимното пренаписване на „Въздушната какавида“ е било само случайно странично занимание. Той си има свои амбиции в литературата, което е хубаво. В определена доза амбицията спомага растежа на човека.

— Откъде научи всичко това?

— Тъй като отсъства, наложи се да се самопоканя в апартамента му. Беше заключен, но аз това изобщо не го броя за брава. Никак не ми беше приятно да нарушавам личното му пространство, но не можеше поне някакъв повърхностен оглед да не направя. Голяма чистота поддържа за мъж, който живее сам. Дори готварската му печка блести от чистота. И хладилникът му е много чист, без никакви марули, зарязани да гният някъде назад. Гледам, че беше и гладил. Доста подходящ партньор за жена като теб, бих казал. Стига да не е гей, разбира се.

— Друго не установи ли?

— Обадих се в школата и се поинтересувах от графика му. Момичето, което вдигна телефона, каза, че баща му бил починал в неделя вечер в някаква болница в префектура Чиба. Така че му се наложило да замине за погребението му и отложил часовете си в понеделник. Нямала обаче представа къде и кога по-точно щяло да се състои погребението. Следващите му часове са в четвъртък, така че би трябвало дотогава да се върне.

Аомаме помнеше, че бащата на Тенго беше инкасатор в Ен Ейч Кей. И че Тенго обикаляше с него в неделите да събират абонаментните такси. Няколко пъти се беше засичала с Тенго по улиците на Ичикава. Но не можеше да си представи добре лицето на баща му. Помнеше го само като дребен, слаб мъж в инкасаторска униформа. Който изобщо не приличаше на Тенго.

— След като Главчо вече не е там, може ли да отида да видя Тенго?

— Не бих ти препоръчал — сряза я Тамару. — Успях да склоня Главчо, но след това ми се наложи да се свържа със Сакигаке да довършат нещата. Поради наличието на един определен артикул, който не бива да попада в ръцете на властите. Понеже, ако го напипат, ще разнищят всички обитатели на блока и евентуално ще намесят и твоя приятел. А нямаше как да разчистя сам всичко. Ако случайно полицията ме спреше, докато мъкна този артикул със себе си посред нощ, и ме разпиташе, съмнявам се, че щях да измисля убедителни оправдания. Докато Сакигаке имат и кадрите, и ресурсите, че и опит с такива неща. Не забравяй, че успяха да измъкнат подобен артикул от хотел „Окура“. Нали ми следиш мисълта?

Аомаме си преведе наум терминологията на Тамару на по-разбираем език.

— Да разбирам ли, че склоняването по някое време е леко загрубяло?

Тамару изстена тихо:

— Хич не ми беше приятно, но оня знаеше прекалено много.

— Сакигаке наясно ли са какво е правел в апартамента.

— Той поначало е работел за тях, но на този конкретен фронт е действал самостоятелно. И още не беше докладвал по въпроса на висшестоящите. За наш късмет.

— Но, предполагам, вече са надушили, че е попаднал на някаква следа.

— Правилно. Така че ще е най-добре да не се мяркаш там за известно време. Няма начин името и адресът на Тенго Кавана да не са в списъка на интересуващите ги лица. Съмнявам се, че подозират за връзката между теб и Тенго. Но захванат ли се да проучат какво точно е търсел Главчо в тоя апартамент, името на Тенго неминуемо ще изплува на повърхността. Въпрос на време е само.

— Но ако имаме късмет, може да мине дълго време, докато го установят. Възможно е да не направят непосредствена връзка между смъртта на Главчо и Тенго.

— Ако имаме късмет — каза Тамару. — Ако не положат усилията, на които според мен са способни. Аз лично обаче никога не разчитам на късмета си. И затова толкова години съм оцелявал.

— Значи, не ми разрешаваш да се приближавам до този блок.

— Точно така — потвърди Тамару. — Веднъж ни се размина на косъм, така че сме длъжни да действаме с повишено внимание.

— Как мислиш? Дали Главчо е установил къде се крия?

— Ако го беше установил, сега щеше да си някъде, където не бих могъл да те стигна.

— Но е бил съвсем наблизо.

— Вярно. Обаче изобщо не е знаел, че и ти го следиш. Не го е очаквал. И това беше фаталната му грешка. Нали ти казах веднъж? Че границата между живота и смъртта е изключително тънка?

Помежду им настъпи няколкосекундна тишина. Онази тежка тишина, причинена от нечия смърт.

— Главчо може и да го няма вече, но култът все още ме преследва.

— Не съм съвсем убеден — рече Тамару. — В началото са искали да те хванат, за да разберат коя организация стои зад смъртта на Вожда им. Дават си сметка, че няма начин да си го направила на своя глава. Очевидно си имала нужда от поддръжка. Ако те бяха спипали, доста безмилостно щяха да те разпитват.

— И точно затова имах нужда от пистолет — каза Аомаме.

— Главчо е бил наясно с това, че култът възнамерява да те разпита и да те накаже. Но по една или друга причина ситуацията се е променила драстично. След излизането на Главчо от сцената разговарях с един от членовете на сектата. Той заяви, че култът няма никакви намерения да ти навреди. И ме помоли да ти предам следното съобщение. Може и да е клопка, но на мен ми прозвуча достоверно. Според този човек Вожда всъщност се е надявал да умре. Че било нещо като самоунищожение, така че нямало нужда да си отмъщават на теб.

— Прав е — отвърна сухо Аомаме. — Вожда знаеше от самото начало, че съм дошла да го убия. И в действителност настояваше да го убия.

— Охраната му не се е усетила, но на Вожда му е било ясно.

— Правилно. Не знам защо, но на него всичко му беше известно предварително. И ме очакваше.

Тамару млъкна за миг, преди да попита:

— И какво стана?

— Сключихме сделка.

— За пръв път го чувам — вцепени се Тамару.

— Нямах възможност да ти го спомена.

— И каква беше тази сделка?

— Масажирах мускулите му в продължение на цял час, през което време той не млъкна. Знаеше за Тенго. И по някакъв начин знаеше за връзката между мен и Тенго. Каза ми и че разчита на мен да го убия. Искал да се отърве колкото се можело по-скоро от ужасните физически болки. Ако съм му даряла смъртта, рече, щял да пощади живота на Тенго заради мен. Така че се реших и му отнех живота. И да не го бях сторила, той вече бе с единия крак в гроба, макар че, като взех предвид какви ги е вършил, на мен буквално ми се прищя да го оставя да агонизира.

— И на мадам не си споменала за тази ваша сделка.

— Отидох там, за да убия Вожда, и изпълних задачата си — заяви Аомаме. — Въпросът с Тенго си е лично моя работа.

— Добре — рече Тамару, почти примирил се. — Ти наистина си изпълнила задачата си, това ти признавам. Както и това, че Тенго си е лично твоя работа. Но по някое време — или преди, или след това — ти си забременяла. Това вече не може да бъде лесно пренебрегнато.

— Нито преди, нито след това. Забременяла съм тъкмо през въпросната нощ, нощта със страхотната буря и с ужасните светкавици над града. Именно през нощта, през която се справих с Вожда. И както вече ти съобщих, без никакъв секс.

— Като имам предвид за какво става дума — въздъхна Тамару, — трябва или да ти повярвам, или да не ти вярвам. Или едното, или другото. Винаги съм ти имал доверие и много ми се ще да ти повярвам, но не мога да проумея логиката. Не забравяй все пак, че съм способен да следвам единствено дедуктивната логика.

Аомаме мълчеше.

— Съществува ли причинно-следствена връзка между убийството на Вожда и загадъчната ти бременност?

— Не знам всъщност.

— Възможно ли е плодът в теб да е дете на Вожда? Да е прибягнал до някакъв метод — не ме питай какъв, нямам представа, — по който да те оплоди? Ако това е така, мога да разбера за какво си им нужна. На тях им трябва наследник на Вожда.

Аомаме стисна слушалката и поклати глава:

— Изключено е. Бебето е от Тенго. Знам го със сигурност.

— И по този въпрос или трябва да ти повярвам, или не.

— Нищо повече не мога да ти обясня.

Тамару отново въздъхна:

— Добре. Сега-засега ще приема това, което казваш: че бебето е твое и на Тенго. И че за теб това е неоспорим факт. И въпреки всичко не намирам никакъв здрав разум. Първо са искали да те заловят и да те накажат жестоко, но на определен етап се е случило нещо. Или са установили нещо. Поради което вече си им нужна. И сега заявяват, че гарантират твоята безопасност и имат предложение за теб. Което желаят да обсъдят непосредствено. Кое събитие би могло да обясни този внезапен обратен завой?

— На тях не им трябвам аз, а онова, което нося в утробата си. Точно това им е станало ясно по някое време.

— Хо-хо! — обади се отнякъде едно от човечетата.

— Почвам да изпускам нишката — изпъшка тихо Тамару някъде от гърлото си. — Но пак не виждам логическата връзка.

Ами че то кое е било логично, откакто се появиха двете луни?, рече си Аомаме. Оттам нататък всичко се оказа лишено от логика. Но не го изказа на глас.

— Хо-хо! — припяха му останалите шест човечета.

— На тях им е нужно да чуват гласа — каза Тамару. — Онзи, с който говорих по телефона, беше съвсем категоричен по този въпрос. Изгубването на гласа би означавало евентуално край на сектата им. Какво точно означава „да чуват гласа“, нямам представа. Но така се изрази оня. Значи ли това, че детето в теб е онова, което чува гласа?

Аомаме положи нежно длан върху корема си. Мадза и доота, каза си наум. Това поне луните не могат да го чуят.

— Не съм… съвсем сигурна — взе да подбира внимателно думите си Аомаме. — Но и не мога да си представя друга причина, поради която да имат нужда от мен.

— От къде на къде тъкмо това дете ще притежава такава специална сила?

— Не знам. — Да не би пък Вожда да ми е поверил наследника си в замяна на своя живот?, мина й през ум. И за тази цел да е отворил временно през бурната нощ линиите, където световете се пресичат, като по този начин ни е слял двамата с Тенго в едно?

— Но независимо от това кой е бащата на детето и какви способности може евентуално да притежава то след раждането си, ти нямаш никакви намерения да преговаряш с култа, нали така? — продължи Тамару. — И изобщо не те интересува каква замяна могат да ти предложат. Дори ако по този начин разрешат всичките загадки, които те вълнуват.

— Никога — зарече се Аомаме.

— Въпреки намеренията ти те могат насила да ти отнемат онова, което им трябва. С всички необходими средства. Да не говорим, че и ти имаш слабо място: Тенго Кавана. Може и да е единствено, но пък е голямо. И щом установят това, ще те атакуват точно там.

Тамару беше прав. Тенго беше и смисълът на нейното съществуване, и ахилесовата й пета.

— Прекалено опасно става да се задържаш там — продължи Тамару. — Задължително трябва да те преместим на по-безопасно място, преди да са установили връзката между теб и Тенго.

— На този свят вече няма безопасни места — възрази Аомаме.

Тамару се зае да обмисли мнението й.

— Кажи ми какво мислиш ти по въпроса — промълви.

— Първо, трябва да се срещна с Тенго. И докато това не стане, не мога да се махна оттук. Колкото и опасно да е това за мен.

— И какво ще направиш, като го видиш?

— Знам какво трябва да направя.

Тамару млъкна за миг.

— И си напълно наясно с това, така ли?

— Не знам дали ще се получи така, както съм го замислила, но знам какво следва да направя. В това отношение съм напълно наясно със себе си.

— Но не възнамеряваш да го споделиш с мен.

— Съжалявам, но не мога. Не само с теб. С когото и да било. Достатъчно е само на един човек да го спомена, и в същия миг целият свят ще разбере.

Луните слушаха внимателно. Слушаха я внимателно и човечетата. И стаята, в която се намираше. Затова не биваше да го допусне да излезе от сърцето й, дори и само на сантиметър. Длъжна бе да бетонира сърцето си зад дебела стена, та нищо да не се измъкне оттам.

На отсрещната страна Тамару потракваше с върха на химикалката върху бюрото. Сухият ритмичен звук стигаше до ушите й. Самотен звук, без никакъв резонанс.

— Добре. В такъв случай дай да се свържем с Тенго Кавана. След като мадам одобри, естествено. На мен ми е поставена задачата да те прехвърля при първа възможност на ново място. Но ти казваш, че това не може да стане, докато не видиш Тенго. Като гледам, хич няма да ми е лесно да я убедя в логиката ти. Надявам се, че ме разбираш.

— Много е трудно да се обясни логично нелогичното.

— Абсолютно си права. Все едно да разчиташ да намериш истинска перла в мида, сервирана ти в някой от баровете в Ропонги. Но ще положа всички усилия.

— Благодаря ти — каза Аомаме.

— Макар че, откъдето и да го погледна, не виждам никаква логика в онова, за което ти настояваш. Но колкото повече разговаряме, толкова по-силно почвам да си мисля, че бих могъл евентуално да го възприема. И не мога да си обясня защо.

Аомаме продължаваше да мълчи.

— Мадам също ти вярва. Има ти пълно доверие. Така че, щом толкова настояваш, не виждам защо да не ти позволи да се срещнеш с Тенго. Очевидно между теб и Тенго съществува някаква непоклатима връзка.

— По-силна от всичко друго на света — каза Аомаме. И си го повтори наум: По-силна от всичко друго на света.

— Дори да те предупредя, че е изключително опасно, и откажа да се свържа с Тенго, ти пак ще отидеш до апартамента му, нали?

— Няма друг начин.

— И никой не може да те спре.

— Няма и смисъл да се опитваш.

Тамару замълча за миг:

— Добре, какво искаш да предам на Тенго?

— Да дойде на пързалката по тъмно. Няма значение в колко часа, стига да е тъмно. Ще го чакам. Ако му кажеш, че това са думи на Аомаме, той ще разбере.

— Окей. Ще му кажа. Ела на пързалката по тъмно.

— И ако има нещо, което държи на всяка цена да вземе със себе си, да го донесе. Но така, че при необходимост и двете му ръце да са свободни.

— И къде ще замъкнете този багаж?

— Надалече — каза Аомаме.

— Колко далеч?

— Нямам представа.

— Добре. При условие че мадам даде съгласието си, ще предам думите ти на Тенго. И ще направя всичко възможно да осигуря безопасността ви. Но не забравяй, че опасността е все още налице. Имаме си работа с отчаяни хора. Трябва да се пазиш.

— Разбирам — изрече тихо Аомаме. Дланта й си почиваше кротко върху корема. Не само себе си, каза си наум.

* * *

След като остави слушалката, рухна на дивана. Затвори очи и се замисли за Тенго. За нищо друго не бе способна да мисли. Нещо я стягаше болезнено в гърдите, но болката беше от приятните. Такава болка с удоволствие би изтърпяла. Тенго е наблизо, почти може да го пипне. На по-малко от десет минути път пеша. Самата мисъл бе достатъчна да сгрее душата й. Тенго е ерген и преподава математика в школа за зубрене. Живее в спретнато, скромно апартаментче. Готви, глади и пише дълъг роман. Аомаме завидя на Тамару. Де да можеше и тя така да влезе в Тенговия апартамент в негово отсъствие! В Тенговия апартамент без Тенго. Да може да пипне всяка вещ в безлюдната тишина. Да провери дали са му подострени моливите, да подържи чашата му за кафе, да поеме дъха на дрехите му. Да направи тази първа стъпка, преди действително да застане лице в лице срещу него. Без тези предварителни знания не можеше да си представи какво ще му каже, ако се срещнеха внезапно на четири очи. От мисълта й стана тежко да диша и мозъкът й се изпразни. Толкова много неща имаха да си кажат. Но в крайна сметка може би не трябваше нищо да си казват. Онова, което й се щеше да му каже, щеше да загуби смисъла си в мига, в който думите излезеха от устата й.

Не й оставаше нищо друго, освен да чака. Спокойно, с широко отворени очи. Приготви си багажа, та да може да хукне навън в мига, в който видеше Тенго. Натъпка голяма черна чанта за през рамо с всичко, което можеше да й потрябва, та да не й се налага да се връща тук. А то не беше чак толкова много. Малко пари в брой, няколко ката дрехи и „Хеклер & Кох“-а, напълно зареден. Това горе-долу беше всичко. И остави чантата така, че да й е подръка. Извади от гардероба костюмчето „Джунко Шимада“, убеди се, че не се е намачкало, и го окачи на стената във всекидневната. Извади и бялата блузка, която носеше с костюмчето, чорапи и обувките с висок ток „Шарл Журдан“. И бежовото манто. Същият тоалет, който носеше, когато слезе по аварийната стълба на градската високоскоростна магистрала номер 3. Мантото беше малко възтъничко за декемврийската нощ, но нямаше друг избор.

И след като всичко това бе готово, седна на балконския стол и впери поглед през процепа над пластмасовите плоскости към пързалката в парка. Тенговият баща е починал в неделя вечерта. Между часа на смъртта и кремацията задължително трябваше да минат двадесет и четири часа. Убедена бе, че това се изисква по закон. Така че кремирането би трябвало да се състои най-рано във вторник. А вторник е днес. Което ще рече, че Тенго ще се върне в Токио оттам, където е заминал, най-рано днес вечерта. Чак тогава би могъл Тамару да му предаде посланието й. Което ще рече, че Тенго едва след това ще се появи в парка. Пък и навън бе още светло.

Докато е умирал, Вожда е заложил малкото в утробата ми, размишляваше Аомаме. Това е работната ми хипотеза. Или, по-точно казано, това ми говори моята интуиция. Означава ли това, че с оставената зад себе си воля той ме манипулира? Че ме води към предварително определена от него крайна точка?

И направи гримаса. Нищо не мога да реша. Тамару стигна до извода, че в резултат на замисъла на Вожда съм бременна с онова, което чува гласа. Вероятно в ролята на въздушна какавида. Но защо точно аз? И защо тъкмо Тенго е моят партньор? Ето още едно нещо, което не можеше да си обясни.

Но така или иначе, нещата около мен се движат напред, мислеше си тя, независимо че не проумявам взаимните им връзки. Нито мога да разпозная движещите ги принципи, нито да определя накъде отиват. Просто се оказвам омотана във всичко това. Или поне бях омотана досега, каза си.

Устните й се разкривиха и гримасата й стана още по-силна.

Отсега нататък нещата ще са други. Вече ничия воля няма да ме контролира. Отсега нататък ще се ръководя от един-единствен принцип: личната ми воля. И ще пазя малкото с цената на всичко. Става дума за моя собствен живот и за живота на моето дете. Възможно е някой друг да го е програмирал за свои си цели, но аз ни най-малко не се съмнявам, че то е мое дете и Тенгово. Така че в никакъв случай няма никому да го дам. Никога. Оттук нататък аз командвам. Аз ще решавам кое е добро и кое е лошо и накъде вървим. И не е зле всички да го запомнят.

* * *

Телефонът иззвъня в два следобед на другия ден, сряда.

— Предадох му съобщението ти — каза Тамару, както винаги, без предисловия. — Сега е в апартамента си. Говорих с него по телефона тази сутрин. Ще те срещне на пързалката довечера точно в седем.

— Той сети ли се коя съм?

— Много добре те помни. Имам чувството, че и той отдавна те търси.

Пак се сбъднаха думите на Вожда. И Тенго ме търси мен. Стига ми това да знам. Сърцето на Аомаме се изпълни с неописуема радост. Никакви други думи нямаха смисъл за нея на този свят.

— И както заръча, ще носи със себе си нещо важно. Подозирам, че това ще включва и романа, който пише.

— Убедена съм — каза Аомаме.

— Проверих какво е положението около скромния му блок. Струва ми се, че е чисто. Не се навъртат никакви подозрителни типове. И апартаментът на Главчо е празен. Всичко е тихо, но не прекалено тихо. Онези са се погрижили за артикула още същата нощ и са изчезнали. Вероятно са решили, че не е полезно да се мотаят наоколо. Много щателно проверих всичко и смятам, че нищо не съм пропуснал.

— Добре.

— В случая обаче ключовата дума е вероятно. Поне засега. Ситуацията може всеки миг да се промени. И очевидно и самият аз не съм безгрешен. Може да съм пропуснал нещо важно. Както и съществува възможността онези типове да са поне една крачка пред мен.

— От което следва, че всичко се свежда до необходимостта аз сама да се пазя.

— Както ти казах.

— Благодаря ти за всичко. Много съм ти задължена.

— Нямам представа какво възнамеряваш да правиш по-нататък. Но ако заминеш някъде много надалече, ще ми е мъчничко за теб. Ти си особена личност, а такива много рядко съм срещал през живота си.

Аомаме се усмихна на телефона.

— Горе-долу отговаря на впечатлението, което желаех да оставя у теб.

— Мадам се нуждае от теб. Не заради работата ти, а на лично ниво, като спътница. И съм убеден, че и на нея й е мъчно, че се налага тъкмо по този начин да се сбогувате. Не е в състояние да разговаря по телефона в момента. Надявам се, че разбираш.

— Разбирам — отвърна Аомаме. — И аз не бих издържала точно сега да разговарям с нея.

— Каза, че заминаваш някъде надалече. За колко далече става дума?

— Имам предвид разстояние, което не се поддава на измерване.

— Като разстоянието, което дели едно сърце от друго.

Аомаме затвори очи и пое дълбоко дъх. Бе на границата да се разреве, но успя да се овладее.

— Моля се всичко да мине добре — промълви Тамару.

— Съжалявам, но ми се налага да задържа „Хеклер & Кох“-а.

— Няма проблем. Приеми го като подарък от мен за теб. Ако почне да ти пречи, просто го хвърли в Токийския залив. Така светът ще направи още една малка крачка към разоръжаването.

— При все че съществува и вероятността нито веднъж да не гръмна с пистолета. Противно на Чеховия принцип.

— И това ще е хубаво. Нищо по-добро от това да не го ползваш. Наближаваме края на двадесети век. Нещата вече не са такива, каквито са били по Чехово време. Вече няма карети с коне, нито жени с корсети. Светът успя някак си да преживее и нацизма, и атомната бомба, и съвременната музика. Променил се е дори начинът, по който се съчиняват романите. Така че няма нужда да се притесняваш. Аз обаче имам един въпрос. С Тенго смятате да се срещнете на пързалката в седем.

— Ако всичко върви нормално — каза Аомаме.

— Ако наистина се срещнете, какво смятате да правите там?

— Ще гледаме луната.

— Изключително романтично — каза Тамару. С умиление.

Двадесет и седма глава

(Тенго): И целият свят може да се окаже недостатъчен

Когато телефонът му иззвъня сутринта, Тенго още спеше. Сънят го беше настигнал чак призори и изпитото уиски още му действаше. Стана и с изненада установи колко светло е навън.

— Тенго Кавана-сан? — попита мъжки глас. Непознат глас.

— Да — отвърна Тенго.

Гласът беше тих и делови и Тенго реши, че сигурно се обажда във връзка с нови формалности около смъртта на баща му. Но според будилника му още нямаше осем. Прекалено рано за обаждане от община или погребално бюро.

— Съжалявам, че толкова рано ви безпокоя, но ми се налага да бързам.

Нещо спешно.

— За какво става дума? — попита Тенго с все още мъгляв мозък.

— Името Аомаме-сан говори ли ви нещо? — попита мъжът.

Аомаме? Махмурлукът и сънят мигновено го напуснаха. Умът му се включи веднага, като след кратко затъмнение на сцената в някое представление. Ръката му отново се вкопчи в слушалката.

— Да, говори ми — отвърна.

— Доста необичайно име.

— Бяхме съученици в началното училище — каза Тенго, успял някак си да си възвърне нормалния глас.

Мъжът направи кратка пауза:

— Кавана-сан, имате ли интерес в този момент да си поговорим за Аомаме-сан?

Говорът на мъжа му се видя особен. И дикцията му беше уникална. Все едно слушаше реплики от авангардна преводна пиеса.

— Ако не проявявате никакъв интерес, и двамата само ще си губим времето. И ще е по-добре незабавно да прекратя разговора ни.

— Интересувам се — изрече забързано Тенго. — Извинявайте, ама вие каква връзка имате с всичко това?

— Ще ви предам едно съобщение от нея — каза мъжът, без да обърне внимание на въпроса му. — Аомаме-сан се надява да ви види. А вие, Кавана-сан? Искате ли и вие да я видите?

— Искам — рече Тенго. После се прокашля да си прочисти гърлото. — Отдавна искам да я видя.

— Чудесно. И тя иска да ви види. И вие се надявате да я видите.

Тенго изведнъж си даде сметка колко студена е стаята му. Грабна захвърления наблизо пуловер и го навлече върху пижамата си.

— И какво се иска от мен? — попита.

— Бихте ли дошли на пързалката по тъмно? — каза мъжът.

— На пързалката ли?

Какви ги говореше тоя?

— Тя каза, че ако ви спомена тези думи, вие ще се сетите. Очаква ви да дойдете на върха на пързалката. Просто ви предавам думите на Аомаме-сан.

Ръката на Тенго се отправи към косата му, която представляваше бъркотия от щръкнали и омотани от възглавницата кичури. Пързалката. Откъдето видях двете луни. Сто на сто за тази пързалка става дума.

— Мисля, че разбирам — отвърна с пресъхнало гърло.

— Хубаво. И ако има нещо ценно, което държите да вземете със себе си, непременно го вземете. За да сте готов за тръгване. Някъде надалече.

— Нещо ценно, което държа да взема със себе си ли? — повтори изненадан Тенго.

— Нещо, от което не бихте желали да се лишите.

Тенго заразмишлява:

— Не съм сигурен, че ви разбирам напълно, но като говорите за отиване някъде много надалече, означава ли това, че няма да се върна тук?

— Не мога да знам — отвърна мъжът. — Както вече ви уведомих, аз само предавам посланието й.

Тенго прокара пръсти през косите си и се замисли. Да замине?

— Евентуално бих искал да взема със себе си куп книжа.

— Не би трябвало да е проблем. Свободен сте да си изберете каквото си искате. Но по отношение на багажа ме помолиха да ви предам, че може да се наложи в определени моменти и двете ви ръце да са свободни.

— И двете ми ръце да са свободни — повтори Тенго. — Значи, за куфар не може и дума да става, така ли?

— Предполагам.

Човек не можеше да разпознае по гласа му на колко години е мъжът, как изглежда, каква конструкция има. Глас, който не издаваше никакви доловими улики. Тенго имаше усещането, че и самия глас ще забрави веднага след като онзи затвори. Дори мъжът да притежаваше някаква индивидуалност или емоции, всичко това си оставаше скрито някъде надълбоко.

— Това е всичко, което трябваше да ви предам — каза мъжът.

— Добре ли е Аомаме-сан? — попита Тенго.

— В здравословно състояние — да — рече мъжът, като подбираше внимателно думите си. — Макар в момента да се е озовала в една сравнително напечена ситуация. Която й налага да внимава във всяка своя стъпка. Достатъчно е да направи и една грешна крачка, и всичко ще свърши.

— Всичко ще свърши — повтори механично Тенго.

— Най-добре ще е да не закъснявате — каза мъжът. — Времето се превърна в изключително важен фактор.

Времето се превърна в изключително важен фактор, повтори си Тенго наум. В какво е проблемът? В думите, които мъжът подбира ли? Или самият аз съм пренапрегнат?

— Предполагам, че ще мога да отида довечера в седем на пързалката — каза Тенго. — Ако по някаква причина не успея, ще се появя утре по същото време.

— Разбрано. И сте наясно за коя точно пързалка става дума.

— Да, смятам.

Тенго хвърли поглед на часовника. Оставаха му още единадесет часа.

— Между другото, разбрах, че баща ви е починал в неделя. Моите съболезнования.

Тенго инстинктивно му благодари, но и се зачуди откъде може да знае този човек за баща му.

— Бихте ли ми дали още малко подробности за Аомаме-сан, ако обичате? Като къде се намира в момента, с какво се занимава?

— Тя е неомъжена. Работи като инструктор по фитнес в спортен клуб в Хироо. Първокласен инструктор при това, но поради промяна в обстоятелствата й се наложи да напусне работата си. И по някакво случайно съвпадение живее съвсем близо до вас. Всичко останало ми се струва, че ще е най-добре да го чуете от самата нея.

— Дори това в каква напечена ситуация се намира в момента ли?

Мъжът нищо не каза. Или не желаеше да му отговори, или реши, че не е необходимо. По една или друга причина около Тенго все такъв народ се навърташе.

— Значи, довечера в седем на върха на пързалката — повтори мъжът.

— Само една секунда — каза забързано Тенго. — Да ви попитам нещо. Бях предупреден, че ме следят и че трябва да внимавам. Извинявайте за въпроса, но вас ли са имали предвид?

— Не, не са имали предвид мен — отговори веднага мъжът. — Предполагам, че някой друг ви е следил. Но както ви е казал онзи, който ви е предупредил, никак не е зле да внимавате.

— Това, че съм под наблюдение, има ли нещо общо с напечената ситуация, в която се намира Аомаме?

— Сравнително напечената ситуация — коригира го мъжът. — Да, най-вероятно такава връзка съществува.

— За голяма опасност ли става дума?

Мъжът се умълча, после внимателно заизбира думите си, сякаш делеше купчина с боб на сортове:

— Ако под „опасност“ разбирате евентуалната възможност да не видите повече Аомаме-сан — да, такава опасност наистина съществува.

Тенго пренареди наум витиеватия изказ на мъжа в по-разбираем вид. Нямаше ни най-малкото понятие за фона, върху който се бяха оформили въпросните обстоятелства, но това не му пречеше да схване, че нещата наистина са напечени.

— Значи, ако нещата не се развият добре, може никога повече да не се срещнем, така ли?

— Точно така.

— Разбирам. Ще внимавам.

— Извинете ме отново за ранното обаждане. Изглежда ви вдигнах от сън.

И без да изчака, мъжът затвори. Тенго впери поглед в черната слушалка в ръката си. И както бе предсказал, с прекратяването на разговора гласът на мъжа се изпари от ума му. Пак погледна часовника. Осем и десет. Как ще убия всичкото това време до седем вечерта?, запита се.

* * *

За начало си взе душ, изми си косата и я разреса, доколкото можа. После застана пред огледалото и се избръсна, изми си зъбите и ги почисти с конец. Наля си доматен сок от хладилника, сложи вода да заври, смля кафени зърна и си направи кафе, препече си филийка хляб. Включи таймера и си свари рохко яйце. Вършеше всяко едно нещо максимално съсредоточено, като му посвещаваше повече време от обикновено. Но така и не успя да проточи закуската отвъд девет и половина.

Имам среща с Аомаме довечера на върха на пързалката.

Свят му се зави от тази мисъл. Ръцете му, краката му, лицето му — всичко се стремеше да отлети в своя си посока, а и емоциите си не можеше да събере на едно място. Каквото и да се напънеше да направи, концентрацията му никаква я нямаше. Не ставаше нито за четене, нито за писане. Не можеше да си намери място. Можеше само да мие чинии, да пере, да пренарежда чекмеджетата си, да си оправи леглото. През пет минути се спираше да погледне часовника. И колкото повече си мислеше за времето, толкова по-бавно се точеше то.

Аомаме знае.

Стоеше пред мивката и наточваше сатър, който изобщо не се нуждаеше от наточване. Тя знае, че вече няколко пъти ходя на пързалката на онази детска площадка. Изглежда, ме е видяла как седя там и зяпам небето. Друго обяснение не намирам. И се опита да си се представи там, на върха на пързалката. Осветен от живачната лампа. Не беше усетил, че някой го наблюдава. Откъде ли го е гледала?

Няма значение, реши Тенго. Какво значи „откъде ме е гледала“? Откъдето и да ме е гледала, познала ме е. И мисълта го изпълни с радост. Докато съм си мислел за нея, тя си е мислела за мен. Направо не му се вярваше: в този забързан и объркан като лабиринт свят как са могли две сърца — на едно момче и едно момиче — да си останат свързани, непроменени, след като не са се виждали цели двадесет години?

Но защо Аомаме не ме е извикала, след като ме е видяла? Колко по-опростени щяха да са нещата, ако се беше обадила. И откъде е разбрала къде живея? И как е открила — или онзи мъж е открил — телефонния ми номер? Понеже не обичаше да му звънят, номерът му не фигурираше в указателя. И от „Услуги“ не можеше да го получи човек.

Много неизвестни и загадъчни неща се събираха. И сюжетните линии на цялата история се бяха оплели. Загубил бе дирята кои от тях с кои други са свързани и в какви причинно-следствени връзки участват. И все пак, откакто Фука-Ери се появи в живота му, имаше чувството, че живее в свят, в който въпросите са повече от отговорите. Но сега изпитваше и съвсем слабо усещане, че целият този хаос се приближава, макар и съвсем бавно, към някаква развръзка.

Поне част от въпросите ще получат отговор довечера в седем, мислеше си Тенго. Ще се срещнем на върха на пързалката. Не като безпомощни десетгодишни момче и момиче, а като независими, зрели мъж и жена. Като преподавател по математика в школа за зубрене и инструкторка в спортен клуб. И за какво ще си говорим, като се срещнем? Нямам никаква представа. Знам само, че ще говорим — ще попълваме празнините помежду ни, ще си обменим информация един за друг. И — както се изрази онзи, който ми се обади — след това може да заминем нанякъде. Поради което ще трябва на всяка цена да взема със себе си всичко, което ми е важно, което не желая да оставя зад себе си — и така да го опаковам, че и двете ми ръце да са свободни.

Изобщо няма да ми е мъчно да се махна оттук. Седем години прекарах в този апартамент, преподавах по три пъти седмично в школата за зубрене, но така и не успях да се почувствам у дома си. Като подскачащ по течението плаващ остров, това тук му бе само място за временен отдих, нищо повече. Приятелката ми я няма вече. И Фука-Ери, с която за кратко съжителствах — и нея я няма. Тенго изобщо не знаеше къде са тези жени сега и какво правят. Просто бяха се изплъзнали тихо от живота му. Ако напуснеше школата за зубрене, сигурно веднага щяха да му намерят заместник. Земята и без него щеше да продължи да се върти. Какво можеше да го задържа тук, след като Аомаме е решила да заминат нанякъде?

И кое ще да е онова важно нещо, което ще вземе със себе си? Всичките му налични активи се свеждаха до петдесет хиляди йени в брой и една пластмасова дебитна карта. И един милион в спестовния му влог. Повече бяха всъщност. В същия влог беше и неговият дял от хонорарите за „Въздушната какавида“. Така и не сколаса да го върне на Комацу. В никакъв случай не биваше да зареже и разпечатките от новия си роман. За всеки друг можеше да са без стойност, но за Тенго си бяха направо безценни. Набута ръкописа в найлонов плик, а него сложи в твърдата червеникава найлонова чанта за през рамо, с която ходеше до школата за зубрене. От което тя доста натежа. Напъха флопита по джобовете на коженото си сако. Текстообработващата машина нямаше как да помъкне, но добави към багажа си всичките си тетрадки и автоматичната писалка. Нещо да съм забравил?, попита се.

Сети се за плика, който получи от адвоката в Чикура. В него бяха спестовната книжка на баща му и личният му печат, копие от семейния им регистър и мистериозната семейна фотография (ако наистина беше такава). Май ще е най-добре и тях да вземе. Ще извади само бележниците от началното училище и грамотите от Ен Ейч Кей. Реши да не взема дрехи за преобличане и тоалетни принадлежности. В издутата чанта нямаше вече място, пък и ще си купи нови, когато му потрябват.

Напълни чантата и се оказа, че няма какво друго да прави. Нито чинии за миене, нито ризи за гладене. И пак погледна стенния часовник. Десет и половина. Мина му през ум да се обади на своя приятел да поеме часовете му в школата за зубрене, но се сети, че онзи мразеше да го будят преди обед.

Просна се, както си беше облечен, на леглото и взе да прехвърля през ума си всякакви варианти. За последно бе видял Аомаме, когато беше десетгодишен. Сега и двамата са на по тридесет. И междувременно са изживели какво ли не. И хубави неща, и не толкова хубави (вторите вероятно повече от първите). И на външност сме се променили, и като характери; самата среда, в която сме живели, се е променила. Вече не съм момченце, нито тя е момиченце. Дали сегашната Аомаме е онази, която толкова отдавна търся? А нима аз съм онзи Тенго Кавана, когото тя е търсела? И Тенго си представи как вечерта и двамата седят на върха на пързалката и разочаровано се гледат. Нищо чудно и тема за разговор да не намерят. Напълно реална възможност. Нещо повече: би се учудил, ако нещата не се развият точно по този начин.

Може би не бива да се срещаме, мислеше си Тенго, втренчен в тавана. Не е ли по-добре всеки от нас да съхранява скрито желанието си да види другия, без да го осъществи? Така надеждата в сърцата ни няма да умре. Ще си остане дребно, но жизненоважно пламъче, което да топли душите ни. Пламъче, което да държиш в шепите си, за да не го угаси вятърът — пламъче, което бурните ветрове на реалността лесно ще потушат.

Цял час остана загледан в тавана, докато двете чувства се бореха в него. Повече от всичко жадуваше да срещне Аомаме. А в същото време се и боеше. Буквално потръпна от мисълта за леденото разочарование и неловкото мълчание, което би могло да се получи. Имаше чувството, че тялото му се разкъсва на две. Но пък, от друга страна, беше длъжен да я види. Та нали цели двадесет години бе копнял, надявал се бе с всичките си сили нещата да стигнат дотам. Каквото и разочарование да произлезеше от срещата им, не можеше точно сега да се извърне и да побегне.

Умори се от гледането на тавана и заспа така, както лежеше по гръб. Спокоен, от нищо ненарушаван сън, траял четиридесет — четиридесет и пет минути — дълбокият, удовлетворяващ сън, който следва умственото изтощение, причинено от прекалено силно съсредоточаване. Едва след като се събуди, си даде сметка, че през последните няколко дни все на пресекулки бе спал, без изобщо да се наспи като хората. На всяка цена трябваше да се отърси от натрупалата се преумора, преди да се стъмни. За пързалката трябваше да тръгне отпочинал и отпуснат. Инстинктът му го подсказваше.

Докато се унасяше, стори му се, че чува гласа на Куми Адачи — поне с това чувство остана: В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода.

Хем беше гласът на Куми, но беше и гласът на нощния бухал. Гласовете в паметта му се бяха объркали, та му беше трудно да ги различи. А сега Тенго имаше нужда най-вече от мъдрост — онази мъдрост на нощта, която бе пуснала корени в земята. Мъдростта, която срещаш единствено в дълбините на съня.

* * *

В шест и половина Тенго преметна чантата диагонално през гърдите си и напусна апартамента. Облечен бе точно така, както при последното си ходене до пързалката: сивото яке и старото кожено сако, джинсите и кафявите високи обувки. Всички те бяха доста поизносени, но пък му лепнеха, сякаш бяха част от тялото му. Сигурно няма повече да се върна тук, помисли си. И за всеки случай извади картончетата с напечатаното му име от джобчетата на вратата и пощенската кутия. Ами с останалите неща какво щеше да стане? Реши засега да не се занимава с този въпрос.

Излезе пред блока и предпазливо се озърна. Ако можеше да се вярва на Фука-Ери, някой го следеше. Но и сега не успя да открие признаци на следене. Всичко си беше непроменено. След залез-слънце улицата бе обезлюдяла. Закрачи бавно към гарата. От време на време се извръщаше, да се убеди, че няма зад себе си преследвач. Свърна ненужно по няколко преки, после се закова на място и пак се озърна дали не го следят. Мъжът го бе предупредил по телефона да се пази. Заради себе си, а и заради Аомаме, която е в напечена ситуация.

Но дали онзи на телефона наистина познава Аомаме?, изведнъж се запита Тенго. Ами ако просто са му заложили коварен капан? Веднъж закотвила се, мисълта не преставаше да го гложди. Ако е капан, може да е заложен единствено от Сакигаке. Като анонимен съавтор на „Въздушната какавида“ вероятно — не, направо твърдо е в черния им списък. Защо иначе щеше да му се яви оня гаден тип, Ушикава, с подозрителното си предложение за субсидията? На всичко отгоре в продължение на три месеца беше укривал в апартамента си и Фука-Ери. Малко ли поводи бяха това сектата да му има зъб?

Но дори да е така, разсъждаваше Тенго, наклонил глава, за какво ще им е да ми залагат капан, като използват Аомаме за примамка? Та нали им е известно къде живея. Да не би да съм хукнал да се крия? Щом толкова съм им притрябвал, да се обърнат директно към мен. Не е нужно да ме примамват чак на детската площадка с пързалката. Виж, съвсем друго би било, ако мен ме използват като примамка, за да се доберат до Аомаме.

Но защо им е да я примамват?

Точно това не му ставаше ясно. Да не би случайно да има някаква връзка между Аомаме и Сакигаке? Дедуктивните му разсъждения стигнаха до задънена улица. Оставаше му единствено възможността да попита самата Аомаме — ако изобщо се срещнат.

Така или иначе, онзи по телефона го съветваше да се пази. Поради което Тенго най-съвестно мина по заобиколен маршрут, за да се убеди, че никой не върви по петите му. И чак тогава си позволи да ускори крачка по посока на пързалката.

* * *

Пристигна на пързалката в седем часа без седем минути. Бе станало съвсем тъмно и живачната лампа къпеше с изкуствената си светлина всяко кътче от паркчето. След залеза през този прекрасен топъл ден температурата бе спаднала и бе излязъл студен вятър. Нямаше и помен вече от няколкодневното циганско лято. Истинската зима — ледовита и сурова — се бе настанила окончателно. Връхчетата на клоните на зелковата трепереха като пръстите на древен старец, който предупреждава за нещо, и издаваха съсухрен стържещ звук.

Няколко прозореца светеха из съседните сгради, но самата детска площадка бе безлюдна. Сърцето на Тенго отмерваше бавен, но тежък ритъм под коженото му сако. На няколко пъти потри дланите си, да се убеди, че не са станали безчувствени. Всичко е наред, рече си. Готов съм. Няма от какво да се боя. И решително се закатери по стълбичката на пързалката.

Когато стигна догоре, седна, както правеше всеки път. Металната площадка на пързалката беше ледена и леко влажна. Пъхна ръце в джобовете си, облегна се на парапета и вдигна очи към небето. А там имаше всякакви по размер облаци — няколко големи, няколко по-малки. Тенго присви очи и затърси луните, но те в момента не се виждаха; криеха се зад облаците. Самите облаци не бяха плътни, тежки, а по-скоро гладки и бели. Но достатъчно гъсти и едри, че да крият луните от погледа му. Облаците се носеха бавно от север на юг. Вятърът не беше чак толкова силен. Да не би пък облаците да бяха по-високо, отколкото му се струваше? Така или иначе, изглежда, за никъде не се бяха разбързали.

Погледна часовника си. Стрелките сочеха седем и три минути и все по-акуратно отмерваха времето. Но Аомаме никаква я нямаше. Тенго прекара няколко минути, взрян в стрелките на часовника, сякаш наблюдаваше нещо изключително. После затвори очи. И той като носените от вятъра облаци за никъде не бързаше. Щом нещата ще стават бавно — да стават. Престана да мисли и се отдаде на потока на времето. В този момент най-важното бе времето да протича естествено, равномерно.

Така както беше затворил очи, взе да се вслушва в заобикалящите го шумове, все едно търсеше станции по радиото. Чуваше равномерното жужене на трафика по високоскоростната магистрала. Напомни му за тихоокеанския прибой в санаториума в Чикура. Включително и примеса от крясъците на някоя и друга чайка. Чу и предупредителните звуци от клаксона на движещ се на заден ход голям камион и резкия, отсечен лай на огромно куче. Някой някъде викаше някого. Не можеше да определи откъде точно идват всички тези шумове. След като държа очите си затворени за толкова дълго, изгуби способността да определя посоката и отдалечеността на отделните звуци. От време на време ледовитият вятър се завихряше, но Тенго не усещаше да му е студено. Той бе забравил временно как да долавя и как да реагира на всякакви дразнители.

* * *

И изведнъж почувства как някой седи до него и държи дясната му ръка. Като търсеща топлина животинка, нечия ръка се беше пъхнала в джоба на коженото му сако и бе сграбчила едрата му длан. Докато се усети, това бе станало факт. Без всякакви уводи ситуацията бе прескочила в следващия си етап. Това пък вече е съвсем непонятно, рече си Тенго, все още неотворил очи. Що за превъплъщение? До един момент времето се влачеше едва-едва, непоносимо бавно. После изведнъж рипна напред, прескачайки всичко междинно.

А другата ръка стискаше дланта му все по-силно, като да се убеди, че него наистина го има. Дълги, гладки пръсти, притежаващи някаква вътрешна сила.

Аомаме. Но не го изрече на глас. Нито отвори очи. Само стисна в отговор ръката. Познатата му ръка. Цели двадесет години не бе забравил това усещане. Естествено, това не беше вече ръчичката на десетгодишното момиче. През изминалите двадесет години ръката й се е докосвала до много неща. Държала е безброй вещи с каква ли не форма. И е набирала сила. И въпреки това Тенго мигновено усети: това е все същата ръка. И начинът, по който стискаше неговата, и чувството, което искаше да му внуши — и те бяха все същите.

Някъде в него двадесетте години се разтопиха и се смесиха в едно сложно завихрено цяло. Всичко натрупано през годините — всичко, което бе видял, думите, които бе изрекъл, ценностите, които бе възприел — всичко това се срасна в една яка, плътна колона в сърцето му, чиято сърцевина се въртеше като грънчарско колело. И Тенго наблюдаваше тази сцена така, сякаш бе свидетел на разрушаването и прераждането на една планета.

И Аомаме мълчеше. Двамата седяха на върха на ледената пързалка и безмълвно се държаха за ръце. И пак бяха десетгодишните момче и момиче. Едно самотно момче и едно самотно момиче. В класна стая, непосредствено след края на часовете, в началото на зимата. Нямаха нито властта, нито опита да знаят какво би трябвало да предложат един на друг и какво би трябвало да търсят. Никой никога не ги бе обичал истински, нито те бяха обичали истински някого. Никога никого не бяха прегръщали, нито тях някой ги беше прегръщал. И нямаха никаква представа до какво ще ги доведе тази тяхна постъпка. Онова, в което влязоха тогава, бе една стая без врата. Нито те можеха да излязат, нито някой друг да влезе. Нито един от двамата не го бе осъзнал тогава, но това бе единственото наистина завършено място в целия свят. Напълно изолирано и въпреки това — единственото място, непокварено от самотата.

Колко време мина така? Пет минути? Или може би цял час? Или цял един ден? А може и времето да беше спряло. Какво разбираше Тенго от време? Знаеше само, че би останал така завинаги — и двамата безмълвни, хванати за ръка на върха на пързалката. Така се бе чувствал и на десет години, така се чувстваше и сега, двадесет години по-късно.

И си даваше сметка, че ще му е нужно време да се аклиматизира към този завладял го нов свят. Налагаше му се да пригоди и да преосмисли всяка една страна от живота си: и целия си начин на мислене, целия си мироглед, начина си на дишане, начина, по който движеше тялото си. Но за тази цел ще трябва да събере всичкото съществуващо на този свят време. Не, дори и целият свят можеше да се окаже недостатъчен.

— Тенго-кун — прошепна Аомаме с глас, който не бе нито нисък, нито висок. Но бе глас, съдържащ едно обещание. — Отворѝ очи.

Тенго отвори очи. И времето пак взе да тече в света.

— Ето я и луната — каза Аомаме.

Двадесет и осма глава

(Ушикава): А част от душата му

Флуоресцентната лампа на тавана осветяваше тялото на Ушикава. Отоплението беше изключено, а прозорецът — отворен, така че в стаята цареше студ като в хладилна камера. Няколко конферентни маси бяха събрани насред помещението, а отгоре им лежеше по гръб Ушикава. Беше по наполеонки, завит с някакво старо одеяло. А под одеялото коремът му се беше надул като полски мравуняк. Малко парче плат покриваше питащите му отворени очи — очи, които никой не бе успял да затвори. Устните му бяха леко разтворени — устни, през които никога вече нямаше да мине нито дъх, нито дума. Темето му изглеждаше по-плоско, по-загадъчно, отколкото приживе. Бе заобиколено от дебели черни къдрави косми, приличащи на срамни.

Нула номер бе облечен в тъмносиньо ватено яке, а Конската опашка — в кафяво велурено фермерско палто с пухкава яка. И на двамата връхните дрехи им стояха не по мярка, като да бяха грабнали първото попаднало им подръка от ограничен асортимент. И макар че бяха на закрито, бяла пара излизаше на облаци от устата им. Това бяха единствените обитатели на стаята: Нула номер, Конската опашка и Ушикава. На едната стена, току под тавана, имаше три алуминиеви прозореца; единият бе отворен докрай, да се поддържа ниската температура. Освен масите с трупа друга мебелировка липсваше. Съвсем гола, функционална стая. В която дори труп — пък бил той и на Ушикава — бе добил вида на безцветен, обикновен предмет. Никой не говореше. Стаята беше абсолютно тиха. Нула номер го бяха налегнали куп мисли, а пък Конската опашка поначало не приказваше. Потънал в размисъл, Нула номер крачеше напред-назад край масата с тялото на Ушикава. Забавяше темпо само когато стигнеше до стената и му се налагаше да се обърне. Кожените му обувки стъпваха съвсем безшумно по евтиния избелял жълто-зелен мокет. Както винаги, Конската опашка си бе избрал място до вратата и се беше заковал там разкрачен, с изправен гръбнак, втренчен в невидима точка в пространството. Изобщо нямаше вид да е уморен или да му е студено. Че е все още между живите, личеше само по периодичните изблици на ситни примигвания, придружени от белите валма от устата му, докато дишаше.

* * *

По-рано през същия ден в ледената стая се бяха събрали неколцина членове на сектата да обсъдят създалото се положение. Един от висшестоящите членове на Сакигаке бе отпътувал за някъде, та мина цял ден, докато се организират. Съвещанието им беше тайно, затова разговаряха тихо, да не ги чуе някой отвън. През цялото време трупът на Ушикава си лежеше на масата, като мостра на среща на машинопроизводители. Той се беше вкочанил и им се налагаше да изчакат още три дни да премине ригор мортисът и тялото отново да се отпусне. Докато обсъждаха практическите въпроси, всеки един от участниците хвърляше от време на време по някой бърз поглед на Ушикава.

Но през цялата дискусия, дори когато ставаше дума за починалия, никой не усети нещо като отдаване на последна почит или скръб, породена от кончината му. Втвърдилия се къс труп просто им напомняше известни изводи и потвърждаваше някои житейски наблюдения. Нищо повече. Веднъж от минало, времето не може да се върне назад. И ако може да се каже, че времето носи със себе си някаква развръзка, става дума за такава, която се отнася единствено към починалия. Такива изводи и такива разсъждения витаеха из въздуха.

Какво щяха да правят с трупа на Ушикава? Отговорът им бе известен още преди да заприказват. Ушикава бе починал по неестествен път и ако това станеше известно някому, полицията щеше да започне най-подробно разследване, което неизбежно щеше да разкрие връзката му със Сакигаке. Изключено бе да поемат подобен риск. Така че, щом вкочаняването преминеше, щяха да пренесат тайно трупа до промишлената пещ за отпадъци в селището им и да се отърват от него. Съвсем набързо ще се превърне в черен дим и бяла пепел. Димът ще се изгуби в небесата, а пепелта ще я разпръснат по полето да натори зеленчуците. Такава операция бяха провеждали вече няколко пъти под ръководството на Нула номер. И понеже тялото на Вожда се бе оказало възголямо, наложи се да го разфасоват на парчета с верижен трион. Което този път нямаше да им се наложи, тъй като Ушикава бе значително по-дребен. За което Нула номер беше благодарен. Не обичаше кръвта. Независимо дали си имаше работа с живи, или с умрели, предпочиташе до кръв да не се стига.

Началниците му зададоха поредица от въпроси. Кой може да е убил Ушикава? И какво изобщо е търсел Ушикава в оня апартамент в Коенджи? И чакаха отговори от завеждащия охраната, Нула номер, който всъщност не знаеше какво да им отвърне.

Загадъчният мъж (Тамару, разбира се) му се беше обадил по изгрев-слънце във вторник да му съобщи, че тялото на Ушикава се намира в апартамента. Разговорът им бе преминал в практичен, но и завоалиран тон. И щом свърши, Нула номер позвъни незабавно на двама последователи на сектата в Токио. А те се преоблякоха в работни екипи на хамали и се отправиха със закрит ван тойота хай-ейс към апартамента. Убедиха се, преди да влязат, че не им е заложена клопка. Паркираха вана и единият огледа района, но не откри нищо съмнително. Наложително бе да внимават. Току-виж полицията ги чака от засада и ги арестува още с влизането им. Такова нещо не биваше да се допуска в никакъв случай.

Носеха със себе си преносим контейнер, каквито се ползват при пренасянето на покъщнина, и успяха някак си да натикат в него вече вкочанилото се тяло. Понеже беше нощем и навън бе много студено, имаха щастието никой да не ги види. Посветиха известно време на претърсване на апартамента, за да не оставят след себе си никакви улики. Огледаха всеки квадратен сантиметър с електрически фенерчета, но не откриха нищо уличаващо — само храна, малка вентилаторна печка, спален чувал и няколко други вещи от първа необходимост. Боклукът се състоеше най-вече от празни консервени кутии и пластмасови бутилки. По всичко личеше, че Ушикава е наблюдавал тайно някого. Острото око на Нула номер забеляза вдлъбнатинките от триногата в татамито в близост до прозореца, макар да не намериха нито фотоапарат, нито снимки. Явно ги беше прибрал заедно с филмите онзи, който бе отнел и живота на Ушикава. По това, че Ушикава бе по бельо, можеше да се заключи, че е бил нападнат, докато е спял. Нападателят очевидно се бе вмъкнал безшумно в апартамента. И ако се съдеше по прогизналото в урина бельо, доста го бе измъчвал.

Нула номер и Конската опашка лично прекараха тялото с вана до Яманаши. Другите двама останаха в Токио за всеки случай, ако възникнеше нещо ново. През цялото време шофираше Конската опашка. Ванът отби от градската магистрала и пое в западна посока по магистрала Чуо. Още не беше разсъмнало и шосето бе почти празно, но Конската опашка се придържаше стриктно към разрешената скорост. Оставаше само полицията да ги спре, и всичко щеше да отиде на кино. С тия крадени номера и с трупа в контейнера отзад… Никакви приказки нямаше да ги измъкнат от такава ситуация. Двамата мълчаха през целия път.

След като стигнаха призори в селището, един от лекарите на Сакигаке прегледа тялото на Ушикава и потвърди, че смъртта му е била вследствие на задушаване. По врата му обаче липсваха белези от душене. Поради което лекарят предположи, че върху главата му е бил нахлузен плик или нещо от този род, което не оставя следи. Освен това липсваха и охлузвания по ръцете и краката на жертвата — признак да е бил вързан. Нямаше и следи от бой или мъчения. На лицето му нямаше и намек за агония. По-скоро изразяваше пълно объркване, сякаш е задал въпрос, на който е знаел, че няма да получи отговор. Очевидно бе жертва на убийство, но трупът бе забележително непокътнат, което съвсем учуди доктора. Който го бе убил, сигурно след това бе масажирал лицето му, за да му придаде по-кротко, по-естествено изражение.

— Това е работа на истински професионалист — обясни Нула номер на своя началник. — Абсолютно никакви следи. Вероятно и да изпищи не са му дали. Било е посред нощ и един вик от болка е щял да бъде достатъчен, че да го чуе целият блок. Имаме си работа с професионален убиец.

Но какво бе наложило пречукването на Ушикава от професионален убиец?

Нула номер се мъчеше да подбере подходящи думи:

— Според мен господин Ушикава е настъпил по опашката някого, чийто път изобщо не е трябвало да пресича. И изобщо не е осъзнал какво е сторил.

Дали не ставаше дума за лицето, което е убило и Вожда?

— Нямам доказателства, но много неща подсказват, че е така — отвърна Нула номер. — Лично аз ни най-малко не се съмнявам. От друга страна обаче, Ушикава-сан не беше запознат с много аспекти на онова, което става. Поради което смятам, че не им е казал нищо, което да им даде повод да се насочат към нас.

И Нула номер не бе осведомен за всичко ставащо в Сакигаке, но все пак знаеше много повече в сравнение с някакво там външно лице.

Като казваш „професионалист“, имаш предвид, че лицето е свързано с организираната престъпност ли?

— Не, това не е дело нито на якудза, нито на други организирани престъпници — поклати глава Нула номер. — Те не пипат така внимателно, а си падат по по-кръвопролитни деяния. Такава изпипана работа не е в стила им. Убиецът на Ушикава-сан е искал да ни изпрати послание. Да ни съобщи, че има зад гърба си стройна сложна организация и че и най-малкият опит за отмъщение няма да остане без последствия. Тоест — да не си завираме носа там.

Къде „там“?

Нула номер поклати глава:

— И аз не знам какво точно има предвид. Ушикава действаше самостоятелно. На няколко пъти му поисках текущ отчет, но той все се оправдаваше, че не бил събрал достатъчно материал. Имам чувството, че се напъваше първо да събере лично всички факти. Така че само той е бил наясно какво става, когато са го пречукали. Да не забравяме, че Ушикава бе лично подбран навремето от Вожда. И действаше като един вид независим агент. Ненавиждаше всички видове организация. А като се има предвид моето място в йерархията, не бях в състояние да му заповядвам.

Нула номер очевидно държеше да формулира съвсем ясно докъде се простира личната му отговорност. Все пак Сакигаке представляваше една стройна организация. А всяка организация си има нравила, за чието нарушаване могат да те накажат. Така че ни най-малко не желаеше него да изкарат виновен за провала.

И кого е следял Ушикава в този жилищен блок?

— Нямаме представа на този етап. Но би трябвало да се предполага, че става дума за обитател или на самата сграда, или на друг дом в непосредствена близост. Хората, които оставих в Токио, продължават и в момента разследванията си, но засега нищо не са доложили. Може би имат нужда от още време. Като че ли ще е най-добре аз лично да се върна в Токио и да се заема с тази задача.

Нула номер не беше чак толкова убеден в способностите на хората, които беше оставил зад себе си. Бяха предани членове на сектата, но в никакъв случай не можеха да минат за най-острите моливи в моливника. Пък и самият той не им беше разяснил подробно положението. Много по-ефикасно щеше да е да се заеме сам с ръководството им. Смяташе да преровят и офиса на Ушикава, макар че онзи от телефона можеше и там да ги е изпреварил. Началникът му обаче отказа да го пусне да се върне в Токио. Двамата с Конската опашка няма никъде да мърдат до по-нататъшното изясняване на обстоятелствата. Заповядва им го.

Възможно ли е Ушикава да е следял Аомаме?

— Няма начин да е била Аомаме — отвърна Нула номер. — Ако Аомаме живееше там, той незабавно щеше да ни уведоми. И с това задачата му да се изчерпа. Но според мен е наблюдавал някого, който е свързан — или би могъл да е свързан — с местонахождението на Аомаме. Иначе нещата не се връзват.

Значи, докато е наблюдавал този друг човек, някой го е разкрил и се е постарал да го възпре?

— Точно това си мисля — потвърди Нула номер. — Приближил се е към нещо опасно. Вероятно е напипал някоя жизненоважна улика. Ако бяхме възложили следенето на екип, те щяха да се пазят взаимно и сега нещата щяха да са съвсем различни.

Добре, ти разговаря с онзи мъж директно по телефона. Има ли изгледи според теб да се срещнем с Аомаме и да поговорим с нея?

— Не мога да предскажа. Но все си мисля, че шансовете ни за среща ще са минимални, ако Аомаме няма желание да преговаря с нас. Това, разбира се, е мое лично предположение. Всичко зависи от това какво мисли да предприеме тя.

Но тях трябва да ги радва готовността ни да пренебрегнем случилото се с Вожда и да гарантираме нейната безопасност.

— Настояват за повече информация. Защо например държим да се срещнем с Аомаме. Защо се стремим към примирие. И какво точно се надяваме да постигнем в тези преговори.

Фактът, че имат такива въпроси, означава, че не разполагат със сериозни сведения.

— Така е. Но и ние нямаме сериозни сведения за тях. И все още не ни е ясно дори защо са посветили толкова време и усилия на това да осъществят план за убийството на Вожда. Така или иначе, докато чакаме отговора им, сме длъжни да продължим издирването на Аомаме. Дори ако за тази цел настъпим нечия опашка.

Нула номер млъкна за миг, преди да продължи:

— Разполагаме със стройна, плътна организация. За нула време сме в състояние да сглобим екип и да го вкараме в действие. Притежаваме целеустременост и висок дух. Има хора, готови буквално да пожертват живота си при нужда. Но от чисто техническа гледна точка ние сме си само една банда от аматьори. Не притежаваме никаква специализирана подготовка. В сравнение с нас противникът ни се състои от съвършени професионалисти. Знаят какво правят и действат хладнокръвно, без капка колебание. Бих казал, че са печени ветерани. А знаете, че и господни Ушикава също не беше някой мърляч.

И как точно възнамеряваш да проведеш разследването оттук нататък?

— Смятам, че засега е най-добре да проследим ценната улика, която самият господин Ушикава е напипал. Каквато и да е тя.

Значи ли това, че самите ние не притежаваме никаква наша си ценна улика?

— Точно така — призна Нула номер.

Колкото и опасно да е, каквито и жертви да изисква, ние сме длъжни да открием и да обезпечим въпросната Аомаме. С максимална бързина.

— Това ли иска гласът от нас? — попита Нула номер. — Да осигурим на Аомаме максимална бързина? Независимо с какви средства?

Началникът не му отговори. Всякаква по-нататъшна информация не съответстваше на ранга на Нула номер. Той не беше офицер, а само главен пехотинец. Но на Нула номер вече му беше ясно: това е окончателното послание от тях; най-вероятно последният глас, достигнал до ушите на жриците в храма.

* * *

Докато Нула номер крачеше покрай трупа на Ушикава в ледовитата стая, внезапно му хрумна една мисъл. Закова се на място и смръщи вежди в старанието си да я улови. В мига, в който спря да крачи, помръдна и Конската опашка. На милиметър. Изпусна задържания дълбоко въздух и премести тежестта си от единия крак на другия.

Коенджи, мислеше си Нула номер. И намръщено се разрови из тъмните дълбини на паметта си. Докато накрая напипа някакво тънко кончѐ и безкрайно внимателно го затегли към себе си. Някой друг, замесен в тази афера, също живееше в Коенджи. Кой обаче?

Извади от джоба си дебел омачкан бележник и взе да го разлиства. Тенго Кавана. И неговият адрес е в Коенджи, в район Сугинами. И то точно в блока, в който е бил убит Ушикава. Само че на друг етаж — на третия, а не на първия. Възможно ли бе Ушикава да е следял тайно Тенго? Естествено, че това е правел! Иначе би било прекалено голямо съвпадение.

Но за какво му е било на Ушикава да следи Тенго в създалата се ситуация? Нула номер не се беше сетил досега за Тенговия адрес, понеже Тенго бе престанал да го занимава. Оказал се бе най-обикновен задкулисен автор. Повече и не им трябваше да знаят. Сакигаке бяха съсредоточили всичките си усилия върху издирването на Аомаме. И въпреки това Ушикава е сметнал за необходимо да концентрира цялото си внимание върху преподавателя в школата за зубрене дотам, че да си оборудва цяла наблюдателница. И в крайна сметка да се прости с живота си. Защо?

Нещо му се губеше на Нула номер. Очевидно Ушикава е бил с някоя и друга крачка по-напред. И, изглежда, е смятал, че ако следи отблизо Тенго, той ще го отведе до Аомаме. И затова е наел апартамента, монтирал е фотоапарата върху триногата и вероятно доста време е наблюдавал Тенго. Но каква може да е тази връзка между Тенго и Аомаме?

Без да каже и дума, Нула номер отиде в съседната отоплявана стая и се свърза с токийски апартамент в Сакурагаока, в район Шибуя. И заповяда на един от подчинените си моментално да се върнат със своя колега в апартамента на Ушикава в Коенджи и да следи къде и кога ходи Тенго. „Тенго е едър мъж, рече, късо подстриган — няма начин да го сбъркате с друг. Щом излезе от блока, тръгвате по петите му, но така, че да не ви усети. Не го изпускайте от очи. Наблюдавайте го къде ще отиде. В никакъв случай не го губете от поглед. Ние ще се присъединим към вас при първа възможност.“

Нула номер се върна в помещението с трупа на Ушикава и уведоми Конската опашка, че веднага заминават за Токио. Конската опашка леко кимна. Без повече разяснения. Схвана какво се иска от него и се задейства. На излизане Нула номер заключи помещението, да предотврати достъпа на външни лица. От десетте строени на паркинга автомобила си избраха един черен нисан глория. Качиха се. Както винаги, зад волана седна Конската опашка. Завъртя чакащия ги на стартера ключ и запали двигателя. Както се изискваше от вътрешния им правилник, резервоарът беше пълен догоре. Нисанът бе с редовни регистрационни номера, нямаше полицейско досие, така че и да превишаха леко ограниченията за скоростта, нямаше да имат проблем.

Доста време пътуваха по шосето, преди Нула номер да се усети, че не бе поискал разрешение от началниците си да се връща в Токио. Което можеше да му донесе куп неприятности в бъдеще. Но вече беше късно. Нямаха и миг за губене. Ще се обясни с тях, като се върнат. Понамръщи се. Всички тия ограничения почваха да му писват. Правилата ставаха все повече. Никога не намаляваха. Но пък и той нямаше никакви шансове, ако се откъснеше от системата. Ролята на вълк единак изобщо не му подхождате. Беше просто колелце в сложния механизъм, подчинен на висшестоящите му.

Включи радиото, да чуят новините в осем. После го загаси, смъкна назад облегалката и се опъна да подремне. Събуди се гладен. Откога не съм ял като хората?, рече си, но време за спиране и ядене нямаше. Страшно бързаха.

По това време обаче Тенго вече се беше срещнал с Аомаме на върха на пързалката. И Нула номер и Конската опашка изобщо не знаеха накъде е тръгнал. А в небето над Тенго и Аомаме висяха двете луни.

* * *

Тялото на Ушикава си лежеше в мразовитата стая. Съвсем само. На изключено осветление, при заключена отвън врата. Макар прозорците да бяха монтирани високо, под самия таван, през тях струеше бледа лунна светлина. От този ъгъл обаче Ушикава не можеше да види самата луна. Така че нямаше как да знае дали луната е само една, или са две.

Понеже и часовник нямаше в помещението, не беше ясно точно колко е часът. От заминаването на Нула номер и Конската опашка вероятно бе минал повече от час. Но ако вътре имаше и друг човек, щеше да види как устата на Ушикава изведнъж почва да се движи. И щеше да си изкара акъла.

Събитието бе ужасяващо, съвсем неочаквано. Ушикава отдавна беше умрял и се бе вкочанил като талпа. Което не попречи на брадичката му да почне леко да потреперва. След което устата му да се отвори със сух звук.

Случайният присъстващ би очаквал в такъв случай Ушикава да каже нещо. Някоя мъдрост от оня свят например. Макар и обзет от ужас, присъстващият щеше да чака със затаен дъх. Каква ли тайна щеше да му разкрие мъртвият?

Но глас не се чу. От устата излязоха не думи, не продължителна въздишка, а шест миниатюрни човечета. На ръст около пет сантиметра. Облечени бяха в миниатюрни дрешки и издрапаха по зеления мъх на езика му, после се прехвърлиха през мръсните му криви зъби. Заизлизаха едно по едно, така както миньори се връщат на повърхността след тежък трудов ден. Но за разлика от миньорите бяха с чисти дрешки и с лъснали от чистота личица. Имаха чисто нов вид, без прашинка по себе си.

Шестте човечета се измъкнаха от устата на Ушикава и се спуснаха върху заседателната маса, където взеха да се отърсват и постепенно да нарастват. Можеха да регулират ръста си според нуждите, но никога не ставаха по-високи от метър или по-малки от два и половина сантиметра. Спряха да се отърсват, след като боят им стигна 60–70 сантиметра, и слязоха едно след друго от масата на пода. Лицата на човечетата бяха абсолютно безизразни. Но в никакъв случай не може да се каже, че имаха вид на маски. Напротив, бяха си най-обикновени лица. По-малки, но с нищо неразличаващи се от моето или твоето. Просто на този етап нямаха нужда да изразяват каквото и да било.

Нито имаха вид на забързани или пък на размотаващи се. Разполагаха с точно толкова време, колкото им бе нужно да си свършат работата. А това време не бе нито прекалено дълго, нито прекалено кратко. Без никакъв видим знак шестимата насядаха безмълвно в кръг на пода. Идеален малък кръг с диаметър точно два метра.

И пак безмълвно едно от тях се пресегна и изтегли от въздуха тънка нишка — около петнадесет сантиметра дълга, почти прозрачна, с бял цвят, клонящ към кремаво. Положи я на пода. Следващото човече повтори абсолютно същите движения. Нишка със същия цвят и същата дължина. И третото. Само последното стори нещо друго. Стана, напусна кръга, покатери се обратно на масата и отскубна къдрав косъм от деформираната глава на Ушикава. При което се чу тихо цък. Косъмът щеше да замени нишката му. С отработени движения първото човече сплете петте въздушни нишки и косъма от главата на Ушикава.

Ето така започнаха човечетата да създават нова въздушна какавида. Само че този път без приказки, без ритмично напяване. Изтегляха в пълна тишина нишките от въздуха, изскубваха косъм подир косъм от главата на Ушикава и с привичен равномерен ритъм изплитаха въздушната си какавида. И въпреки че въздухът в стаята беше леден, от устата им не излизаше никаква па̀ра. Което също щеше да се стори необичайно на случайния наблюдател. Ако изобщо му обърнеше внимание сред всичките останали чудесии.

Но колкото и упорито да се трудеха човечетата (а те изобщо не спираха), изключено бе да завършат въздушната какавида само за една нощ. Работата щеше да им отнеме най-малко три нощи. Въпреки това нямаха вид на хора, които си дават зор. Трупното вкочаняване се очакваше да отпусне Ушикава след цели два дни и чак тогава щяха да го откарат до пещта. Знаеха това. Дори да не завършеха какавидата напълно през двете налични нощи, пак щяха да са доволни. Така или иначе, разполагаха с необходимото им време. А и никога не изпитваха умора.

Ушикава си лежеше на масата, окъпан от бледата лунна светлина. И устата му зееше отворена, и незатваряемите му очи, покрити с дебел плат. В своя последен миг тези очи бяха видели играещо върху полянка кученце.

А част от душата му бе на път да се превърне във въздушна какавида.

Двадесет и девета глава

(Аомаме): Никога повече няма да пусна ръката ти

— Тенго-кун, отворѝ очи — прошепна Аомаме.

И Тенго отвори очите си. Времето пак започна да тече по света.

— Ето я луната — каза Аомаме.

Тенго вдигна лице и погледна небето. Облаците се бяха отдръпнали, та можеше да зърне луните през голите клони на зелковата. Една голяма жълта луна и една по-малка, деформирана, зелена. Мадза и доота. Сиянието им оцветяваше ръбовете на преминаващите облаци, като случайно потопен в боя подгъв на дълга пола.

И чак сега Тенго се извърна да погледне седналата до него Аомаме. Но не видя едновремешното кльощаво, недохранено десетгодишно момиченце в стара, несъответстваща на фигурата му рокля, подстригано как да е от майка му. Колкото и малко да бе останало от тогавашното момиче обаче, Тенго мигновено я разпозна. Нямаше начин да не е същата Аомаме. Същите изразителни очи, дори след цели двадесет години. Силни, ясни, непомътнени от нищо очи. Очи, които знаят по какво точно копнеят. Очи, които прекрасно знаят какво точно трябва да видят и няма да позволят никому да им попречи. И ето че тези очи гледаха право в него. Право в сърцето му.

Аомаме бе прекарала изминалите двадесет години неизвестно къде. И се бе превърнала в красива жена. Тенго попи мигновено всичките тези места, цялото това време, и ги превърна в част от своята плът и кръв. И те станаха и негови места. И негово време.

Сега е моментът да кажа нещо, мина му през ум, но думите така и не идваха. Мърдаше едва-едва устни, търсеше из въздуха подходящите думи, но никъде не успяваше да ги намери. От устата му излизаха само бели валма пара, като самотен дрейфуващ остров. А докато го гледаше право в очите, Аомаме съвсем леко завъртя глава, само веднъж. И Тенго моментално я разбра. Няма нужда от думи. Тя продължи да стиска ръката в джоба му. Не искаше да я пусне, та дори и за секунда.

— Едно и също виждаме и двамата — промълви Аомаме, неотделяща поглед от очите му. Думите й съдържаха едновременно и въпрос, и потвърждение. — Луните са две.

Тенго кимна. Луните са две. Но не го каза на глас. Незнайно защо, гласът му се бе изгубил. Само си го помисли.

Аомаме притвори очи. Сгуши се в него и опря буза до гърдите му. Ухото й се настани точно върху сърцето му. Слушаше мислите му.

— Длъжна бях да се убедя. Че сме в един и същ свят и че виждаме едни и същи неща.

И Тенго установи внезапно, че надигащата се въртяща се колона вече я няма в тялото му. Заобикаляше го единствено тихата зимна нощ. В отсрещния блок светеха само част от апартаментите, колкото да им напомнят, че освен тях двамата на този свят има и други живи хора. Което и на двамата им се стори изключително странно. Дори в голяма степен нелогично. Как може на същия този свят да съществуват и други хора, живеещи свой собствен живот?

Тенго се наклони леко и подуши аромата на косите й. На красивите прави коси на Аомаме. Розовичките й ушенца надничаха изпод тях като плахи животинки.

Толкова време мина, мислеше си Аомаме.

Толкова време мина, мислеше си и Тенго. Но в същия миг си даде и сметка, че изминалите двадесет години са станали безпредметни. Всичките те бяха отминали за миг и им бе необходим само миг, за да ги запълнят.

Извади ръката си от джоба и я прегърна през рамото. С дланта си усети завършеността на тялото й. Пак вдигна очи и се загледа в луните. А през пролуките между облаците странната двойка луни продължиха да къпят земята в своята странна смесица от цветове. Облаците се влачеха спокойно по небето. И на тази светлина Тенго осъзна отново способността на човешкия мозък да възприема времето като нещо относително. Двадесет години хич не бяха малко време. Но и след още двадесет да бе срещнал Аомаме, пак щеше да се чувства точно както сега. Дори ако и двамата бяха станали на по повече от петдесет години, пак щеше да усети в нейно присъствие същата смесица от вълнение и объркване. И сърцето му пак щеше да се изпълни със същата радост и увереност.

Тенго не изказваше тези мисли на глас, но пък усещаше как Аомаме се вслушва най-внимателно в неизказаните му думи. С притиснатото към гръдта му розово ушенце. С което чуваше всичко, ставащо в сърцето му. Така както на човек му е достатъчно да очертае с пръст контурите на една карта, че в съзнанието му да изникне ярък жив пейзаж.

— Ще ми се да останем тук завинаги и да забравим времето — изрече тихичко Аомаме. — Но ни предстои да свършим нещо заедно.

Ще трябва да вървим, мина му през ум.

— Точно така. Ще трябва да вървим — потвърди Аомаме. — И колкото по-скоро, толкова по-добре. Не разполагаме с много време. И все още не мога да ти обясня къде отиваме.

Няма нужда от думи, помисли си Тенго.

— Наистина ли не държиш да знаеш къде ще ходим? — попита Аомаме.

Тенго поклати глава. Ветровете на реалността не бяха угасили пламъка в сърцето му. А това бе най-важното.

— Нищо няма вече да ни раздели — каза Аомаме. — Това е по-ясно от всичко. Никога вече няма да си пуснем ръцете.

Появил се отнякъде облак постепенно погълна двете луни. И обвилата света сянка стана с една степен по-гъста.

— Налага се да бързаме — прошепна Аомаме.

И двамата се изправиха върху пързалката. И сенките им пак се сляха в една. Стиснали се бяха здраво за ръка, като две дечица, лутащи се из тъмната гора.

— Ще се махнем от котешкия град — за пръв път проговори на глас Тенго.

— Кой котешки град?

— Градът, в който през деня цари дълбока самота, а нощем се подвизават огромни котки. Пресича го красива река, над която минава стар каменен мост. Но ние не бива да останем в него.

Наричаме с различни имена този тукашен свят, прецени Аомаме. За мен е светът на 1Q84 година, а за него — котешки град. Но смисълът е един и същ. Аомаме го стисна още по-здраво за ръка.

— Прав си. Сега ще се махнем от котешкия град. Двамата. Заедно — рече Аомаме. — И щом се махнем оттук, няма повече да се делим — нито денем, нито нощем.

Докато двамата излизаха забързано от парка, двойката луни продължиха да се крият зад бавно влачещите се облаци. Очите им бяха закрити. Хванати за ръка, момчето и момичето тръгнаха да излизат от гората.

Тридесета глава

(Тенго): Ако не се лъжа

От парка излязоха на главната улица и спряха едно такси. Аомаме нареди на шофьора да ги закара по шосе 246 до Сангенджая.

Едва сега Тенго забеляза облеклото й: светло манто, прекалено тънко за през зимата, пристегнато с колан. Под него — добре скроено зелено костюмче с къса тясна пола. Чорапи и впечатляващи обувки на висок ток. Черна кожена чанта през рамото й, май пълна и доста тежка. Никакви ръкавици, нито шал. Никакви пръстени, огърлици и обици. Ни най-малкия намек за парфюм. Всичко му се видя абсолютно естествено — и онова, което носеше, и останалото, което липсваше. Не му идваше наум какво можеше да се добави или отнеме от тоалета й.

Таксито се устреми по околовръстен път номер 3 към шосе 246. Движението бе необичайно спокойно. Дълго време след като се качиха, нищо не си казаха. Радиото беше изключено, младият шофьор си мълчеше. Чуваха единствено неспирното монотонно свистене на гумите. Все още стиснала едрата му ръка, Аомаме се облегна на Тенго. Не смееше да го пусне, да не би да не го намери втори път. Нощният град течеше покрай тях като фосфоресциращ прилив.

* * *

— Има няколко неща, които трябва да знаеш — каза след известно време Аомаме. — Не съм сигурна, че ще успея да ти обясня всичко, преди да сме стигнали дотам. Разполагаме с много малко време. Но и с всичкото време на света да разполагахме, пак надали щях да мога да ти обясня.

Тенго леко завъртя глава. Няма нужда всичко да му обяснява отсега. Ако останат някакви празнини, ще ги запълни впоследствие, в движение. Щом става дума за нещо споделено между двама им, мислеше си Тенго — било то празнота за запълване или загадка, неподдаваща се на разгадаване, — и в него ще открие радост, нещо, сродно с любовта.

— Какво е необходимо да знам за теб на този етап? — попита я Тенго.

— Какво поначало знаеш за мен? — отвърна му с въпрос Аомаме.

— Почти нищо — каза Тенго. — Освен че си инструктор в спортен клуб. Че си неомъжена. И че живееш в Коенджи.

— И аз почти нищо не знам за теб — рече Аомаме, — като изключим някои несъществени подробности. Че преподаваш математика в школа за зубрене в Йойоги. Че живееш сам. И че си истинският автор на „Въздушната какавида“.

Тенго я погледна в очите, зяпнал от изненада. Последният факт бе известен само на много малко хора. Да не би и тя да има някаква връзка със сектата?

— Не се тревожи. И двамата сме от една и съща страна — каза Аомаме. — Много време ще ми трябва да ти разправя откъде съм го чула. Но знам, че си написал „Въздушната какавида“ съвместно с Ерико Фукада. И че ние двамата с теб сме попаднали в свят, в който на небето има две луни. И още нещо: бременна съм, и то от теб, ако ме питаш. Това са засега основните неща, които трябва да знаеш.

— Бременна си от мен ли? — На Тенго му беше все едно дали шофьорът ги чува, или не.

— Може и да не сме се виждали от двадесет години — рече Аомаме, — но аз наистина нося твое дете. И ще родя твое дете. Колкото и налудничаво да ти звучи.

Тенго мълчеше. Чакаше я да продължи.

— Помниш ли ужасната гръмотевична буря в началото на септември?

— Много добре си я спомням — отвърна Тенго. — Цял ден прекрасно време, после изведнъж бурен залез със страхотни светкавици. Метростанцията на Акасака-Мицуке се наводни и метрото спря.

Човечетата се размърдват, беше казала Фука-Ери.

— Забременях точно по време на бурята — каза Аомаме. — Без каквито и да било отношения от този род с когото и да било нито през този ден, нито в продължение на няколко месеца преди или след това. — Млъкна и изчака, докато той смели тази реалност, после продължи: — Но съм абсолютно убедена, че стана именно през въпросната нощ. Както съм убедена и че детето у мен е твое. Не мога да го обясня, но знам, че това е самата истина.

А той се сети за странния сексуален акт, който бе осъществил през същата нощ с Фука-Ери. Навън трещеше, едри капки биеха по стъклата. Човечетата наистина бяха много ядосани. А той лежеше по гръб на леглото с изтръпнало тяло, Фука-Ери се бе качила отгоре му, вкарала бе пениса му в себе си и бе изстискала спермата му. Изпаднала в някакъв транс. Със затворени очи от начало до край, сякаш медитираше. С едри, кръгли гърди, но без нито един срамен косъм. И колкото и нереална да му се струваше тази сцена, убеден бе, че наистина се беше случила.

На сутринта обаче Фука-Ери се държеше така, сякаш нямаше никакъв спомен от събитията през отминалата нощ. Или поне се стараеше да създаде у него такова впечатление. Самият Тенго имаше усещането, че е участвал по-скоро в бизнес сделка, отколкото в секс. През бурната нощ Фука-Ери бе използвала тялото му, за да изцеди до последна капка семенната му течност. Тенго и досега не успяваше да се отърси от онова особено чувство. Фука-Ери като да се бе превърнала в съвсем друг човек.

— И аз се сещам за нещо — рече сухо. — Нещо, което на мен ми се случи през същата нощ и което не се поддава на логично обяснение.

Аомаме се взря дълбоко в очите му.

— Навремето — продължи Тенго — смисълът му ми се губеше. Дори и сега не съм съвсем сигурен. Но след като самата ти си забременяла през онази нощ и не намираш друго възможно обяснение, значи, детето у теб е наистина от мен.

Значи, Фука-Ери е била проводникът. Тъкмо тази роля й е била възложена — да служи за проход между Тенго и Аомаме, който да ги свърже физически за ограничен срок от време. Сега Тенго разбра, че истината не може да бъде друга.

— Някой ден ще ти разкажа точно какво ми се случи — рече Тенго, — но все още не разполагам с думи, с които да го обясня.

— Но нали наистина вярваш? Че малкото у мен е твоето дете?

— От цялото си сърце — отвърна Тенго.

— Добре. Само това исках да зная. Щом вярваш, нищо друго не ме интересува. Не ми трябват обяснения.

— Бременна си, значи? — пак попита Тенго.

— Четвърти месец — каза Аомаме и положи дланта му върху корема си.

Тенго се умълча; напъна се да долови признаци на живот. Онова бе още съвсем миниатюрно, но отсега усещаше топлината му с ръката си.

— Закъде сме тръгнали? Ти, аз и малкото.

— За някъде, което не е тук — отговори Аомаме. — Към свят само с една луна. Там, където ни е мястото. Където човечетата нямат власт.

— Кои човечета? — смръщи се Тенго.

— Та нали ти си ги описал най-подробно във „Въздушната какавида“. Как изглеждат, какво вършат.

Тенго кимна.

— В тукашния свят те наистина съществуват — рече Аомаме. — Точно такива, каквито ги описваш.

Докато преработваше „Въздушната какавида“, Тенго бе стигнал до извода, че човечетата са всъщност плод на въображението на едно седемнадесетгодишно момиче. В най-добрия случай — някаква метафора или символ. Сега обаче бе убеден, че човечетата наистина съществуват и притежават реална власт.

— Не само човечетата — поясни Аомаме. — И всичко останало го има в този свят — и въздушните какавиди, и мадзите, и доотите, и двете луни.

— И ти знаеш пътя, по който можем да се измъкнем от този свят?

— Не ми идва наум нищо друго, освен да минем обратно по маршрута, по който дойдох тук. — После се сети да го попита; — Носиш ли със себе си ръкописа на новия си роман?

— Тука е — потупа Тенго преметнатата през рамото му червеникавокафява чанта. Но това не му попречи да се запита: Тя пък откъде знае?

— Ей така, знам — усмихна му се несигурно Аомаме.

— Ти май доста работи знаеш — каза Тенго.

За пръв път я виждаше усмихната. Съвсем слаба усмивка, но от нея усети преместването на приливите по цялата земя. Усети го с тялото си.

— Пази го — рече Аомаме. — Много ще ни е нужен.

— Ще го пазя.

— Дошли сме в този свят, за да се срещнем. При все че не сме го съзнавали, в това е смисълът на идването ни тук. С какво ли не сме се борили и двамата: с куп неща, които са ни се стрували безсмислени, понякога и необясними. Странни неща, жестоки, тъжни. Понякога дори красиви. От нас се е искало да се заречем в нещо — и сме го сторили. Прекарали са ни през най-тежки изпитания и сме ги преодолели. И сме успели да постигнем целта, заради която сме били тук. Но опасността вече надвисва над нас. На тях им е нужна доотата, която нося у себе си. Знаеш, предполагам, какво означава доота.

Тенго пое дълбоко въздух:

— Ти носиш у себе си нашата доота — твоята и моята.

— Не съм запозната докрай с принципа, върху който почива, но факт е, че ми предстои да родя една доота. Посредством някоя въздушна какавида, подозирам, освен ако самата аз не съм въздушната какавида. Тъкмо заради това искат да ни хванат. Да си създадат нова система, чрез която да чуват гласа.

— Но каква е моята роля във всичко това? Ако изобщо ми се полага някаква роля, освен тази да съм бащата на доотата.

— Ти си… — понечи да каже Аомаме, но млъкна. Следващите думи отказваха да излязат. Все още съществуваха определени празноти — празноти, които тепърва щяха да запълват съвместно, с течение на времето.

— Реших да те открия, но не успях — рече Тенго. — Накрая ти мен ме намери. Реално погледнато, аз нищо не съм направил. И всичко ми се струва… как да го кажа… някак си несправедливо.

— В какъв смисъл „несправедливо“?

— Аз на теб много дължа. Но в същото време съм ти бил, общо взето, безполезен.

— Нищо не ми дължиш — отвърна му твърдо Аомаме. — Ти си този, който ме доведе дотук. По един невидим начин. Ние двамата сме едно цяло.

— Струва ми се, че съм виждал тази доота. Или поне онова, което доотата означава. Видях те теб, десетгодишна, да спиш на бледото сияние на една въздушна какавида. И можех да докосна пръстите й. Само веднъж ми се случи.

Аомаме положи глава на Тенговото рамо:

— Никой не дължи нищо на другия. Нищичко. Но едно сме длъжни: да опазим малкото. Те са вече по петите ни. Усещам как ни застигат. Чувам стъпките им.

— Никому няма да ви дам — нито теб, нито малкото. Сега, след като се събрахме, открихме онова, което сме търсили, като сме дошли на този свят. Това място е опасно. Но ти твърдиш, че знаеш къде е изходът.

— Така си мисля — рече Аомаме. — Ако не се лъжа.

Тридесет и първа глава

(Тенго и Аомаме): Като грахово зърно в шушулка

Още със слизането от таксито Аомаме разпозна мястото. Застана на ъгъла, огледа се и откри мрачния склад с ламаринената ограда точно под естакадата. С Тенго за ръка пресече по пешеходната пътека и се отправи нататък.

Не помнеше точно на коя ламарина беше изпаднал болтът, затова почна да ги проверява една по една, докато накрая откри пролука, през която можеше да мине човек. Преви се о две и като внимаваше да не закачи дрехите си, се вмъкна в склада. Тенго се сгъна, доколкото му позволяваше едрото му тяло, и я последва. Вътре в склада всичко си беше така, както го бе оставила през април. Празни избелели торби от цимент, ръждясали железни тръби, оклюмали бурени, разпилени хартии, тук-там втвърдени бели гълъбови курешки. Никаква промяна през изминалите осем месеца. Май човешки крак не бе стъпвал тъдява от онова време. Все едно беше пясъчен нанос насред главното шосе посред града — напълно занемарено и забравено местенце.

— Това ли е мястото? — оглеждаше се Тенго.

Аомаме му кимна:

— Оттук ако няма изход, никъде няма да ходим.

И в тъмнината се захвана да търси аварийната стълба, по която бе слязла — тесните стъпала, свързващи магистралата със земята под нозете й. Тука трябва да е стълбата, говореше си наум. Длъжна съм да вярвам в това.

Най-после я намери. Съвсем тясна метална стълба, много по-неподдържана и паянтова, отколкото си я спомняше. Сама се зачуди как бе успяла предния път да се смъкне по нея. Тя е все пак, рече си. Оставаше им само да я изкачат, стъпка по стъпка, вместо да слизат. Събу обувките „Шарл Журдан“ с високите токчета, напъха ги в чантата и я метна през гърдите си. И стъпи на първото стъпало по чорапи.

— Върви след мен — нареди на Тенго.

— Не е ли по-добре аз да съм пръв?

— Не, аз ще съм първа.

По този път бе слязла; полагаше й се да се изкачи първа.

А стълбата бе много по-студена от предишния път. Пръстите й замръзнаха дотолкова, че станаха почти безчувствени. Вятърът я брулеше измежду колоните на естакадата. Беше много по-остър и пронизващ отпреди. Металната стълба бе абсолютно бездушна и негостоприемна. И нищо не й обещаваше.

Когато в началото на септември я бе търсила отгоре, на самата естакада, изобщо не успя да я открие. Пътят й бе препречен. Но пък сега пътят откъм склада, нагоре, си съществуваше, точно както и очакваше. Нали тъкмо това й диктуваше чувството: че ако тръгне от тази страна, ще я намери. Ако онова, малкото в мен, притежава някакви специални сили, рече си, обезателно ще ме закриля и ще ме насочи откъде да мина.

Стълбата си беше на място, но нямаше представа дали наистина е все още свързана с магистралата. Какво пречеше да е блокирана по средата, да се окажат в безизходица? На този свят всичко бе възможно. Не й оставаше нищо друго, освен да издрапа нагоре с ръце и крака и да се убеди какво я чака и какво — не.

Преодоляваше внимателно стъпалата едно по едно. Погледна под себе си и видя, че Тенго е току под нея. Свиреп повей на вятъра развя полите на мантото й. Режещ вятър. Подгъвът на полата й се бе набрал до хълбоците й. Вятърът бе развял и косите й, лепеше ги през лицето и й пречеше да вижда. Дори дишането й затрудняваше. Аомаме съжали, че не беше вързала косата си. И ръкавици трябваше да си нося. За тях пък как не се сетих? Но от ядосване полза нямаше. Нали си беше поставила за цел да е облечена точно така, както и предния път. Не й оставаше друго, освен да стиска железните пръти и да ги превзема един по един.

Докато трепереше от студ и упорито напредваше, хвърли поглед към балкона на жилищния блок отвъд шосето. Пететажната сграда, облицована с кафяви керамични плочки — същата, която бе забелязала и на слизане. Половината й прозорци светеха. Имаше чувството, че само ако се протегне, ще я пипне. Лошо им се пишеше, ако някой от обитателите й ги видеше как се катерят посред нощ по аварийната стълба, осветени от мощните лампи по шосе 246.

За техен късмет по балконите нямаше жива душа. И всички пердета бяха спуснати. Което можеше и да се очаква, като се замисли човек. Че кой би се изтъпанил на балкона си в тая мразовита нощ да наблюдава аварийната стълба на една магистрала?

На един от балконите до разнебитен градински стол се гушеше фикус в саксия. Беше го забелязала и когато слизаше през април. Още по-жалко растение и от онзи фикус, който бе зарязала в апартамента си в Джиюгаока. Горкото фикусче — заседнало на едно място в продължение на цели осем месеца. Видя й се избледняло, опърпано, забито в най-невзрачното кътче на света, напълно забравено. И сигурно никога неполивано. Но в същото време фикусчето й внушаваше кураж и убеденост, докато драпаше нагоре по паянтовата стълба със замръзнали ръце и крака и с тревожно и объркано съзнание. Всичко се развива добре, мислеше си. На прав път съм. Или поне на същия, по който минах в обратната посока. Това фикусче ми е ориентирът. Сериозен, самотен пътепоказател.

На слизане по онова време видях и няколко паяжини. И се сетих за Тамаки Оцука. Как предприехме заедно едно пътуване, докато учехме в гимназията, и как през нощта се съблякохме голи и изучавахме взаимно телата си. Но защо тъкмо тогава, докато слизаше от магистралата по аварийната й стълба, се беше сетила за Тамаки? И сега, докато се катереше обратно, пак Тамаки й беше в ума. Спомни си гладките й; красиво оформени гърди. Толкова по-различни от моите недоразвити израстъци. А ето че тези красиви гърди си отидоха завинаги.

Сети се и за Аюми Накано. Самотната полицайка, озовала се през една августовска нощ закопчана с белезници към леглото в някаква хотелска стая в Шибуя, удушена с колана на хавлията й. Объркана млада жена, запътила се към пропастта на разрухата. И тя беше с красиви гърди.

Аомаме скърбеше от дъното на душата си по тези две покойни приятелки. Мъка й ставаше, като се сетеше, че те си бяха отишли завинаги от света. Скърбеше и по тези изчезнали безследно два чифта прекрасни гърди.

Моля ви, зовеше ги. Пазете ме. Умолявам ви. Нуждая се от закрилата ви. И бе убедена, че безгласните й думи наистина са стигнали до ушите на нещастните й приятелки. Ще ме закрилят. Сигурна съм.

Най-после стигна до върха на стълбата, но се озова пред мостик, който щеше да я отведе до външния край на платното. Парапетът на мостика беше нисък, а това налагаше да се сниши максимално, докато минава отгоре му. Мостикът свършваше със зигзагообразно стълбище. Никак не беше голямо, но далеч по-удобно от паянтовата стълба. Доколкото си спомняше, стълбището трябваше да я изведе на аварийната отбивка на магистралата. Ревящите наоколо камиони създаваха трусове, от които мостикът се тресеше като ударена странично от вълна̀ лодчица. Ревът на трафика се беше усилил.

Извърна се, да се увери, че и Тенго се е изкачил и е вече зад нея, пресегна се и хвана ръката му. И усети, че е още топла. Как беше възможно да е още топла ръка, която допреди секунда бе стискала ледена стълба в тази мразовита нощ?

— Само още малко — извика току до ухото му. Налагаше се да надвика и рева на трафика, и воя на вятъра. — Изкачим ли онова стълбище, ще излезем на платното на естакадата.

Стига стълбището да не е блокирано, рече си, но предпочете да не го каже на глас.

— Ти от самото начало ли възнамеряваше да се катериш по тия стълби? — недоумяваше Тенго.

— Да. Стига да успеех да ги открия.

— Защо тогава си се изтупала така — тясна пола, високи токчета? Не бих казал, че е най-удобният тоалет за катерене по стълби.

Аомаме пак се усмихна:

— Някой ден ще ти обясня. Просто се налага да съм облечена по този начин.

— Много красиви крака имаш.

— Харесват ли ти?

— Иска ли питане?

— Благодаря. — Аомаме се надигна на пръсти върху мостика и нежно го целуна по ухото. По омачканото му като карфиол ухо. Замръзнало от студ.

Пак се извърна напред, мина по мостика и пое нагоре по тясното стръмно стълбище. Краката й бяха ледени, пръстите на ръцете — безчувствени. Най-много се боеше да не се подхлъзне. Катереше се и отместваше косата, която вятърът й тикаше в очите и ги караше да се насълзяват. Стискаше здраво перилото, да не загуби равновесие сред вихъра, и докато правеше една внимателна крачка подир друга, не преставаше да си мисли за Тенго, който вървеше след нея. За едрата му длан и замръзналото му карфиолено ухо. И за малкото, което спеше в утробата й. За черния пистолет в чантата. И за седемте деветмилиметрови патрона в пълнителя му.

Обезателно трябва да се махнем от този свят. Но за да го постигнем, трябва от все сърце да вярвам, че тази стълба ще ни отведе до магистралата. Вярвам, обяви наум. И изведнъж се сети за онова, което Вожда бе казал през онази бурна нощ, преди да умре. За думите на песента. Които изведнъж нахлуха в съзнанието й.

Този свят е като цирк,

изпълнен е с илюзии.

Но се превръща в истински,

щом вярваш в мене ти.

Каквото и да се случи, каквото и да ми се наложи да направя, длъжна съм да го превърна в истински, да премахна всички илюзии. Не, не само аз. Ще трябва и двамата с Тенго да го превърнем. Да стане истински. Да слеем силите си до последна капка. В името на двама ни и в името на това, малкото.

Спря на една от междинните площадки и се обърна. Тенго дойде зад нея. Протегна му ръка и той я хвана. Усети както преди топлината й и почерпи нови сили. И пак опря устни до ухото му:

— Да знаеш: веднъж щях да пожертвам живота си за теб. Малко ми оставаше и щях да умра. Само два милиметра ми трябваха. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти — рече Тенго.

— Кажи ми, че ми вярваш с цялото си сърце.

— Вярвам ти с цялото си сърце.

Аомаме кимна и пусна ръката му. Обърна се отново напред и пак пое нагоре по стълбите.

* * *

Минути по-късно се озова на върха и излезе върху градската високоскоростна магистрала номер 3. Стълбището се оказа непрепречено. Преди да се покатери през металната преграда, обърса студените си сълзи с опакото на ръката си.

Тенго се огледа, без да каже и дума. И чак тогава успя да промълви, явно силно впечатлен:

— Градската високоскоростна магистрала номер 3. Тук, значи, е изходът от този свят.

— Да — отвърна Аомаме. — И входът, и изходът.

Тенго я подпря отзад, докато се прехвърляше през преградата с набрала се до кръста й пола. Аварийната отбивка от другата страна на преградата стигаше точно колкото за две коли. За трети път се озоваваше тук. И пред себе си видя големия билборд с рекламата на „Есо“: Вкарай тигъра в резервоара си. Същият призив. Същият тигър. Гледаше го безмълвно, по чорапи. И вдишваше дълбоко изгорелите автомобилни газове. Не можеше да си представи по-чист въздух от този. Върнах се, рече си Аомаме. Върнахме се.

Движението по магистралата беше броня до броня, точно както го беше оставила. Колите се придвижваха сантиметър по сантиметър към Шибуя. Това, необяснимо, я изненада. Защо при всяко мое идване заварвам задръстване? Не е ли доста необичайно по това време да има толкова гъст трафик към центъра? Сигурно някъде напред по градската високоскоростна магистрала номер 3 е станала катастрофа. Автомобилите по лентите в обратната посока си се движат най-нормално, а тук едва помръдват.

Тенго вдигна високо крак и ловко се прехвърли през оградата, после застана до нея. Гледаха безмълвно, застанали един до друг, струпалите се коли, със същата почуда, с която дошлите за пръв път на тихоокеанския бряг наблюдават разбиващите се на брега мощни вълни.

И хората от едва придвижващите се коли ги зяпаха — объркани, незнаещи как да реагират. Но по-скоро с подозрителност, отколкото с любопитство. Тия двамата какво ли пък са намислили? Откъде изскочиха в тъмното и се озоваха на тази отбивка? Жената в модно костюмче, но по съвсем тънко пролетно манто и на всичко отгоре по чорапи, без обувки. Мъжът пък як, в протрито кожено яке. И двамата с преметнати през гърдите пътни чанти. Колата им ли се е повредила? Или са катастрофирали? Да, ама наблизо не се вижда никаква кола. А и нямат вид на хора, които търсят помощ.

Аомаме най-сетне успя да се вземе в ръце и извади обувките с високите токчета от чантата си. Опъна надолу полата си, прехвърли ремъка на чантата върху едното си рамо и завърза колана на мантото си. Облиза пресъхналите си устни, прокара пръсти през косата си, извади носна кърпичка и изтри сълзите. И пак се сгуши в Тенго.

Стояха, без да говорят, хванати ръка за ръка, точно както се беше случило през онзи декемврийски ден преди двадесет години в класната им стая след часовете. Бяха единствените двама души на света. Гледаха бавно движещото се автомобилно стадо пред себе си. Но нищо не виждаха. Какво значение имаше всичко онова, което гледаха и чуваха? Всичко около тях — и гледката, и звуците, и миризмите — бе абсолютно лишено от смисъл.

— Значи, вече се намираме в друг свят, така ли? — успя да попита Тенго.

— Най-вероятно.

— Няма да е зле да проверим.

Проверката можеше да се извърши само по един-единствен начин, който не се нуждаеше от упоменаване. Аомаме вдигна безмълвно лице и огледа небето. В същия миг същото стори и Тенго. Търсеха да видят луната. Оттам, откъдето бяха застанали, луната трябваше да им се яви някъде над билборда на „Есо“. Но не успяха да я видят. Изглежда, се криеше зад някакви облаци. А облаците се носеха тържествено на вятъра в южна посока. Двамата нямаше закъде да бързат, та зачакаха търпеливо. Разполагаха с купища време. Достатъчно, за да си възвърнат онова време, което бяха изгубили. Време, което бе общо и за двама им. Нямаше нужда да изпадат в паника. С дръжка в лапата, с многозначителна усмивка на муцуната, застаналият в профил тигър на „Есо“ ги гледаше как се държат за ръка.

Изведнъж някаква мисъл взе да мъчи Аомаме. Имаше нещо ново, но някак си й се изплъзваше. Присви очи и се съсредоточи. И изведнъж й просветна: тигърът бе обърнал към тях лявата страна на лицето си. Но в спомените й тигърът бе извърнат към света с дясната си страна. Тигърът бе извърнат на другата страна. Лицето й се сви неволно в гримаса, сърцето й прескочи. Нещо в нея сякаш обърна посоката на движението си. Но можеше ли да е напълно сигурна? Мога ли чак дотам да разчитам на паметта си? Аомаме не беше напълно убедена. Но имаше чувството, че е така. Макар паметта ни понякога да ни лъже.

Аомаме обаче реши да не споделя съмненията си. Само затвори за миг очи, да нормализира дишането и пулса си, и пак зачака облаците да отминат.

През стъклата на автомобилите хората продължаваха да ги зяпат. Какво пък гледат сега тия двамата? И какво толкова са си стиснали ръцете? Неколцина опънаха шия да видят какво точно гледат двамата, но не видяха нищо освен бели облаци и билборда на „Есо“. Вкарай тигъра в резервоара си! Обърналият им лявата си страна тигърски профил с весело навирена към небето оранжева опашка на черни ивици призоваваше пътуващите да харчат още повече бензин.

* * *

Най-после облаците се разместиха и иззад тях се появи луната.

Луната бе само една. Познатата, жълтата, самотната луна. Същата онази луна, която се носеше над пампасите; луната, която изгряваше като кръгла бяла чинийка над тихата повърхност на езера и която кротко огряваше покривите на дълбоко заспалите домове. Същата онази луна, която тласкаше прилива към брега, караше козината на животните да лъщи и обгръщаше и закриляше нощните пътници. Луната, която като сърп остъргва душите или при новолуние къпе земята тихо в самотата й. Онази луна. Луната се бе заковала в небето точно над билборда на „Есо“, но вече непридружавана от другата — по-малката, разкривената зеленикава луна. Висеше си съвсем мълчалива, никому нищо недължаща. Двамата я наблюдаваха едновременно. Смълчаната Аомаме стискаше ръката на Тенго. Чувството на обърнатото наопаки течение беше изчезнало.

Върнахме се в 1984 година, каза си Аомаме. Вече не сме в 1Q84-та. Тук светът е онзи, от който дойдох — светът на 1984-та.

Но наистина ли е така? Нима е възможно светът тъй лесно да се върне към онова, което е бил? Нима малко преди смъртта си Вожда не каза, че път за връщане към стария свят не съществува?

Ами ако това е някакво съвсем друго място? Да не сме се преместили от единия нов свят в друг такъв — в трети свят? Свят, в който тигърът на „Есо“ ни показва левия си профил, а не десния? И където ни очакват нови загадки и нови правила?

Напълно възможно е, разсъждаваше Аомаме. На този етап поне не бих се заклела, че не е така. Но пък знам друго със сигурност. Откъдето и да го погледнеш, това не е онзи свят, с двете луни на небето. И държа Тенго за ръка. Двамата с него бяхме влезли в едно опасно място, където логиката е безсмислена, но успяхме да преодолеем няколко ужасни изпитания, да се намерим един друг и да се измъкнем оттам. Така че, дали това място, в което се намираме, е светът, от който сме тръгнали, или е някакъв съвсем нов свят, има ли смисъл да се боя? Ако пред нас изникнат нови изпитания, просто ще трябва да ги преодолеем както досегашните. Само толкова. Но поне вече не сме сами.

Реши да вярва в онова, което й бе необходимо, след което се отпусна върху мощната Тенгова гръд. Притисна ухо към гърдите му, заслуша се в биенето на сърцето му и се отдаде на обятията му. Точно като едно грахово зърно в шушулката си.

* * *

— А сега накъде? — попита след известно време Тенго.

Ясно бе, че не могат да останат тук завинаги. Пък и на градската високоскоростна магистрала нямаше банкет. Изходът за Икеджири беше сравнително наблизо, но дори при едно такова бавно движение да се движиш пеш между колите, си беше опасно. И палци да вдигнеха, изключено бе някой да ги вземе на автостоп. Да потърсят помощ от „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“ по аварийния телефон също не ставаше — как щяха да обяснят самото си присъствие на естакадата? Дори да стигнеха пеш до изхода за Икеджири, нали трябваше да минат през бариерата, където се събира таксата, а там неминуемо щяха да ги разпитват. А пък за слизане обратно по аварийната стълба и дума не можеше да става.

— Не знам — призна си Аомаме.

Наистина нямаше представа какво следва да предприемат и накъде да поемат. Ролята й се бе изчерпала с изкатерването по аварийната стълба. Не й беше останала и капчица сила да разсъждава или да взема решения. Резервоарът й бе абсолютно пресъхнал. Способна бе единствено да даде на друга сила правото да я води.

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

Молитвата й избликна отвътре като условен рефлекс. Без никакво участие на мисълта й. Нито една дума не съдържаше самостоятелен смисъл. И фразите се бяха свели до някакви звуци, до поредица сигнали, но нищо повече. И въпреки това, докато рецитираше механично молитвата, я обзе едно особено чувство, нещо като благоговение. Нещо в нея докосна определена струна в сърцето й. След всичко, което ми се случи, така и не изгубих себе си, мина й през ум. Слава Богу, че мога да съм тук, каквато съм. Където и да е Той.

Да дойде царството Твое, повтори напевно Аомаме по същия начин, по който го бе произнасяла преди училищните обеди преди толкова много години. Каквото и да означаваше това, тя го копнееше с цялото си сърце. Да дойде царството Твое.

Тенго я галеше по косата, сякаш я сресваше.

* * *

Десет минути по-късно Тенго успя да спре едно минаващо такси. В началото не можаха да повярват на очите си. Едно-единствено такси, без нито един пътник, си проправяше бавно път насред задръстването върху естакадата. Тенго вдигна скептично ръка, задната врата моментално се отвори и те бързо се напъхаха в автомобила, да не вземе фантомът изведнъж да изчезне. Очилатият шофьор се извърна назад.

— Смятам да се измъкна от това задръстване още през близкия изход за Икеджири, ако не възразявате? — попита ги. Гласът му беше леко възтънък за мъж. Но не дотолкова, че да дразни слуха.

— Нищо против нямаме — отвърна Аомаме.

— То, между другото, е забранено да се вземат пътници по магистралата.

— И по кой закон по-точно? — попита Аомаме. Лицето й бе леко смръщено в огледалото за обратно виждане.

Шофьорът не успя веднага да се сети за наименованието на конкретния закон, забраняващ вземането на пътници от магистралите. Да не говорим, че и лицето на Аомаме в огледалото за обратно виждане почваше да го плаши.

— Добре де, няма значение — заряза водачът темата. — Та вие къде всъщност искате да отидете?

— Оставете ни някъде около гара Шибуя — каза Аомаме.

— Не съм включил апарата — рече шофьорът. — Ще го пусна, като слезем от магистралата.

— А вие как така сте на магистралата без пътник? — полюбопитства Тенго.

— Абе, дълга история — изрече таксиджията с натежал от умора глас. — Наистина ли искате да ви я разкажа?

— Аз бих я изслушала — отвърна Аомаме. Какво, като е дълга и скучна? Жадуваше за всякакви истории, свързани с хората на този нов свят. Току-виж чула някоя нова тайна, някаква дребна подробност.

— Качих един мъж на средна възраст близо до парка „Кинута“ за университета „Аояма“. Каза, че предпочитал да мина по магистралата, понеже около Шибуя винаги било претоварено. И понеже в бюлетина за пътната обстановка нямаше нищо за задръстване по високоскоростната и съобщаваха, че движението било нормално, реших да му угодя и се качих на естакадата при Йога. Но после станала някаква катастрофа около Тани-чо и виждате какво се получи. Така закъсахме, че и до изхода за Икеджири нямаше стигане. Междувременно точно на Комадзава, където и сантиметър не можеше да се мръдне, пътникът ми видя някаква своя позната в сребрист мерцедес купе.

Смъкнаха стъклата, поприказваха си и в крайна сметка тя го покани да се прехвърли при нея. Мъжът се извини и попита може ли да си плати и да отиде в другата кола. Да свалиш пътник насред магистрала, е нещо нечувано, но понеже така и така не се движехме, нямаше как да му откажа. И онзи отиде в мерцедеса. Но понеже му беше съвестно, надплати, та и аз да не се ядосвам. Ама все пак не е особено приятно. Нали разбирате: просто нямаше мърдане. Но полека-лека додрапах дотук, съвсем близо до изхода за Икеджири. И ви видях, че вдигате ръка. Направо невероятно, не мислите ли?

— Никак не ми е трудно да го повярвам — отвърна лаконично Аомаме.

* * *

Прекараха нощта в един многоетажен хотел в Акасака. Изгасиха лампите, съблякоха се, легнаха си и се прегърнаха силно. Много неща имаха да си казват, но приказките можеха да останат за сутринта. Имаше нещо по-важно. Без да си кажат и дума, заеха се лениво да изследват взаимно телата си в мрака. С пръсти и длани, едно по едно, проверяваха къде се намира всяко нещо и каква му е формата. Вълнуваха се като дечица, играещи си на търсене на съкровище в някаква тайна стая. И щом откриеха съответната част, я целуваха с печата на одобрението.

И след като приключиха лениво с този процес, Аомаме хвана твърдия пенис на Тенго. По същия начин, по който бе държала ръката му в класната стая след часовете. Стори й се по-твърд от всичко, което й беше попадало до този момент, чудодейно твърд. Аомаме разтвори крака, притисна се и бавно го вкара в себе си. Право навътре, надълбоко. Затвори очи в мрака и пое дълбока и тъмна глътка въздух. После много бавно я изпусна. Тенго усети горещия й дъх върху гръдта си.

— Открай време си мечтая така да ме прегръщаш — прошепна му Аомаме и спря да мърда.

— И да правиш секс с мен ли?

— Да.

— Представяла си си това още от десетгодишна възраст?

— Е, не. Точно това се появи след още няколко години — разсмя се Аомаме.

— Защото и аз си представях същото.

— Че си в мен ли?

— Да.

— И това сега отговаря ли на представите ти?

— Все още не мога да осъзная, че наистина се случва — призна си Тенго. — Имам чувството, че си въобразявам.

— Но то наистина се случва.

— Прекалено хубаво е, за да е истина.

Аомаме се усмихна в тъмнината. И го целуна. Заизследваха си взаимно езиците.

— Не намираш ли гърдите ми за прекалено малки? — попита Аомаме.

— Точно такива са, каквито трябва — отвърна Тенго и ги обхвана с дланите си.

— Ама сериозно ли го казваш?

— Разбира се. Ако бяха по-едри, нямаше да ти отиват.

— Благодаря — рече Аомаме. — Не стига, че са малки, ами се различават и по големина.

— Много са си добре — каза Тенго. — Дясната си е дясна, лявата си е лява. Няма нужда да променяш нищо.

Аомаме притисна ухо към гърдите му.

— Толкова отдавна съм самотна. И толкова страдания понесох… Ако те бях срещнала отново по-отдавна, нямаше да ми се налага да правя всички тези отклонения, докато стигна дотук.

— Не съм убеден — поклати глава Тенго. — И така всичко си е наред. Сегашният момент е напълно подходящ. И за двама ни.

Аомаме се разплака. Дълго задържаните сълзи рукнаха по бузите й и не беше възможно да ги спре. Едрите сълзи затропаха като дъждовни капки по чаршафа. Продължи да плаче, докато Тенго бе в нея, и леко да потреперва. Тенго я грабна в обятията си и я притисна към себе си. Отсега нататък вечно ще я държи плътно до себе си. Мисълта го направи по-щастлив, отколкото си беше представял.

— Все пак сме имали нужда от време, за да осъзнаем колко самотни сме били наистина.

— Почни да се движиш — прошепна Аомаме в ухото му. — Бавно. За никъде не бързаме.

Тенго изпълни желанието й. Взе да помпа бавно, с тихо дишане, заслушан в ритъма на сърцето си. Аомаме се бе вкопчила в него така, сякаш се давеше. Отказа се да плаче, отказа се да мисли, отдалечи се и от миналото, и от бъдещето и се сля изцяло с движенията му.

* * *

Призори си облякоха по една от хотелските хавлии, застанаха до големия прозорец и си наляха от червеното вино, поръчано от рум сървиса. Аомаме отпиваше само проформа. Още не им се спеше. От стаята си на седемнадесетия етаж можеха да наблюдават луната колкото си искат. Вятърът беше отнесъл облаците и нищо не им пречеше да я виждат. Макар и отдалечила се значително през нощта, луната все още висеше над градския хоризонт — пепелявобяла, сякаш готова да падне на земята, след като бе изпълнила задачата си.

Аомаме бе настояла на рецепцията да им дадат стая на висок етаж, откъдето да се вижда луната, дори ако за целта трябва да платят допълнително.

— Това е най-важното за нас — каза. — Да виждаме добре луната.

Появилата се без всякаква резервация двойка се стори симпатична на администраторката още от пръв поглед. Пък и хотелът не беше кой знае колко пълен. Затова прати пиколото с тях, да огледат дали стаята отговаря на изискванията им, и едва тогава връчи на Аомаме ключа от миниапартамента. При това им направи и специална отстъпка.

— Да не би тази вечер да има пълнолуние или някакво друго важно явление? — полюбопитства администраторката. Какви ли не изисквания, надежди и желания бе слушала през годините от гостите на хотела. За пръв път обаче й попадаха клиенти, които искаха стая с хубав изглед към луната.

— О, не — отвърна й Аомаме. — Пълнолунието отмина. Луната сега е около две трети. Но това няма никакво значение. Важното е да можем да я виждаме.

— Обичате да наблюдавате луната, така ли?

— За нас е важно — отвърна Аомаме. — Нямате си представа колко ни е важно.

* * *

Броят на луните така и не се увеличи дори с настъпването на зората. Все същата стара позната луна си стоеше там. Единственият спътник, обикалял Земята с една и съща скорост още отпреди появата на човешка памет. Загледана в луната, Аомаме опипа леко корема си, да се убеди за сетен път, че малкото си е там, у нея. Можеше да се закълне, че коремът й е пораснал от предишната вечер.

И досега не знам що за свят е този, мислеше си. Но какъвто и да е той, сигурна съм, че ще остана тук. Че ще останем тук. Вероятно и този свят си има своите заплахи и опасности, сигурно и той изобилства със загадки и противоречия. Но това не е страшно. Не е проблем. Просто трябва да го приема. Никъде няма да ходя. Каквото и да стане, тука ще стоим, в този свят с една луна. Ние тримата — Тенго, аз и малкото.

Вкарай тигъра в резервоара си, бе казал тигърът на „Есо“ с левия си профил. Но профилът нямаше значение. Важното е, че усмивката, с която гледаше Аомаме, беше естествена и топла. Ще вярвам в тази усмивка, каза си Аомаме. Това е най-важното тук. И отвърна със собствената си версия на тигърската усмивка. Много естествено, много нежно.

Протегна тихо ръка и Тенго я пое. И двамата останаха там, един до друг, слети в едно, загледани безмълвно в луната над сградите. Докато накрая новопоявилото се слънце я огря и отне нощния й блясък. Докато я превърна в една увиснала в небето сива хартиена луна.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6853

Издание:

Харуки Мураками. 1Q84. Книга трета

Японска. Първо издание

Коректор: Нели Германова

Художник на корицата: Стефан Касъров

ИК „Колибри“, София, 2012

Формат 84×108/32

Печатни коли 28

Предпечатна подготовка „Колибри“

Печатница „Симолини“

1

Ферментирали соеви бобове. — Б.пр.

2

История, диалог, въпрос или твърдение, изложение в историята или системата от знания на дзенбудизма, общо съдържащи аспекти, които са недостъпни за рационалното разбиране, но може би достъпни за интуицията. — Б.пр.

3

Традиционна японска подова настилка от оризова трева, покрита с плетена разперена дзука (Juncus effusus), с различни стандартни размери според региона. В района на Токио едно татами е 88/176/6 см. Обикновено площта на стаите в японските домове се измерва с броя на татамите, с които е застлан подът. Шест татами например са приблизително равни на 10 кв.м. — Б.пр.

4

През 1973 г. арабските държави налагат петролно ембарго на САЩ и Холандия заради подкрепата им за Израел по време на Арабско-израелската война. Организацията на страните износителки на петрол ОРЕС намалява своето производство с близо 30% в продължение на шест месеца. Цената на нефта се увеличава четворно — до $ 12 за барел. — Б.пр.

5

Адзабу е един от кварталите на Минато. — Б.пр.

6

Occam’s Razor (англ. — „бръсначът на Окам“) е най-разпространеното наименование на принципа за простотата в науката, според който от множеството теории, които обясняват един и същ проблем еднакво добре, за предпочитане е най-простата, т.е. тази, която използва най-малко предположения. Това правило е наречено на името на францисканския монах Уилям от Окам (William of Ockham, живял ок. 1280/1285–1349), но идеята е много по-стара. Терминът „бръснач на Окам“ се появява за пръв път през XIX век в трудовете на английския математик Уилям Хамилтън. — Б.пр.

7

Du cote de chez Swann (фр.) — първа част от „По следите на изгубеното време“. — Б.пр.

8

Прекъснат полов акт (лат.). — Б.пр.

9

Месо на скара (яп.). — Б.пр.

10

Candies (англ. — „Бонбоните“) — прочуто японско дамско вокално „идол поп трио“ (1973–1978). „Идол (на яп. — айдору) феноменът“ се заражда в Япония в края на шестдесетте и началото на седемдесетте години, след като японската публика лудва по Силви Вартан заради ролята й във Френския мюзикъл „Търсете идола“ (Cherchez I’idole, 1963, прожектиран в Япония през 1964 г. под заглавието Aidoru wo sagase). Идолът обикновено е особено привлекателна или сладка личност на двадесетина години (най-често момиче), която в период от няколко месеца до няколко години се налага на масовата култура чрез редовни медийни изяви, участия в поп група, второстепенни роли в тв сериали и риалити шоута за издирване на таланти (на яп. — таренто), фотосесии и т.н. — Б.пр.

11

Yosui Inoue (р. 1948) — една от водещите фигури в японската естрада — композитор, китарист и продуцент, забележителен заради характерния си глас, ексцентричните текстове и неразделните си тъмни очила. — Б.пр.

12

corn nuts (англ. — „царевични ядки“) — киснати три дни във вода царевични зърна, преди да бъдат изпържени, докато станат хрупкави. — Б.пр.

13

Преводът на „Макбет“ от английски е на Валери Петров. — Б.пр.

14

Най-голямата и най-печелившата (за организаторите) форма на забавление в Япония, практикувана от една трета от населението в приблизително 16 000 салона, разположени в най-оживените части на градовете. Метални сачми се пускат в машини, наподобяващи пинбол машините, но монтирани вертикално, и при попадане в определени отвори носят на играещия печалба. Смята се, че пристрастяването към пачинко е масово явление. — Б.пр.

15

Жилищен квартал в град Нарашино, префектура Чиба. — Б.пр.

16

През 1984 г. това е култовият „Минолта Х-700“. — Б.пр.

17

Ситният червен фасул адзуки (яп.), или Vigna angularis (лат.), се използва най-вече във вид на паста (анпан) в японските и китайските десерти-сладкиши, сладоледи и др. — Б.пр.

18

Японската писменост представлява знаци от китайската (канджи), смесени със знаци от двете японски сричкови азбуки — хирагана и катакана. Канджи, за разлика от азбуките, е базирана на обозначаване на смисъл, а не на звук. Хирагана и катакана са идентични като звуков състав. Хирагана се използва главно за изписване на граматични компоненти, катакана — за заемки и чуждици, както и за чуждестранни наименования на страни, градове, имена на хора и т.н. — Б.пр.

19

The Collector (1965) — филм на американския режисьор Уилям Уайлър. — Б.пр.

20

Героят от новелата на Франц Кафка „Метаморфозата“. — Б.пр.

21

Традиционни порцеланови кукли, за които се смята, че носят късмет. Кукла фукусуке присъства и на обложката на албума на „Бийтълс“ Sergeant Pepper’s Lonely Hearts Club Band. — Б.пр.

22

Голям парк с много стадиони в токийския район Шинджуку. — Б.пр.

23

„Мадза“ и „доота“ са много близо до типичния начин, по който един японец би произнесъл английските думи mother (майка) и daughter (дъщеря). — Б.пр.

24

Джидзо е японското име на бодхисатвата Кшитигарбха. В будизма бодхисатвата е същество или човек, който е взел решение да постигне пълно просветление за доброто на всички чувстващи същества. В Япония статуи на Джидзо обикновено се поставят на кръстопътища, за да помогнат на пътника да избере правилния път. — Б.пр.

25

Монотеистична религия, създадена през XIX в. от японката Накаяма Мики, известна и като Оясама. — Б.пр.

26

Miagete Goran Yoru No Hoshi Wo — хит от 1963 г. на Kyu Sakamoto (род. Hisashi Oshima, 1941–1985) — певец и композитор, чийто баща му дал прякора Кю — Деветката, понеже бил деветото дете в семейството. Ue O Muite Aruko („Гледам нагоре, докато вървя“, 1963 г.), по-известна с алтернативното си заглавие Sukiyaki, е единствената японска песен, стигала някога до номер едно в американската класация „Билборд“. — Б.пр.

27

В Япония (както и в цяла Източна Азия) е широко разпространена употребата на личен печат (инкан) вместо подпис. За по-важни документи се изисква официално регистриран пред общинските власти личен печат (джицуин), придружен в определени случаи с представяне на свидетелство за регистрацията му. — Б.пр.

28

Японски зелен чай, чиито листа са предварително печени на въглен в порцеланов съд, докато покафенеят. Постигнатият по този начин карамелен аромат и понижено съдържание на кофеин го правят предпочитан за след вечеря, сред децата и възрастните. — Б.пр.

29

По закон всяко японско домакинство е длъжно да уведомява местната власт при раждане, припознаване, осиновяване, брак, развод и смърт на всеки японски гражданин. Всичко това се вписва в семейния регистър (косеки) на домакинството. Отделно от това съществува и адресна регистрация (джуминхьо). — Б.пр.

30

Каймьо — почетно име, което се дава посмъртно на благородници, но и на обикновени хора. — Б.пр.

31

Много популярен японски сладкиш, който се продава в дървени кутии с дължина около 27 см. Смята се за специалитет на град Нагасаки, пренесен там от португалски мореплаватели през XVI в. Наименованието му идва от португалски — Pao de Castela (хляб от Кастилия). Във Франция подобни сладкиши се наричат Pain d’Espagne (испански хляб), на турски — Pandispanya, оттам и българското наименование — пандишпан. — Б.пр.

32

Авторът визира „Траурният марш за смъртта на Зигфрид“ от операта Gotterdammerung („Залезът на боговете“) из тетралогията „Пръстенът на нибелунгите“ на Рихард Вагнер. — Б.пр.

33

„Всички щастливи семейства си приличат, всяко нещастно семейство е нещастно посвоему.“ — Б.пр.

34

Мандала (санскрит) — концентрична диаграма, изобразяваща пълен кръг, завършеност. Според Юнг мандалата символизира цялостната личност. — Б.пр.

35

На англ.: Cold or Not, God is Present. Изглежда, Мураками прави игра на думи, тъй като надписът над вратата на къщата на Юнг, изписан и върху надгробния му камък, гласи VOCATUS ATQUE NON VOCATUS DEUS ADERIT (лат.), което на англ. може да се преведе като Called or Not [Called], God is Present — „Викан или не, Бог присъства“. — Б.пр.

Content

Харуки Мураками
1Q84
Книга трета

Първа глава (Ушикава): Нещо, ритащо по далечните граници на съзнанието

Втора глава (Аомаме): Може и да съм сама, но не съм самотна

Трета глава (Тенго): Всички животни бяха облечени в дрехи

Четвърта глава (Ушикава): Бръсначът на Окам

Пета глава (Аомаме): Колкото и да пазиш тишина

Шеста глава (Тенго): Чувствам, палци ме сърбят

Седма глава (Ушикава): На път съм към теб

Осма глава (Аомаме): Вашата врата хич не е лоша

Девета глава (Тенго): Докато не са препречили изхода

Десета глава (Ушикава): Трупане на солидни улики

Единадесета глава (Аомаме): Сериозна липса както на логика, така и на доброта

Дванадесета глава (Тенго): Правилата на света са се охлабили

Тринадесета глава (Ушикава): Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Четиринадесета глава (Аомаме): Това, малкото ми

Петнадесета глава (Тенго): Не е нещо, за което му е позволено да говори

Шестнадесета глава (Ушикава): Способна, търпелива, безчувствена машина

Седемнадесета глава (Аомаме): Разполагам само с един чифт очи

Осемнадесета глава (Тенго): Когато убодеш някого с игла, да потече алена кръв

Деветнадесета глава (Ушикава): Какво може той, което повечето други хора не могат

Двадесета глава (Аомаме): Още едно изражение на моето преобразуване

Двадесет и първа глава (Тенго): Някъде в главата си

Двадесет и втора глава (Ушикава): Очи, изпълнени със съжаление

Двадесет и трета глава (Аомаме): Сиянието безспорно бе налице

Двадесет и четвърта глава (Тенго): Заминаване от котешкия град

Двадесет и пета глава (Ушикава): Студен или не, бог присъства

Двадесет и шеста глава (Аомаме): Изключително романтично

Двадесет и седма глава (Тенго): И целият свят може да се окаже недостатъчен

Двадесет и осма глава (Ушикава): А част от душата му

Двадесет и девета глава (Аомаме): Никога повече няма да пусна ръката ти

Тридесета глава (Тенго): Ако не се лъжа

Тридесет и първа глава (Тенго и Аомаме): Като грахово зърно в шушулка

Информация за текста

1