Чарлз Дикенс

Посмъртните записки на клуба „Пикуик“

Избрани творби в пет тома. Том 1

Владимир Филипов

Чарлс Дикенс

Вечерта на 6 февруари 1812 година Джон Дикенс, чиновник от Английските морски сили в гр. Портсмут, завежда съпругата си на танцова забава. На следващия ден се ражда тяхното второ дете — бъдещият писател Чарлс Дикенс.

1812, годината, когато се е родил Чарлс Дикенс, е също годината, през която Наполеон организира своя поход към Москва; през 1812 стават прочутите Лудитски вълнения, когато отчаяните работници нападат фабрики и разбиват машини в своята заблуда, че те са виновни за мизерното им съществование; през 1812 Англия започва безсмислената война със Съединените щати, която трае до 1815; през 1812 година цената на хляба става четири пъти по-висока в сравнение с 1792 — годината преди започването на Наполеоновите войни (1793–1815). Естествено, главната тежест на тези войни пада върху плещите на народните маси. Морските блокади спират вноса на жито, което води до поскъпване на хляба. С настъпването на мира цената на житото спада и това разорява редица средни и дребни стопани, които не са в състояние да плащат повече рентата за земята. В 1815 се прокарва първият „Житен закон“. Неговата цел е чрез високи тарифи да запази финансовите интереси на едрите земевладелци, които продължават да бъдат мнозинство в Парламента. Това още повече влошава тежкото положение на населението. До отменянето на житните закони през 1846 година в страната съществува остър конфликт между индустрия и земеделие.

Основният конфликт в страната обаче, конфликтът между богати и бедни, си остава и става все по-остър. Индустриалната революция, започнала през втората половина на XVIII век, достига пълен размах през този период. Новите средства за производство лишават от препитание хиляди занаятчии. Разорението на голяма част от земеделските производители увеличава неимоверно числото на безработните. Огромен брой хора се струпват в новите индустриални градове, където живеят в бедняшките квартали при недопустимо нечовешки условия — по няколко семейства в една стая, в бараки, във влажни сутерени, без вода, без отходни места и канализация. Съществуват безбройни документи, които описват живота на трудещите се в условията на буржоазната индустриализация. Най-потресаващ пример в това отношение е жестоката експлоатация, на която са подложени децата. Фабрикантите скоро разбират, че машините могат лесно да бъдат управлявани от жени и деца, на които, естествено, се плащат много по-малки надници, защото тяхната работна сила била по-малка и препитанието на семейството не зависело от техните доходи. Бедните родители били принудени да изпращат невръстните си деца в ада на индустриалния град. Фабрикантите показвали особено предпочитание към сираците; шест-седемгодишни деца били заставяни да работят между 12 и 16 часа на ден при ужасно нехигиенични условия. Според някои изчисления те трябвало да изминават между машините път от 30–40 км дневно. Смъртността сред тези деца била невероятно висока. По-здравите оживявали, но израствали умствено и физически недоразвити и единствената им перспектива била да продължат да работят във фабриките докато издържат.

Безбройни са примерите за жестокостта, на която са били подлагани тези деца. Да споменем само едни от тях: дете прави опит да избяга от фабриката, в която работи, но неговият господар го настига на кон и го връща обратно, като го бие с камшика си през целия път, дълъг 35 — 40 км. Когато през 1839 година Джоузеф Рейнър Стийвънс заявява, че „всяка тухла и всеки камък във всяка фабрика в Ланкашър и Йоркшир са циментирани с кръвта на малки деца, изтощени до смърт в тях“, той по символичен начин дава израз на същността на буржоазната революция в Англия.

Вярно е, че има хора като Робърт Оуен, които организират индустриални предприятия, където условията на работа и живот на трудещите се са добри. Техните опити обаче пропадат, защото при съществуващата капиталистическа конкуренция са неизбежно обречени на провал. Вярно е също, че редица филантропични организации се мъчат да помагат на страдащите, но техните усилия са капка в морето. Вярно е накрая, че през 1819 година се приема първият от така наречените „Фабрични закони“, който ограничава работното време на 12 часа, но поради липса на контрол той остава само на хартия. Последвалата серия от „Фабрични закони“ също не променя съществено положението, защото по силата на съществуващите по-стари закони на работниците е забранено да се организират. Освен това им липсва все още класово съзнание, а и поради огромната маса бедствуващи безработни пролетариатът и не може да използва своето единствено оръжие — стачката.

В своята „Английска социална история“, в главата за периода 1703 — 1832, видният специалист Г. М. Травелиън пише следното: „В миналото бедността беше лично нещастие. Сега тя става обществена беда, заплаха срещу хуманитарния дух, роден през осемнадесети век.“[1] В същност този дух или, с други думи, идейните принципи, породени през XVIII век, са до голяма степен, макар и косвено, виновни за бедственото положение на трудещите се през XIX век.

След така наречената „безкръвна революция“ от 1688, когато се установява конституционна монархия, в Англия започва един сравнително дълъг период на мирно и възходящо развитие. Новата буржоазна класа си осигурява икономическа и религиозна свобода. Политическата машина е все още в ръцете на аристокрацията, която управлява чрез партиите на торите (поземлената аристокрация), чиято главна цел е запазването на високи цени за селскостопанските продукти, и на уигите, чиито интереси са свързани с тези на новите капиталисти. Главната цел и на двете партии е да запазят свободата на търговията. Отначало дребната буржоазия е изключена от управлението на страната, но известно време това положение не я тревожи, защото я интересува главно свободата на икономическата дейност, извоювана от едрата буржоазия.

Осемнадесети век е епоха на господството на рационализма. Според Джон Лок рационалното начало у човека неизбежно ще осигури прогреса и ще доведе до рай на земята, стига да му се даде възможност свободно да се развива. Основен принцип става свободата на индивида и ненамесата на държавата в личните работи на хората, като въпросът за задълженията на обществото към индивида и на индивида към обществото изобщо не се поставя. Този принцип, утвърдил се по време, когато буржоазната класа налага своето господство, остава и до днес нейно свещено правило.

Рационализмът, който безсъмнено изиграва важна роля за развитието на науката и на производителните сили, оказва и по друг начин трайно отрицателно влияние върху общественото развитие. Християнската религия в продължение на столетия е главната философска система, която обяснява света и човешките отношения. Нейните основни догми сега стават несъвместими с принципите на рационализма. И тъй като на никого все още не идва и наум да се усъмни в съществуването на бога връх взима деизмът — ролята на писаните легенди, на Новия и Стария завет, се принизява; светът, в неговото чудно богатство и многообразие, става най-убедителното доказателство за съществуването на господа бога. Оттук автоматично следва заключението, че всичко, което съществува, е божествено. Това включва и обществения ред — всеки опит да бъде променен той е посегателство срещу божественото.

Към това трябва да се прибавят и теориите на икономистите. Основани на рационализма на Просветителите, те стават основа за експлоатация и потисничество, много по-страшни от тези на короната и черквата, срещу които представителите на новата класа са се борили в продължение на дълги години. В 1776 година Адам Смит поставя началото на буржоазната политическа икономия със своя труд „Изследване върху природата и причините на богатството на народите“. В него той анализира съществуващите икономически закони и без да си дава сметка, че те са исторически обосновани, ги обявява за неизменна част от естествения божествен ред. Логичното заключение е, че всяка намеса от страна на държавата би била напразна, защото автоматически действуващите икономически закони неизбежно ще се наложат. Според него не ценните материали, а стоките и трудът образуват богатството на всеки народ и то не се увеличава, ако се осигури тяхното свободно обръщение. Условие за това е също запазването на съществуващото разделение на труда. Интересите на цялото общество и на отделния индивид съвпадат — всеки индивид, който се грижи за своите собствени интереси и благосъстояние, помага на цялото общество. По такъв начин егоизмът става част от божественото провидение. В „Начала на политическата икономия и облагането“ Дейвид Рикардо разглежда проблемите за характера и разпределението на националното богатство. Основа в неговото учение е теорията за поземлената рента. Според него притежанието на земя е преимущество от особен вид и увеличението на доходите на населението неизбежно ще води до увеличаване на рентата. По такъв начин покупателната способност на надницата няма да се променя и затова е излишно да се увеличава.

Трябва накрая да се кажат няколко думи и за утилитаристическата школа, чиито главни представители са Джеръми Бентъм и Джон Стюарт Мил. В случая, когато се говори за Дикенс, тяхното учение е важно не само защото писателят го напада остро в романа си „Тежки времена“, но защото и в останалите му произведения се срещат многобройни алюзии за тази омразна теория. Изхождайки от принципите на егоизма, утилитаристите твърдят, че усилията на всеки отделен индивид за лично благополучие ще увеличават общественото благополучие. В хода на този процес егоизмът на всекиго ще бъде неутрализиран от егоистичните домогвания на хората около него и по такъв начин ще се получи равновесие и общо движение напред, или — както Бентъм се изразява — „най-голямо щастие за най-много хора“. Той приема също принципа на Хюм, че „основата на всяка добродетел е утилитарността“, че всичко, не само в икономиката, но и в живота въобще, има стойност единствено дотолкова, доколкото е утилитарно (т.е. полезно). Така сред кръговете, които определят атмосферата на обществения живот, се налагат ценности, лишени от хуманност, емоционалност и чувство за красота.

Реакцията срещу бездушието и сухотата на рационалистическата идеология започва още през XVII век. В литературата тя отначало се проявява главно у сантименталистите, а по-късно — при школата на романтизма. Тази реакция намира израз и в другите сфери на надстроечния живот: в областта на философията — в материалистическия сенсуализъм на Джон Лок още през втората половина на XVII век, а през XVIII век — в субективния идеализъм на Джордж Хюм. В религията тя намира израз в методисткото движение на Джон Уезли, което слага ударението върху личното и човешкото поведение, а през 90-те години на XIX век — в „Оксфордското движение“ на Джон Кебъл, Едуард Пюзи и Джон Нюман, които искат да възстановят естетическото и емоционално въздействие на религиозния ритуал. По същество това е опит за връщане назад към Средновековието, затова и Нюман става католик. Движението има обаче и своя положителна страна: неговите представители смятат, че черквата е отговорна не само за духовното, но и за физическото спасение на човека и полагат специални грижи за бедните, болните и нещастните.

Общо казано, на култа към студения разум се противопоставя култът към сърцето, към емоционалното, към човешката доброта.

Култът към сърцето се проявява в творчеството на редица писатели особено през годините, когато се налагат идеите на утилитаристите, с тяхното безразличие към съдбата на отделния човек, с тяхното преклонение пред парите и материалните придобивки, с тяхното самодоволно евангелистко убеждение, че материалният им успех е доказателство за тяхната добродетелност и праведност.

Човекът, който като библейски пророк призовава хората да се откажат от идола на материалното и да възродят духа на човещината, е Томас Карлайл (1795–1881). Той е една от най-важните фигури сред творците на словото в Англия от XIX век. Повечето от неговите творби днес имат само историческо значение, но на времето си са оказвали огромно влияние, и особено върху Дикенс. Джеймс Фруд, един от неговите съвременници, пише: „Сред споровете, доводите, съмненията, увеличаващата се несигурност от преди около четиридесет години, гласът на Карлайл звучеше като хиляди тръби в ушите на младото поколение англичани.“ Това влияние на Карлайл се дължи преди всичко на неговия пламенен протест срещу епохата, на умението му точно и ефектно да посочи в какво се състоят нейните беди. В едно от ранните си есета, „Признаците на времето“, публикувано през 1829 година, Карлайл излага основните си идеи, които повлияват върху много от съвременните му писатели и стават важен елемент в тогавашната английска социална критика. В „Признаците на времето“ между другото той пише следното: „Ако се наложи да се охарактеризира нашата епоха с един-единствен епитет, не бихме я нарекли нито героична, нито благочестива, философска или морална, а преди всичко механична. Нашата епоха е епоха на машината както във външния, така и във вътрешния смисъл на тази дума.“ По-нататък Карлайл отбелязва: „Не само външното, физическото, но и вътрешното, духовното се управлява сега от машини. Не само ръцете, а и главите и сърцата на хората са станали механични.“ Той говори също за съответните социални промени, за натрупването на богатство в ръцете на малцина, което „по странен начин променя старите отношения и увеличава разстоянието между богати и бедни…“ По същество критиката на Карлайл е романтична и на места ретроградна, но той все пак успява не само точно да формулира недостатъците на своето време — социалните неправди, стремежа към материални придобивки, духовната нищета, — а и да даде израз на недоволството на будните и прогресивно настроени свои съвременници. Именно на това се дължат неговият авторитет и влияние.

Литературата на този период — така наречения викториански период — е извънредно богата. Викторианците пишат романи, стихотворения, поеми, романи в стихове, есета, скици, пътеписи, мемоари, нравоучителни трактати, сатира, критика. Единствено само драмата е слабо застъпена.

Тази огромна писменост има някои общи черти и едновременно с това показва голямо разнообразие по отношение на идеи, тематика, стилови особености и качество. Някои от поетите, есеистите и критиците постигат върхове в своята област. И все пак тези постижения са частични и ограничени. Онова обаче, което дава основание на повечето критици да смятат, че викторианската литература отстъпва само на английската литература от Ренесанса, е без съмнение нейният роман. Разнообразието и в романа е голямо от идейна, тематична и стилистична гледна точка. Литературната слава на това време се основава главно на онази „блестяща плеяда прозаици в Англия, чиито живи и красноречиви страници са дали на света повече политически и социални истини, отколкото са изречени от всички професионални политици, публицисти и моралисти, взети заедно…“[2]

С Дикенс романът в Англия стига своята зрелост. Обикновено се смята, че жанрът води началото си от XVIII век, с произведенията на Даниел Дефо, Самюъл Ричардсън и Хенри Фийлдинг. В същност неговите корени са дълбоки и многопосочни. Намираме ги в испанските авантюристични разкази за „пикаро“, във френските романси в проза на Скюдери, в италианските новели като „Декамерон“ на Бокачо, в елинистичните пасторали като „Златното магаре“ на Апулей, а в английската литература — в рицарските романи на Малори и Мандевил през Средновековието, в битово-авантюристичните разкази на Грийн и Декър, в портретните скици на Оувърбъри през Ренесанса, в алегорията „Пътешествието на пилигрима“ на Джон Бъниан през XVII век и в есетата на Стийл и Адисън през XVIII век.

Но едва когато се утвърждава буржоазната класа, се появява „нов“ (точно това означава „novel“ на английски) прозаичен жанр. Новото в него е както обектът и мащабът на отражение, така и подходът към него. Буржоазната класа очаква литературата, от една страна, да се занимава с хора и събития, които са й близки и я интересуват, представяйки ги на достъпен за нея език, а от друга — да й помогнат да проумее усложнения модерен живот, да покаже отношението между отделния индивид и обществото, отношенията между отделните социални групи. Изискванията на XVIII век за анализ и синтез и за систематизация също оказват своето въздействие. Романът проучва човека в неговите подробности, в нюансите на неговите действия и реакции към заобикалящата го действителност. Той натрупва конкретни детайли, които създават впечатление за правдоподобност. Реализмът в него става основният творчески метод. В най-общи линии може да се каже, че в литературата романът представлява съответствие на рационализма на времето. И въпреки това официалната критика, за която са единствено валидни каноните на старогръцката и латинската литература, се отнася към него с недоверие. Тя постепенно го приема, но като нещо годно за простолюдието, за хората с нисък вкус. Звучи парадоксално, но първият удар срещу това отношение идва от ръката на Уолтър Скот, „един тори — непоправим антиквар; почитател на всичко минало и отминало“[3]. Романите от серията „Уейвърли“ стават модни, но многозначителен е фактът, че авторът ги публикува анонимно. Да се пишат романи, все още не подхожда на един джентълмен.

В 1836, пет години след смъртта на Скот, започва да се появява на месечни свезки „Клубът Пикуик“ и революцията в литературата, чието начало води от Ричардсън, навлиза в нов стадий.

Вярно е, че и по времето на Дикенс недоверието към романа продължава. Интересен е фактът, че Чарлз Дикенс и Уилям Текери не стават близки приятели и една от главните причини за това е, че Дикенс гледа на романа като на нещо сериозно. В неговите ръце той става инструмент за социални реформи. А Текери, джентълмен от по-висшите слоеве, се отнася — поне привидно — с известна доза пренебрежение към него, нещо, което Дикенс не може да му прости.

За новото положение на романа говори и фактът, че човек като Бенджамин Дизраели, бъдещият лорд Биконсфийлд, го използва за пропаганда на идеите на фракцията на „младите тори“, към която принадлежи. С тази цел той написва трилогия, която днес литературните историци причисляват към групата на така наречените „романи на социалния проблем“. В първия от тях, „Конингсби“ (1844) той разглежда политическите, във втория, „Сибил“ (1845) — социалните, и в третия, „Танкред“ — религиозните проблеми на своето време. Причините за бедите на съществуващото общество Дизраели вижда в неговия индивидуализъм и бездушни теории, както и в грабителската природа на буржоазията. Той проповядва връщане назад към „благородството на духа, чийто корени са в земята“, към Средновековието, когато хората са равни пред своя суверен.

И все пак този безнадежден консерватор успява да прозре истината за съществуващата социална система. В бележка към изданието на „Положението на работническата класа в Англия“, излязло в 1892 година, Енгелс отбелязва следното: „Идеята, че развитата индустриализация разцепи англичаните на две различни нации, бе, както е известно, изразена по същото време и от Дизраели и неговия роман «Сибил».“[4] През тридесетте и четиридесетте години на XIX век, когато темпът на индустриализацията се засилва, с неизбежните за нея остра поляризация и конфликти, все повече и повече се появяват романи, в центъра на които са социалните проблеми на деня. Това е времето на възникването и развитието на чартизма, „първото широко, действително масово политически оформено пролетарско-революционно движение“[5]. Напрежението расте, социалното движение в страната става експлозивно. В самото начало на своята книга, озаглавена „Чартизмът“ (1830), Карлайл заявява: „На нас лично ни се струва, и ни се струва от години, че този е най-застрашителният от всички практически проблеми; ако не се направи нищо за него, някой ден нещо само ще стане, и то по начин, който няма да зарадва никого. Наистина дошъл е денят за действия, за смислен разговор и за смисленото проучване на този проблем.“ Това чувство за угроза и неотложност заставя писатели с различни обществени и идейни позиции да се обърнат с лице към най-важните социални проблеми на деня. Граф Едуард Булуър-Литън написва криминалните романи „Пелъм“. (1828) и „Юджийн Еъръм“ (1832), в които се засягат редица политически и социални въпроси. Както бе вече споменато, сторожникът на феодалния ред, Дизраели, написва своята трилогия от романи за „социалния проблем“. Чарлс Кингсли, представител на движението на „християнския социализъм“, написва „Мая“ (1848), където разглежда положението на селския пролетариат, и „Алтон Лок“ (1850), в който показва „потната система“ на експлоатация на индустриалния пролетариат. В „Мери Бартън“ (1848) Мисис Гаскел показва непримиримите противоречия между капитала и труда, а в „Север и Изток“ (1855) — противоположните ценности и интереси на земеделския изток и индустриалния север в страната.

Този вид роман разкрива нещо, което важи за всички главни представители на английския роман от XIX век и особено за Дикенс — той е обърнат с лице към своето време, у него осезателно присъствуват обикновените хора, които живеят и действуват на фона на своето многообразно ежедневие.

Друга характерна черта на романа по онова време е, че той е проникнат от чувство на несигурност, недоволство и протест. „Задачата на романистите е била същата както на техните предшественици — да постигнат реализъм, да дадат израз (с каквито и да е нововъведения по отношение на формата и структурата) на истината за живота пред очите им. Но за да постигнат това, да проникнат отвъд сложната структура на нечовечност и фалшиви чувства, които разяждат съзнанието на капиталистическия свят, необходимо е било да станат бунтовници.“[6] Както отбелязва А. Кетъл, литературният бунт на XIX век е до голяма степен индивидуалистичен, понякога несъзнателен и често неуместен от практическа гледна точка. И все пак големите представители на романа „са били бунтовници и в крайна сметка степента на тяхното величие съответствува на степента и последователността на техния бунт“[7].

На второ място, произведенията на писателите от викторианския период се отличават с широтата на своя обсег. И тук не става дума само за това, че почти всички техни романи са обемисти, като самият обем определя големия брой характери, движението и изобилието на случки и събития. Техният обсег е широк и в друг смисъл. Докато през XX век писателите се специализират — едни пишат сериозни романи, други — хумористични или психологични, философски, сатирични, социални, криминални и т.н., викторианците създават произведения, които имат широк обхват. Разбира се, в тях не намираме винаги всички тези „специални теми“, понякога някои от тях напълно липсват; и все пак общото впечатление е за богатство и многостранност. В техните романи има за всекиго по нещо. Това обяснява и широката им популярност.

На трето място, по общо признание на всички критици, викторианците са отлични разказвачи. Те са находчиви, изобретателни, творци със силно въображение и техните произведения успяват да поддържат интереса на читателите.

На последно място, макар и невинаги изискани, те са без съмнение умели стилисти. Тяхната проза създава впечатление за жизненост, гъвкавост и разнообразие. При тях движението е от ежедневното и разговорното до поетичното и реторичното.

Мнозина днес смятат, с известно основание, че от структурна гледна точка романите на викторианците са безформени. Но когато вземем пред вид факта, че те са били публикувани на свезки, периодически, разбираме, че не са толкова безформени, че имат известна структура, известен ритъм, определени от начина на публикация. С времето писателите разкриват по-голямо чувство за форма и показват значително майсторство в това отношение в рамките на съществуващите условия.

Онова, срещу което най-много възразяват нашите съвременници, е сантименталността и патосът в романите на викторианците и специално на Дикенс. Сцени като смъртта на Пол от „Домби и син“ и особено на малката Нел от „Антикварният магазин“ се определят като непоносимо сълзливи. Известно е, че викторианците са били хора необикновено сдържани, та дори и студени — нещо, което обикновено предполага прекаленото наличие на точно противоположните чувства. Освен това разказът за смъртта на деца, който цели да разтърси емоционално читателите, има и определен социален смисъл, който днес за нас се губи. Както бе вече споменато, смъртността сред децата, принудени да работят във фабриките, е катастрофално висока; но тя е висока и сред другите слоеве на населението. Според данни от онова време средната продължителност на живота сред работниците от индустриалните градове е била следната: Лийдс — 19 години, Манчестър — 17 години и Ливърпул — 15 години. Тя не е била много висока и сред горните слоеве — в съответните градове тя е била 45, 38 и 35 години[8].

Във всеки случай за читателите от XIX век емоционалната наситеност на този вид сцени е била съвсем естествена. Известни литератори като Уолтър Ландор, Т. Карлайл, Томас Худ, Уошингтън Ървинг и Лорд Джефри са били довеждани до сълзи от сцената със смъртта на Нел. Ландор, който е писател и един от най-начетените критици от онова време, заявява, че с този си роман Дикенс показва, че „заедно с Шекспир е най-великият сред английските писатели“. Безпощадно строгият критик Лорд Джефри също прави паралел с Шекспир, като отбелязва, че „след Корнелия нищо не е така успешно, както Нел“. Сцената на смъртта му подействувала толкова силно, че един посетител, който го заварил с глава, стисната между ръцете, и с насълзени очи, решил, че критикът тъжи за смъртта на близък приятел или роднина. Затова няма нищо чудно, че обикновените хора са откликвали на тази страна в творчеството на писателя още по-дълбоко и по-непосредствено. В очакване на последните свезки на романа, на пристанищата в Съединените щати се събирали тълпи от хора и още преди параходът да хвърли котва, с викове питали пътниците на палубата дали малката Нел е още жива. Популярността на малката Нел е била огромна. В една от своите речи в Америка Дикенс споменава, че във връзка с романа хората са му писали „от дървените колиби сред мочурища и блата, от най-гъстите гори и от най-отдалечените и пусти части на далечния Запад“. Изглежда, че не Дикенс е сантиментален, а че нашето отношение към нещата се е променило, че ние сме загубили част от възможността си да тъжим и плачем.

Напуснал родния Портсмут още като бебе, едва към края на живота си Чарлс Дикенс го посещава отново за едно от своите уникални еднолични представления — четене на сцени от произведенията си. Като се разхождал из града със своя импресарио, той попаднал на уличката, на която е била родната му къща. „Господи! — възкликнал писателят, — тук съм се родил.“ Те минали от единия край на улицата до другия, без да могат да открият сградата. Дикенс спрял пред една къща и казал, че сигурно ще е тази, защото приличала на баща му, после пред друга — защото приличала на родното място на човек, който го е изоставил; накрая решил, че е третата, защото явно била дом на дребно и слабо дете, какъвто той е бил в детството си. Тази случка пряко разкрива една от творческите особености на Дикенс — неговата способност да вижда хората и тяхното обкръжение в единство. Често стаята, къщата, дори улицата, на която живее героят му, е външно продължение на неговия характер, негов външен израз.

В 1814 г. семейството се премества в Лондон. Три години по-късно те отиват в колоритния малък пристанищен град Чатъм, където Чарлс прекарва шест от най-щастливите и спокойни години в живота си. Още от малък той проявява влечение към театралното изкуство. За забавление на приятелите си баща му често го качва на някой стол да изпее песен, да декламира, да изиграе някаква сценка или да имитира говора и маниерите на някой съсед. Имитациите му са особено успешни не само защото още от малък Дикенс притежава изключителен актьорски дар, но и защото е благословен и с една друга изключителна способност — наблюдателност, остро око за подробности и особено за чудатости както у хората, така и в заобикалящата го действителност — случки, улици, магазини, къщи, вещи и т.н. Той притежава и забележителна памет, която го връща често до най-ранните му години.

Първата учителка на Чарлс е майка му; тя го научава да чете и му дава основните знания по латински. Бидейки болнаво дете, Чарлс прекарва по-голямата част от времето си в четене. Той открива книги, складирани от баща му на тавана до неговата стая, които жадно чете и препрочита. От полуавтобиографичния роман „Дейвид Копърфийлд“ откриваме кои са били любимите му произведения: „Родерик Рандъм“, „Перегрин Пикъл“ и „Хъмфри Клинкър“ от Т. Смолет, „Том Джоунс“ от Х. Фийлдинг, „Викарият на Уейкфийлд“ от Оливър Голдсмит, „Робинзон Крузо“ от Д. Дефо, „Дон Кихот“ от Сервантес, „Жил Бла“ от Ле Саж и „Приказки от хиляда и една нощ“. От автобиографичния откъс, оставен на неговия приятел и по-късно биограф Джон Форстър, научаваме, че Дикенс така потъвал в книгите, които четял, че в продължение на седмици бил съответният герой, живеел в неговия вътрешен и външен свят. Това необикновено въображение, както и другите му качества — драматично изкуство, наблюдателност, склонност да свързва характерите с тяхната обстановка — се проявяват по-късно в творчеството му и определят някои от неговите основни особености.

Бащата на Чарлс, Джон Дикенс, бил жизнерадостен и добросърдечен, но безотговорен човек. Той обичал компаниите, пунша и хубавите вечери и непрекъснато харчел повече, отколкото печелел. Поради финансови затруднения семейството било принудено да се премести в по-бедна къща. Известно време Чарлс ходел на училище, където учителят, разпознал таланта на момчето, го насърчавал да чете класиците на английската литература. Докато били още в Чатъм, той ходел с баща си до Рочестър, където гледали представления на „Ричард III“ и „Макбет“. Може би оттогава датира интересът на Дикенс към Шекспир, с когото толкова много критици днес го сравняват. Във всеки случай Дикенс четял и препрочитал произведенията ма великия драматург и ако се съди по неговите романи, познавал отлично Шекспировото творчество.

В началото на 1823 година Джон Дикенс получава нова служба в Лондон. По това време той има вече седем деца. Задълженията му също са пораснали, и не само заради по-големия брой деца. Баща му сигурно е бил доволен да избяга от кредиторите си, но за малкия Чарлс промяната представлява голям удар. Първо, защото семейството се настанява да живее в Камдън Таун, място, явно неподходящо за тяхното обществено положение, и, второ, защото той е само на единадесет години, а се налага да напусне училище. Неговото главно задължение е да се грижи за малките си братя и сестри, да чисти обувките, да изпълнява семейни поръчки. Макар да се чувствува самотен и пренебрегнат, Чарлс продължава да се самообразова, като усилено чете. Към това се прибавя и един нов вид образование. Той започва да обикаля съседните квартали, често ходи на гости на вуйчо си, който живее в Сохо, и на кръстника си — в Лаймхаус. Като истински изследовател, Чарлс върви из улиците и със своята почти фотографска памет набира факти от живота в Лондон, особено от мизерните части на града, попива атмосферата му, изработва си чувство за неговото движение и ритъм — неща, които ще дадат по-късно материал за неговите романи.

По това време Дикенс прави и своите първи литературни опити, за домашна консумация. Той написва един фарс, пише скици, в които обрисува колоритни фигури като например бръснаря на своя вуйчо, с неговите безкрайни истории за Наполеон и за това, колко по-добре щял да се справи, ако бил на негово място.

Междувременно финансовото положение на семейството става все по-тежко и по-тежко. Идва крахът. Джон Дикенс попада в затвора за дългове. За да се издържат, останалите непрекъснато залагат домашни вещи и мебели. Отиват и книгите — единственият извор на утеха, забрава и радост за чувствителното момче. Накрая майката решава, че най-големият им син Чарлс, тогава дванадесетгодишен, може да спаси семейството и го изпраща да работи във фабрика за бои за обувки — нещо, за което нейният син никога няма да й прости. Останалите членове на семейството отиват да живеят в затвора, където са сравнително добре, защото Джон Дикенс все още получава заплатата си и е необезпокояван от кредиторите. Но за Чарлс това е най-трагичният период от живота му. Той трябва да живее сам и да работи по цял ден в стар, мръсен, вонящ на гнило и навестяван от огромни плъхове склад край Темза.

След много години Дикенс пише с горчивина: „Ако не беше божията милост, тъй като никой не се грижеше за мене, лесно можех да стана безпризорен малък крадец.“ Чувствува се толкова оскърбен от положението, в което е изпаднал, че никога не споменава ни дума за него, дори и пред най-близките си, които научават за него едва след смъртта му, когато Дж. Форстър публикува биографията му.

След като прекарва шест месеца във фабриката, за младежа настъпва нова промяна, този път за добро. Джон Дикенс получава наследство, излиза от затвора и Чарлс тръгва на училище. След две-три години обаче му се налага отново да печели хляба си. Той започва да работи като чиновник в адвокатско бюро и прекарва година и половина сред мрачните лондонски съдилища, където събира достатъчно материал за галерията адвокати и съдии, които намираме в романите му. Наблюденията увеличават презрението му към английските закони и правосъдие, презрение, породено още по-рано от безсмисления закон, според който длъжниците трябва да стоят в затвора, докато не намерят пари да изплатят задълженията си. Междувременно баща му, вече пенсионер, за да увеличи дохода си, започва да работи за един от ежедневниците, като пише дописки за дебатите в Камарата на общините. Този факт, изглежда, е подсказал на Чарлс, че човек, който владее стенография, има възможности за добра кариера. И с присъщата си енергичност и всеотдайност той сяда да учи стенография. За усилията и мъките на този процес, както и за някои други подробности от неговото детство и юношество, узнаваме от „Дейвид Копърфийлд“.

Въпреки че научава стенография добре, Дикенс не успява да получи желаното място в галерията на дописниците в Камарата на общините. В продължение на няколко години той е принуден да работи като репортер на дела в едно анахронично, останало от Средновековието съдебно заведение — работа, която не го задоволява.

През този период Дикенс, според собствените му думи, ходи почти всяка вечер на театър, участвува и в любителски театрални представления. Недоволен от работата си, решава да стане актьор. Успява да си уреди прослушване в театър „Друри Лейн“, но поради възпаление на гърлото не може да се яви на прослушването. Ако не е била тази случайност, светът сигурно е щял да го загуби като писател, защото освен влечение към театъра Дикенс е притежавал и безспорен актьорски талант. До края на живота си той многократно организира, поставя и участвува в любителски театрални представления, често с благотворителна цел — да се съберат пари за някой писател, изпаднал във финансови затруднения, или за „Съюз за литература и изкуство“ (основан по инициатива на Булуър-Литън и Дикенс, с цел да се подпомогнат нуждаещите се писатели и да се насърчават начинаещите надеждни писатели).

Ще споменем тук само един случай. В 1857 година умира Дъглас Джералд, писател и редактор. Дикенс знае, че семейството му не е финансово осигурено, и трескаво се захваща да организира мероприятия, за да се съберат помощи. Предлага да се възобновят представленията на две комедии, чиито автор е Джералд; Такери да изнесе лекция; лично той да направи публични четения на своята „Коледна приказка“ и — накрая — да се организират абонаментни представления на пиесата на Уилки Колинс „Замръзналата дълбочина“, в която да участвуват той и неговата дъщеря.

Първото представление на „Замръзналата дълбочина“ е под патронажа на кралица Виктория. Освен кралицата на него присъствуват принц Алберт, кралят на Белгия, около петдесет изтъкнати гости, поканени от нея, и двадесет и пет — поканени от Дикенс. Макар и малобройна, публиката, както узнаваме от дъщерята на Дикенс Джорджина, „плака и се смя и бурно аплодира“. Следват още три представления пред публика в Лондон и две в Манчестър, където на първото присъствуват две, а на второто — три хиляди души. В Манчестър Дикенс надминава себе си. Сцената, в която той умира, е толкова ефектна, че професионалната актриса, която му партнира, избухва в конвулсии и неудържим плач. А Уилки Колинс казва следното във връзка с неговото представление: „Баналният израз е единственият точен израз за неговата блестяща игра; той буквално наелектризира публиката.“ С тази своя дейност Дикенс успява да събере за семейството на покойния си колега внушителната за времето сума от две хиляди лири.

Истинските си актьорски възможности обаче Дикенс показва в литературните четения на своите произведения. За първи път той чете пред публика, за благотворителни цели, „Коледна приказка“ — на 29 декември 1853 година в Бирмингам — и след два дни — „Щурецът на огнището“. По-късно започва да включва в своите четения и откъси от романите си. Тези своеобразни моноспектакли се радват винаги на огромен успех.

При повторното си посещение в САЩ, в Ню Йорк, огромни тълпи хора се редят за билети още от предишния ден и цената на билетите на черна борса достига 26 долара — баснословна за онова време сума. Уилям Макреди, един от най-големите актьори на времето, отива при Дикенс след едно от неговите четения и със сълзи на очи, развълнуван до такава стенен, че не може свързано да говори, едва успява да му каже, че е „толкова изумен, колкото и дълбоко трогнат“. „… Господи! — видях най-доброто изкуство на това славно време — не проумявам. Как става, как го правите…“ А Карлайл заявява: „Преди да чуя Дикенс да чете, нямах представа какви големи възможности се крият в човешкото лице и глас. На никоя театрална сцена не може да има толкова актьори, колкото тези, които сякаш пробягват през лицето му, нито да се чуят толкова различни интонации.“

Последните години на живота си Дикенс посвещава почти напълно на своите литературни четения. Болен, изтощен, с възпалено гърло, той всеки път успява да се мобилизира, да вложи цялата си артистична страст и да успее винаги да „наелектризира публиката“. Когато накрая в представленията си — а те са били представления в истинския смисъл на думата — включва сцената с убийството на Нанси от „Оливър Туист“, драматизмът на изпълнението го изтощава до такава степен, че му е било необходимо да почива часове, за да се съвземе. А ефектът от тази сцена е бил поразяващ. Разполагаме с редица сведения на хора, според които публиката е стигала до истерия, когато я е гледала. По мнението на всички биографи тези изпълнения, и преди всичко изпълнението на сцената с убийството на Нанси, са подкопали значително здравето на Дикенс и са го довели до ранната му смърт.

Тази страна от живота на Дикенс е не само интересна, но и важна, за да разберем същността на неговото творчество. Изглежда, че той и когато е пишел романите си, е играел, вживявал се е в историята и съдбата на героите си. Добре известен е фактът, че в процеса на писането Дикенс понякога се е втурвал към огледалото да види изражението на лицето си, за да го опише и така да предаде състоянието на героя, чиито чувства е преживял в момента.

Известен е също фактът, че когато Дикенс е творял, той е бил в трескаво състояние, почти не на себе си. Разполагаме с многобройни примери за това. Ще цитираме един от тях, взет от писмо до Форстър: „Намирам се непрекъснато в свирепа възбуда във връзка с «Камбаните»; ставам в седем часа, вземам студена баня преди закуска, пламвам яростно и обзет от гняв и нагорещен до червено, пиша около три часа… Със свирепа сила искам да свърша, с дух сроден на Духа на истината и милосърдието и да опозоря жестоките и лицемерните.“

Но да се върнем назад към времето, когато, недоволен от работата си, Чарлс Дикенс решава да се отдаде на изкуството на Мелпомена и Талия. Както вече бе споменато, поради възпаление на гърлото той не може да се яви в „Друри Лейн“ в определения час и ден и преди да уреди ново прослушване, получава работа като репортер в Камарата на общините. Това е периодът непосредствено преди преминаването на важния „Закон за изборните реформи“. Там Дикенс скоро си спечелва името на най-бързия стенограф и на най-акуратния от младите репортери. Непрекъснато го търсят за работа. Той напредва и в 1834 г. го назначават като репортер в прочутия и влиятелен либерален ежедневник „Морнинг кроникъл“. Журналистическата работа още повече изостря неговата вродена наблюдателност. Тя му дава възможност да се запознае отблизо с машинациите на политическата власт, с лицемерието и фалша на законодатели и политици. Дълбоко в него се загнездва недоверие към съществуващата политическа система. Накрая непрекъснатото пътуване с дилижанси из страната му дава възможност не само да среща различни хора, да наблюдава най-различни случки и да се запознае с живота в Англия; дава му и изобилен материал за един от непрекъснато повтарящите се мотиви в романите му — приключенията на хора на път.

Така условията на живот в детството и младите години на Чарлс Дикенс подготвят бъдещия писател: той непосредствено се научава какво означава тежък труд и мизерия, запознава се отблизо с правораздаването и политическия живот; работата му като журналист го научава да отделя значителното от незначителното, опитът му като актьор и интересът му към театъра въобще изработват у него чувството за диалог и за необходимостта всяка сцена да бъде цялостна и визуално ясна. И най-после невъзможността му да получи формално образование не сковава естествения му талант в тесните рамки на литературните канони и формули.

Още като журналист Дикенс започва да пише скици. От предговора към така нареченото „евтино“ издание на „Клубът «Пикуик»“ (1847) научаваме как в 1833 година „крадешком, в здрача на една вечер, разтреперан от страх“, младият Дикенс (той е едва на двадесет и една години) пуска ръкописа на свой разказ „в тъмната пощенска кутия пред една тъмна редакция, в един от тъмните вътрешни дворове на Флийт Стрийт“. Когато по-късно Дикенс купува списанието и вижда в него „моето първо излияние… в пълния блясък на печатната страница, аз тръгнах към Уестминстър Хол и свих в него за около половин час, защото очите ми бяха замъглени от радост и гордост…“. Разказът, който се появява през декември 1833 година в списанието „Мънтли Магъзин“, е озаглавен „Вечеря в Поплър Уок“ (сега известен под надслова „Господин Минс и неговият братовчед“).

Списанието учтиво поканва младия човек да им сътрудничи, разбира се, безплатно. Той написва още шест разказа, пет от които излизат анонимно, а шестият под псевдонима „Боз“ — прякор на един от Дикенсовите по-малки братя. По-късно „Морнинг Кроникъл“, където Дикенс работи, започва да помества неговите скици, като увеличава след известно време заплатата му.

В периода от 1833 до 1836 година Дикенс публикува в различни списания общо 54 разказа, скици и есета. По-голямата част от тях излизат през 1830 година в две серии под заглавието „Скици от Боз“, с които младият писател си спечелва известност.

Още преди да се появи втората серия „Скици от Боз“, Дикенс сключва договор за книга, която да излиза на части в едномесечни свезки. Така се слага началото на „Посмъртните записки на клуба «Пикуик»“. Първата част на „Пикуик“ излиза в четиристотин бройки. Когато книгата стига до шестнадесетата част, на книговезеца е дадено нареждане да подготви над четиридесет хиляди свезки. Успехът на романа е огромен. Това решава съдбата на Дикенс. Той напуска репортерската галерия и вестника и се отдава на литературата.

„Скици от Боз“ са в някакъв смисъл продължение на Дикенсовите литературни произведения от младежките му години, но обсегът сега е много по-широк и не включва само чудаци или представителни типове, а Лондон в неговото богато многообразие. „Скиците“ принадлежат към традицията на есетата, позната в английската литература още от XVIII век. В тях обаче има нещо подчертано ново. „Въздействието на Дикенс върху по-реакционно настроените негови читатели сигурно е било такова, че те са се стреснали. След възвишените фрази на отвлечено философствуващите характери на Джонсън, след екзотичната фантасмагория на готическия роман и даже след взискателния реализъм на Джейн Остин… контрастът е забележителен. Виждането на Боз е съвсем ново, това е виждане на човека от улицата; той показва в «Скиците» си дребните събития от ежедневието на обикновените хора…“[9]

В „Скиците“ намираме много от онова, което е характерно за по-късното творчество на писателя и преди всичко — неговото изключително познаване на Лондон: места, хора, начин на живот. Както посочват редица критици, по-голяма част от тях са основани на факти. Фактите са предадени през очите на човек с отлична наблюдателност и чувство за интересни и важни подробности. Но това не са документални работи — богатото въображение на твореца претворява обикновеното и познатото в колоритни и незабравими образи и картини.

„Скиците“ разкривят някои от проблемите, които са в центъра на творчеството на Дикенс — съчувствието му към бедните и онеправданите и към всякакъв вид човешко страдание, добродушната му насмешка над някои човешки слабости, раздразнението му от претенциозността и фалша, възмущението му от простащината на парвенютата.

Взети заедно, „Скиците“ на Дикенс представляват кипяща от живот картина. Те му спечелват популярност и прозвището „неповторимият“. Но скоро славата, която „Скиците“ му донасят, е затъмнена от феноменалния успех на „Посмъртните записки на клуба «Пикуик»“ (1836–1837).

Първоначалната идея на издателите била прочутият художник Робърт Сеймур да нарисува серия от скици, които да изобразяват комичните спортни приключения на лондончани. Младият Дикенс е трябвало да напише текста към рисунките. Той обаче сметнал, че темата, използувана вече от други, не била достатъчно интересна; освен това не знаел нищо за спортистите и ловджиите и затова предложил идеята за клуб на ексцентрични лондончани. За да запази нещо от първоначалните намерения, съгласил се да включи като член на клуба мнимия спортист Уинкл. Второто му условие било на него да бъде предоставена инициативата, тоест рисунките да илюстрират измислените от него приключения. Така започнали да излизат „Посмъртните записки на клуба «Пикуик»“.

Наивните чудаци от клуба тръгнат със своя председател Пикуик да пътуват, убедени, че продължителните пътувания дават естествена „възможност за един увеличен обсег на наблюдения с цел разпространения на знания и научен възход“. Самото начало определя характера на книгата: това е добре известният модел на „пикаресковия“ роман. Читателят очаква да срещне най-различни интересни характери, да преживее заедно с героите забавни и смешни, приятни и неприятни приключения, очаква също на героите да им се случат необикновени неща, да попаднат в трудности и, разбира се, да се измъкнат от тях. В най-общи линии първите три свезки (до IX глава) следват тази рецепта. В четвъртата свезка се появява Сам Уелър, една от най-интересните и живи фигури в цялото творчество на Дикенс, и от този момент, без да загубва своята забавност, „Пикуик“ се превръща от роман за интересни приключения в нещо по-сериозно. Покрай насмешката над човешката суета и недостатъци се промъкват елементи на сатира. Изборите в Ийтънсуил са представени като екстравагантен фарс, така че смешното надделява; (Между другото, името на града е телескопиране на думите „eat and swill“ — тоест „ям и лоча“, така че на английски звучи като град „Плюсканеипоркане“.) Но по-късно тонът се променя — сатирата срещу представителите на правосъдието, срещу адвокатите Додсън и Фог, срещу притворството и егоизма на черквата и т.н. се изостря, а после, когато се стигне до ярките описания на условията в затвора, тоновете потъмняват.

И все пак общото впечатление, което романът оставя, е впечатление за безгранично веселие и оптимизъм. Основната идея на романа е силата на доброто, което надделява над заобикалящото го зло. И това е новото и различното за „Пикуик“ в сравнение с предшествуващите го приключенски романи. Главни носители на тази идея са Пикуик и Сам Уелър. Съзнателно или не, Дикенс създава една нова двойка от вида на Дон Кихот и Санчо Панса. Макар и различни, и двамата стават символи на един и същи принцип — на принципа на човешката доброта, на добрата воля, на съчувствие към другите, на готовността за човешка взаимопомощ. Този принцип придобива особено значение през 30-те години, когато романът се появява. Това са години, на големи човешки страдания, на безразличие, на себично затваряне на онези, които са отговорни, в черупката на собствените интереси и изгода.

Пикуик е възсмешен чудак, човек наивен и без жизнен опит. Той непрекъснато попада в неудобни положения, но успява да се измъкне от тях, като запазва човешкото си достойнство; затова нашият смях не е снизходителният смях над жалък неудачник, а над човек, на когото въпреки всичко съчувствуваме и когото уважаваме. Като своя прототип Дон Кихот, „ангелът в трико и гамаши“, според думите на Сам Уелър, е носител на възвишени човешки идеали. Оттук и нашето уважение към него.

Макар необразован, Сам Уелър е благоразумен и практичен и гледа философски на живота. Той никога не губи присъствие на духа и със своето невъобразимо чувство за хумор успява да види смешното във всяко положение и с типичните за него хумористични сравнения да превърне всичко в шега. Сам не е идеалист, но се възхищава на идеализма на своя господар и винаги му се притичва самоотвержено на помощ. Отношенията между тях не са традиционните отношения между господар и слуга.

За Дикенс, както и за много негови съвременници, не промяната на обществото, а промяната на човешката природа е единствената надежда за подобряване на съществуващото положение. Пикуик и Сам са представители на идеала за човещина. В това се състои новото в романа и в това се крие една от причините за неговата огромна популярност.

Разбира се, съществуват и други причини за тази популярност. Дикенс успява само с няколко щриха да нарисува колоритни и интересни характери. В романа се срещат над 350 герои и всеки от тях е неповторим и ярък индивид, всеки един е жив човек. Джон Форстър най-добре изразява впечатлението, което романът оставя у съвременниците му: „Ние всички изведнъж осъзнахме, че в центъра на екстравагантните и забавни приключения, разгърнати пред нас, стоят истински хора. Не някой ни разказваше с хумор за тях, а те самите бяха там. Още преди да излязат половин дузина свезки, обикновеният читател разбра, че по някакъв начин редица хора от средните и долните слоеве на живота… се прибавиха към неговите интимни приятели и познати; а преди да се появи още половин дузина свезки, интелигентният читател разбра, че в Англия се е появил нов, оригинален гений от рода на Смолет и Фийлдинг.“[10]

И все пак над всичко си остава бликащият смях, Дикенсовата неповторима находчивост.

Успехът на романа е толкова голям, че както правят и днес на Запад при подобни случаи, предприемчиви производители и търговци започват да продават шапки, бастуни, копчета, гамаши, та дори и порцелан, наречени „Пикуик“, по името на популярния герой.

Много по-важен и по-интересен от литературна гледна точка обаче е фактът, че романът е популярен сред всички слоеве на населението. Писателката Мери Митфорд споменава в едно писмо, че „всички момчета и момичета разправят колко е смешен… но все пак онези, които имат най-изискан вкус, го харесват най-много“. Като пример за такъв вид хора тя споменава доктора сър Бенджамин Броуди, който четял „Пикуик“ в каретата си на път от един пациент за друг, а съдията лорд Денман се задълбочавал в него, докато чакал съдебните заседатели да вземат решение. Да не си чул за Дикенс, заключава М. Митфорд, е все едно „да не си чул за Хогарт[11], на когото той прилича, само дето неговото схващане за човечеството, като при Шекспир, е много по-оптимистично“. Уелингтънският херцог четял романа с удоволствие; според Джон Ръскин семейството му обичало да го четат на глас, а самият той по-късно научил по-голяма част от романа „наизуст“. Хвалебствени неща за „Пикуик“ казват писатели като Томас Худ, Уошингтън Ървинг и други, хвалебствени статии се появяват в списания като „Лъндън Куортърли Ривю“, „Фрейзърс Магъзин“, „Единбъръ Ривю“ и т.н. Известно е, че всяка свезка е била четена и препрочитана семейно. Често четецът се е запознавал с нея предварително, за да може да удържи смеха си по време на четенето.

„Пикуик“ е любимо произведение и на простолюдието. Доктор Шелтън Макензи съобщава, че в една железарска работилница попаднал на група мъже и жени, които били толкова бедни, че не можели да си позволят да похарчат един шилинг за месечната свезка, а я вземали под наем срещу две пенита и един от тях, който бил грамотен, им я четял. Описан е случай, когато един чирак първи с табла на глава по улицата и чете най-новата част от романа.

И други два случая ни дават представа за начина, по който англичаните от онова време реагират на романа. Свещеник посещава тежко болен, за да го опрости. Като излиза от стаята, чува болния вътре да възкликва: „Слава богу, в края на краищата «Пикуик» ще излезе след десет дни!“ Млад литературен критик отива на черква; по време на службата си спомня нещо за Том Уелър, за когото чел в поредната част на романа предишната вечер, и в него напира смях, който той сподавя с мъка, сълзи потичат по лицето му; две възмутени стари дами го извеждат навън, където за голям свой ужас го виждат да сяда на един надгробен камък и неудържимо и високо да се смее. На следващия ден младият човек отива при свещеника, за да му обясни станалото, но свещеникът веднага му прощава, защото самият той е почитател на „Пикуик“.

Огромният успех на романа не само решава съдбата на Дикенс, но и изменя неговото творческо съзнание. В традицията на писателите от XVIII век, неговата главна цел в „Пикуик“ е да поучава и забавлява читателите. В предговора към първото издание на романа той пише следното: „Ако тези несъвършени описания са успели, докато са го забавлявали, да накарат макар един-единствен читател да измени за добро отношението си към своите събратя и да види по-светлата и блага страна на човешката природа, то тогава аз ще бъда горд и щастлив, че съм постигнал резултат.“

Още докато пише „Пикуик“, Дикенс съзнава, че си е създал огромна читателска публика, и явно решава да използува това свое влияние, за да въздействува върху общественото мнение. Отсега нататък във всеки свой роман Дикенс си поставя някаква социална цел. Когато в 1849 година пише „Дейвид Копърфийлд“, той отбелязва: „… надявам се, че можем да бъдем радостни и весели и едновременно с това — по-целенасочени.“

Според един закон за бедните, приет в 1601 г., тоест още по времето на кралица Елизабета I, всяка енория е задължена да се грижи за бедните. Но при условията на социалното мислене през XIX век, както отбелязва Енгелс, „Малтусианската комисия“, на която е предоставено да разгледа проблема за бедните, „заключава, че бедността е престъпление и тя трябва да бъде наказана по най-строг начин, за да служи като предупреждение за другите“[12]. Така се стига до „Новият закон“, приет от Парламента в 1834 година, според който бедните могат да получат помощ само в новоустановените „работни домове“ (в същност нещо като приюти за бедни). „Правилниците в тези работни домове, или както ги нарича народът Бастилии за бедните, са такива, че да уплашат всеки, който има и най-малка надежда за живот…“[13]. Мъжете и жените живеят отделени (за да не се увеличава бедното население), децата също; храната е ужасна, всеки е подложен на тежък и безсмислен труд. Условията в затвора са по-добри и поради това, както пише Енгелс, нерядко хората в тях предпочитат да извършат престъпление, за да попаднат в затвора[14]. Като журналист Дикенс е докладвал в пресата дебатите в Парламента по „Новият закон за бедните“. И той, както всички хуманитарно настроени хора на своето време, е дълбоко възмутен от закона. В следващия си роман „Оливър Туист“ (1837–1838) Дикенс си поставя за задача да покаже, че законът е жесток и че онези, в чиито ръце е поверена съдбата на бедните, са безсърдечни егоисти. И за да изтръгне максимално съчувствието на читателите, главната жертва в романа му става едно невинно малко дете, чувствително, добро, възпитано, с разбиране за чест, достойнство и лоялност, които не можем да очакваме дори от много по-голямо дете, расло при съвършено други условия. Оливър е малък джентълмен, едно истинско ангелче. Дикенс не си дава сметка за това, че като образ той е съвършено невероятен. Целта му е да изобличи закона и „работните домове“ и тъй като сцените, които описват условията на децата в тях, са предадени внушително и убедително, човек забравя, че е невъзможно Оливър, който не знае нищо друго освен глад, грубости и невежество, да бъде такъв, какъвто е. Ние сме готови да го приемем и да му съчувствуваме и поради една друга причина. Началните глави на „Оливър Туист“, които по конкретен начин създават впечатление за ужасяваща мизерия и страдание, придобиват, както отбелязва Арнолд Кетъл, смисъла на символ. Според него това, което ангажира нашето въображение, е не чувството на съучастие в личните преживявания на които и да е от героите, а на участие в един свят на бедност, потисничество и смърт[15]. В този смисъл ние реагираме към Оливър като към обобщен представител на всички жертви на една безчовечна система и поради това не обръщаме внимание, че неговият портрет не е реалистичен. Като символ на чистото и доброто в детето въобще, неговата идеализация от страна на автора става нещо приемливо.

Началните глави на „Оливър Туист“ следват модела на пикаресковия роман — те представляват поредица от сцени, предадени в ярки цветове: работният дом, погребалният магазин, бягството на Оливър до Лондон, свърталището на крадците. В свои непубликувани лекции проф. М. Минков отбелязва, че след като Оливър попада сред удобствата и сигурността на буржоазния дом на господин Браунлоу, за Дикенс явно става трудно да поддържа напрежението; от друга страна, той не е изчерпал възможностите на престъпния свят на Фейгин, който още го привлича, и поради това връща малкия си герой обратно там. Възникват обаче редица въпроси. Малко е вероятно крадците да отвличат Оливър, защото ги е страх, че може да ги издаде; той е прекарал достатъчно дълго време в дома на Браунлоу и е имал вече възможност да стори това. Тяхното действие сега само ги излага на още по-голяма опасност. За да преодолее тази трудност, Дикенс въвежда злия Мънкс, който е половин брат на Оливър. От този момент нататък „Оливър Туист“ престава да следва модела на пикаресковия роман с неговия непрекъснато сменящ се фон. Действието се движи в определена рамка, получава известен център, но сега за модел служи популярната на времето мелодрама с нейния злодей, чийто език е изкуственият език на сцената; с патетичния мотив за изоставената майка; с невъзможното завещание, невероятните съвпадения и щастливия край. В такъв смисъл качеството на романа спада, но той не пропада, защото въпреки че структурната рамка е променена, пълнежът й не се променя съществено. Някои от най-внушителните моменти в романа намираме след IX глава: срещите на Нанси с Роуз, убийството на Нанси, бягството на Сайкс, неговия край, състоянието на Фейгин по време на съдебния процес и др. Нещо повече, централните характери от престъпния свят добиват известни допълнителни измерения в тази част на романа. Тук откриваме примера за умела промяна на стиловия регистър с функционални цели — ефектната реторика, с която е предадена сцената на сутринта след убийството, пестеливата простота на езика в пасажа за бягството на Сайкс, което внушава неговата зашеметеност и страх, наситеността на краските на описанието на Джейкъб Айланд и т.н. И преди всичко запазено е тоналното единство на романа.

И Оливър, като Пикуик, е същество без жизнен опит, изпълнено с добра воля към хората, но неговият сблъсък с действителността не води до забавни и весели случки. Напротив, атмосферата на романа е мрачна, наситена с несигурност, страх и ужас. Непоносима бедност, страдания и насилия — това са нещата, които определят основния тон. На места Бъмбъл, мисис Корни, Фейгин и някои други предизвикват смях; но за разлика от „Пикуик“ сега смехът не определя звученето на романа. Неговото предназначение е различно. От една страна, той от време на време намалява напрежението и дава възможност на читателя да си отдъхне, а от друга — служи за контраст, който още повече засилва основните тъмни краски.

Някои от Дикенсовите съвременници, сред които и Такери, се обявяват против сензационния елемент в романа. Както посочва критикът Уолтър Филипс обаче, Дикенс, заедно с Уилки Колинс и Чарлс Рийд, използува сензационното, за да „пробие твърдата кора на самодоволност и викторианска респектабилност“[16]. Други не одобряват романа, защото авторът въвежда в него хора от „низините“ с техния „вулгарен“ говор.

В „Увода“ си към изданието на „Оливър Туист“ от 1838 г. Дикенс обяснява защо е написал произведение за „измета на обществото“. „Чел съм — пише той — десетки романи за крадци: привлекателни хора (в повечето случаи приветливи), безупречно облечени, с пълни джобове, добри познавачи на коне, дръзки в държанието си, галантни… подходящи за компанията на най-смелите. Но не съм срещал (освен у Хогарт) жалката действителност. Струваше ми се, че бе необходимо да се представят престъпниците така, както живеят в действителност, да бъдат нарисувани в цялата тяхна деформираност, в цялата тяхна окаяност, в цялата мръсна мизерия на техния живот, вечно промъкващи се със страх по най-долните пътеки на живота, с ужасяващата голяма черна бесилка пред очите им, където и да ходят; струваше ми се, че бе необходимо да се направи това и че то ще бъде от полза за обществото.“

Разгледан от такава гледна точка, „Оливър Туист“ се явява като противодействие на така наречения „Нюгейтски роман“ („Нюгейт“ е прочут затвор в Лондон по онова време), в който животът на престъпниците е представен в романтична светлина. В такъв смисъл „Оливър Туист“ е съзнателно противопоставяне на романи като „Руквуд“ и „Джек Шепърд“ от Уилям Ейнзуърт и „Пол Клифърд“ и „Юджийн Еъръм“ от Булуър-Литън, израз на съзнателния принос на Дикенс в борбата за реализъм. Вярно е, че в романа има много неща, които са идеализирани или мелодраматични, но в обрисовката на живота на престъпния свят авторът използува „суров реализъм“, както се изразява литературният историк Ърнест Бейкър[17].

В следващия си роман, „Никълъс Никълби“ (1838–1839), Дикенс се връща отчасти към жизнерадостния смях и светлата атмосфера на „Пикуик“, но сега те са примесени с тъмните краски на „Оливър Туист“.

И при „Никълъс Никълби“, както при „Оливър Туист“, началният тласък идва от нашумял обществен проблем. В случая това са така наречените „Йоркширски училища“, където родители и настойници изпращат деца, от които искат да се отърват. Лошите условия в тези училища — жестокото отношение към децата и ниското ниво на преподаване — били добре известни. В предговора си към романа Дикенс ни съобщава, че той от дълго време проявявал интерес към тях, но решил да ги опише едва когато се появи читателска публика. Това, което Дикенс има пред вид, е скандалът, избухнал около едно от тях, собственост на някой си Уилям Шоу. У. Шоу бил съден от родителите на две момчета, които напълно ослепели поради нехайство. На делото станало известно, че децата били хранени с развалена храна, че често ги биели и че десет от тях ослепели. Установено било, че между 1810 и 1834 година двадесет и пет момчета починали.

От предговора научаваме също, че използувайки връзки, Дикенс посетил едно от тези училища в Северна Англия, като се представил за родител, който възнамерява да изпрати свое дете в него. Той ни съобщава, че онова, което видял и научил при това посещение, описал в романа като Скуиърс и неговото училище, които били „бледи и слаби картини на една съществуваща действителност, умишлено туширани, за да не изглеждат невероятни“.

Романът разказва как, останали бедни след смъртта на главата на семейството, младият Никълъс, майка му и сестра му Кейт отиват в Лондон да търсят помощ от преуспелия лихвар Ралф Никълби — по-малкият брат на починалия баща. Откритият и независим характер на Никълъс Никълби настройва чичо му против него и той умишлено го изпраща на работа в училището на алчния грубиян Скуиърс, който малтретира децата и ги държи гладни. Скуиърс и останалите членове на семейството му са особено жестоки към хилавия и умствено недоразвит от тормоз Смайк. Смайк е изоставен, за него вече никой не плаща такса и той е жестоко експлоатиран като слуга за всичко. Дълбоко възмутен от онова, което вижда, Никълъс набива Скуиърс и напуска училището. Смайк, към когото никой друг дотогава не е показвал добрина и съчувствие, се присъединява към него. От този момент нататък „Никълъс Никълби“ се развива като типичен пикаресков роман — редуват се колоритни, пълни с живот епизоди. Много от тях могат да бъдат изпуснати или подменени, други могат да бъдат разместени. И все пак структурата на романа не е напълно произволна, тя не преследва целите на истинския пикаресков роман. Това важи и за всички останали романи на Дикенс от ранния му период. В крайна сметка нещата се свеждат до няколко свързани по различен начин сюжетни нишки, носители на основното намерение на романа: да илюстрират два противоположни вида човешки ценности и поведения. От една страна, Дикенс изобличава алчността, егоизма, политическите машинации, мошеничеството и снобизма на хора като Ралф Никълби, сър Мелбърн Хок, Грегсбъри, Грайд и семейство Уититърли — те и техните действия хвърлят черна сянка върху романа; от друга страна, Дикенс въвежда хора добродушни, щедри, готови да помогнат на ближния си, като Никълъс, Кейт, Мадлин Брей, мис Ла Крийви, Нюман Ногс, Джон Браули и преди всичко добрите до невероятност братя Чиърибъл. Към тях трябва да прибавим галерията от типични Дикенсови чудати характери като семейство Кръмълс и тяхната театрална трупа, господин Манталини, невинно-лудият от съседния двор, който хвърля през оградата краставици на госпожа Никълби, самата госпожа Никълби, с нейната несвързана и неуместна многословност. Те са извор на неудържим смях и представляват слънчевата страна на романа. Сцените, в които тези характери фигурират, са нещо като интерлюдии, но са така ярко оцветени от богатото въображение на автора и са толкова живи, че именно те остават най-дълго в паметта на читателите. Главният герой Никълъс е повторение на Оливър, само че в друга възрастова група. И той е идеализиран до такава степен, че остава почти без измерения. И при него човек знае предварително как той ще постъпи. Поради това и него можем да приемем само на основата, на която приемаме Оливър — не като характер, а като символ.

Следващите романи на Дикенс, „Антикварният магазин“ и „Барнаби Ръдж“, са свързани, защото и двата в началото се появяват като част от „Часовникът на дядо Хъмфри“.

В „Антикварният магазин“ (1840–1841) все още намираме елементи от пикаресковия роман (изразени в скитанията на малката Нел и нейния дядо), но тук, за разлика от предишните романи, намираме в самото начало по-ясна и по-стегната сюжетна линия.

Трент, почти загубил разума си от старост, живее с внучката си Нел в своя мрачен антикварен магазин. Разорен от прахосника си зет и разпуснатия внук, той трескаво взима пари назаем от Куилп с огромна лихва и тайно играе на комар с надеждата, че така ще успее да осигури финансово малката Нел. Куилп, който смята Трент за стар скъперник, открива къде отиват парите и конфискува магазина. Нел и дядо й бягат от Лондон и страхувайки се, че лихварят може да ги открие, скитат из страната, като попадат на различни места и на различни хора. Най-накрая те намират убежище като пазачи на една къща. Куилп, чудовищно и зло джудже, ги търси, за да им отмъсти. Търси ги и братът на стария Трент, който се е върнал от чужбина и иска да възвърне благосъстоянието им. Но Нел, терзана от тревоги, лишения и мъки, умира няколко часа преди той да ги открие. След нея си отива и дядо й.

Тази сюжетна линия има едно основно разклонение. Момчето Кит Нъбълс, прислужник в магазина на антикваря, след неговото бягства отива да работи в семейство Гарланд. Куилп го мрази заради неговата преданост към малката Нел и в заговор с адвоката си, мошеника Самсън Брас, обвиняват Кит в кражба и за малко не го изпращат на заточение. Спасява го Дик Суивълър, който работи в кантората на адвоката, с помощта на малката прислужница в дома на Брас, наричана от Дик „Маркизата“. Куилп се удавя, бягайки от полицията, която иска да го арестува за извършено престъпление. Дик Суивълър се оженва за измъчената малка прислужница.

Нел, централната фигура в романа, е като Оливър, толкова добродетелна и с такова чувство за отговорност, че звучи неубедително. Но и тук, както при Оливър, значението на характера не се състои в неговата вероятност. Историята на Нел е поетичен и символичен израз на една от постоянно повтарящите се теми в творчеството на Дикенс — темата за невинната чистота, която трябва да бъде запазена от заобикалящата я грозота, алчност, безсърдечност и порочност. Емоционалната заангажираност на автора към неговата малка героиня, особено в описанието на смъртта й, е причината, поради която „Антикварният магазин“ е бил най-популярното произведение на Дикенс за времето му и поради която критиците днес го считат за най-слабата му творба. За нас сега ценното в романа е второстепенният персонаж — човещината на бедните, представени чрез семейство Нъбълс, благодушието на семейство Гарланд, което взима Кит под своя закрила, и преди всичко, незабравимо своеобразните личности като шеговития Дик Суивълър, бедната Маркиза, госпожа Джарли от изложбата на восъчни фигури и т.н.

От особен интерес е „колективният характер“, както се изразява съветският критик И. М. Катарский, на работническата класа в глава XIV на романа[18]. По време на тяхното скитане старият Трент и внучката му преминават през индустриална Англия. Дикенс рисува потискащо мрачната картина на фабричен град. На този фон той въвежда измършавелите, парцаливи, измъчени и навъсени работници и говори за протестите и метежите на потиснатия пролетариат. Въпреки че показва разбиране и съчувствие към работническата класа, на този етап на развитие Дикенс явно се страхува от всякакъв вид насилие и размирици. Като мнозина от съвременниците си той смята, че това само ще утежни още повече и без това непоносимо тежкото положение на работниците. Но, изглежда, тези въпроси са го вълнували по това време толкова много, че в центъра на следващия му роман, „Барнаби Ръдж“, са антикатолическите метежи, избухнали в Лондон в 1780 г. под водачеството на протестанта лорд Гордън и оттук известни като „Гордънските бунтове“.

Главната история в „Барнаби Ръдж“ се върти около тайната на едно убийство, извършено двадесет и пет години по-рано. В нея се преплита вторичната сюжетна линия, в центъра на която е враждата на две изтъкнати семейства. И двете сюжетни линии са свързани с Гордънските бунтове. Темата и на двете е неизбежността на възмездието. От структурна гледна точка романът е ненужно усложнен и мелодраматичен. Но важното в него са бунтовете. Възбуденото въображение на Дикенс ги представя с невероятна сила. Бяс, огън и дим струят от страниците, в които са описани те.

Както отбелязват някои критици, отношението на Дикенс към тези метежи е двойствено. Във връзка с това Едгар Джонсън пише следното: „Като солиден гражданин той може да е бил против обществените безредици, но как е могъл, дълбоко в себе си, да не се радва на тези пламтящи греди и събарящи се стени? Смятало се е, че истинските бунтове от 1780 година, около които се върти историята, са били резултат на антикатолически гняв; и въпреки че Дикенс е ненавиждал силно католическата черква, като добър либерал той е осъждал всяко верско преследване. Събитията обаче в това въстание — горени са масово черкви, домове, затворите на Лондон са били разбити, английската национална банка е била нападната — подсказват по-дълбоко недоволство…; те силно напомнят за щурмуването на Бастилията и за грабежите в Париж, предвестник на революцията от 1789 година.“[19] Малко по-долу същият критик отбелязва, че като представител на средните класи Дикенс се е страхувал от разрушителната сила на метежа, а после заявява: „И все пак, дълбоко в себе си, в същото време той е изпитвал едно неопределено чувство на отъждествяване не само с бедните, но и с кървавата революция, която описва с възторг и ужас. Като заможен собственик на къща, той се е страхувал от тълпите; но детето, което е завивало бурканчетата от зори до тъмно, е споделяло чувството на революцията, насочена срещу едно брутално общество, в което правителството брани привилегированите.“[20]

А Дж. Хилис Милър е на мнение, че в „Барнаби Ръдж“ Дикенс гледа на революцията като на нещо, което ще разруши всичко съществуващо и ще го подмени в бъдеще с „едно променено общество“. Критикът обръща внимание на факта, че изразът „едно променено общество“ се среща на два пъти в романа[21].

Съществуват редица факти, които ни дават основания да смятаме, че по времето, когато е пишел „Барнаби Ръдж“, Дикенс е бил в процес на преоценка на своите принципи, че неговото виждане е започнало да се променя. Във всеки случай романите, които следват, показват едно ново разбиране и различно отношение към заобикалящата го социална действителност. Ето защо трябва за малко да обърнем поглед назад, за да видим какво е положението на нещата в това отношение до този момент.

Първото нещо, което прави впечатление, е, че във всички романи, от „Пикуик“ до „Барнаби Ръдж“, героите се разделят в две явно противопоставени групи на „добри“ и „лоши“. Добрите преминават през различни изпитания и страдания, но в края на краищата тяхната добродетел е възнаградена. На пръв поглед малката Нел прави изключение. Нейната смърт обаче е в някакъв смисъл спасение. Освен това тя е почти неизбежно последствие от мъченията, на които Нел е подложена. А има и нещо друго — ако Дикенс беше спасил своята героиня, той щеше да подкопае силата на състраданието, което се старае да изтръгне от читателите. Всички лоши хора в романите стигат до лош край. И тук има едно изключение — Джингл; той обаче, повлиян от безрезервната добрина на Пикуик, се покайва. Онова, което Дикенс сякаш иска да каже през този период, е, че ако хората са добри и справедливи, ако показват съчувствие и оказват помощ на по-нещастните между тях (както правят Пикуик, Браунлоу, Гарланд и братята Чиърибъл), всички злини на тоя свят ще се оправят. Вярно е, че Дикенс застава на страната на бедните и онеправданите, но той не показва истинско разбиране на причините за тяхното положение. Стрелите, които изпраща по адрес на утилитаризма, са стрели срещу нещо неморално. По същество той дели хората на добри и лоши.

Дикенс вярва в човека и в неговите възможности. Тази вяра намира израз в силата на герои като Оливър и Никълъс Никълби, които устояват на злото, не се отчайват и затова успяват в живота. Тя се проявява и в галерията от многообразни характери и случки, в оптимизма и надеждата, които излъчват ранните му произведения.

Второто нещо, което прави впечатление, е, че в романите, от „Пикуик“ до „Барнаби Ръдж“, Дикенс гледа на някои обществени злини — затвора за длъжници, Закона за бедните, йоркшърските училища, бедняшките квартали, които са огнище на болести и нищета — като на неща, несвързани помежду си, сякаш единствените виновници за тях са отделни негодници, невежи администратори, груби съдии, нечестни адвокати, безчовечни учители, алчни лихвари и т.н. Ако такива и други подобни злини бъдат отстранени, нещата ще се оправят. И, разбира се, главният фактор, който ще доведе до тяхното отстраняване, е промененото съзнание на хората.

В 1842 година Дикенс прави своето първо посещение в Съединените щати. То явно ускорява процеса на колебания в правилността на неговите схващания, което се забелязва в периода непосредствено преди това пътуване. Но за да видим защо става това, необходимо е да разберем как Дикенс е гледал на Новия свят.

За Дикенс, който все още не е бил наясно с истинската природа на обществото в Англия, САЩ са били страната, която е подхранвала надеждите му за бъдещето. Според него, както и според много други негови съвременници, в Америка няма класи, защото няма монархия и свързаната с нея аристокрация — до това време се е смятало, че хората се делят на класи в зависимост от това дали имат титли и привилегии, или не. Освен това младата република е изградена върху основата на принципите за „Братство, Равенство и Свобода“.

Посрещането, което американците организират на Дикенс, е грандиозно. В едно от писмата си, изпратени оттам, той казва: „Никога не е имало цар или император на земята, когото тълпите да са аплодирали или следвали по такъв начин, за когото да са били устройвани такива пищни официални балове и вечери…“ Но въпреки нестихващия поток от най-различни посещения, срещи, приеми и т.н., Дикенс, за учудване на своите домакини, проявява интерес към затвори, сиропиталища и фабрики. И намира време и за тях. В Ню Йорк, придружен от двама полицаи, той дори отива на посещение в един от най-западните квартали на града, където се ширят мизерията, пиянството и пороците.

Онова, което Дикенс вижда зад парадното, го зашеметява и дълбоко разочарова. Най-много го ужасява фактът, че в „страната на свободните“ има хора, които най-цинично защищават робството, позовавайки се дори на Библията. И още нещо го шокира — натискът, които корумпираната преса оказва върху общественото мнение, действувайки по този начин като най-лошата цензура. Той е разочарован от заседанията на Конгреса и на други законодателни институти в различните щати, които посещава, от корупцията на държавните служители, от различните мошенически предприятия, чийто жертви стават неопитните емигранти, и преди всичко — от всевластието на долара. Освен това той се дразни от просташкото, безцеремонно и в някои случаи нахално държане на американците. Две извадки от писмо, писано от САЩ до негов приятел, ще ни дадат ясна представа за чувствата на Дикенс по време на посещението му там:

I: „… Безполезно е. Разочарован съм. Това не е републиката, която дойдох да видя; това не е републиката, която си въобразявах. Колкото повече мисля за нейната младост и сила, толкова по-бедна и незначителна ми се струва тя по отношение на хиляди други неща… Свобода на мнението! Къде е? Виждам преса, по-долна, по-нищожна, по-глупава и по-срамна от пресата във всички страни, които зная… Споменавам Банкрофт, съветват ме да мълча, защото той е «черна овца — демократ». Споменавам Блайънд и ме умоляват да бъда по-предпазлив, по същите причини.“

II: „Страхувам се, че най-тежкият удар, нанесен на свободата, ще бъде нанесен в тази страна, защото тя не успя да стане пример за света…“

Именно фактът, че Америка, „страната на свободните“, не е успяла да стане пример за света, кара Дикенс напълно да загуби своите реформистко-идеалистически надежди и му помага да види нещата в своята страна по по-друг начин.

Когато се завръща в Англия, Дикенс издава своя пътепис „Американски бележки“ (1842), в който казва редица хубави неща за Съединените щати и техния народ, но в който говори също (макар и с известно премълчаване и в много по-мека форма, отколкото в писмата си) за пороците и недъзите на живота там. Може някои от неговите впечатления да са малко повърхностни — в края на краищата той прекарал там само пет месеца, — но самият факт, че книгата се посреща с порой от хули в Америка, е доказателство, че в нея той е казал и редица неприятни истини. В пресата го наричат „груб, вулгарен, нахален, плитък, тесногръд, самомнителен лондонски простак, несериозен, детински, боклучав, нищожен“ и какво ли не. Трябва да минат цели двадесет и шест години, преди Дикенс да може да отиде повторно в САЩ.

В средната част на следващия си роман, „Мартин Чъзълуит“ (1843–45), Дикенс използва някои от американските си впечатления, пресъздадени сега от творческото му въображение и затова по-силни. Книгата е първият израз на настъпилата промяна у автора. За разлика от предишните си романи в „Мартин Чъзълуит“ Дикенс не се спира на отделна злина като на някакъв злокачествен израстък, чието отстраняване ще запази здравето на обществения организъм. Неговата тема, както сам заявява в увода към евтиното издание на романа, е егоизмът. Вярно, че егоизмът е разгледан предимно от морална гледна точка, но неговите широки връзки с парите му придават подчертано социално значение, особено в светлината на учението на Адам Смит за егоизма като движеща сила в обществото. Покрай него се разглеждат и редица други „ценности“ на викторианското общество. Това се вижда още в първата глава на романа, където Дикенс ни въвежда в лоното на едно семейство — една от светините на викторианското верую. Вместо тук да намерим обаче идеалното семейство (самият Дикенс има значителен дял за създаване представата за него), мазният лицемер Пексниф само ни говори с въздишка за блаженството на домашното огнище.

Тонът на романа от самото начало е сатиричен. В „Мартин Чъзълуит“ срещаме два от най-запомнящите се образа в творчеството на Дикенс: гореспоменатият Пексниф и мисис Гамп — мухлясала, словоохотлива, със странен словоред и чудновато неправилно произнесени думи, непрекъснато позоваваща се на въображаемата госпожа Харис, с бутилката, от която отпива, когато е „неразположена“. Пексниф и Гамп, които са толкова необикновени и толкова реални, предизвикват неудържим смях, както и непреодолимо презрение. Този вид образи, омекотени в предишните романи от добродушната насмешка на автора, тук са обект на остра сатира. „Пексниф“ влиза още през XIX век в езика като нарицателно име за мазен, безпринципен лицемер, който се преструва на благочестив и проповядва нравственост, а самият той върши точно обратното.

В разцвета на своите творчески сили Дикенс създава в „Мартин Чъзълуит“ многообразие от своеобразни характери, които надминават богатството дори на тези от „Пикуик“. Но тук те не се редуват произволно, нито са свързани с помощта на сложен или изкуствен сюжетен механизъм. Външно „Мартин Чъзълуит“ прилича на „Никълъс Никълби“ — разказва за успешните усилия на беден млад човек да пробие в живота, — но организацията на материала е съвършено различна. Почти всички и всеки е съотнесен към основната тема на романа — нещо, което му придава единство. Младият Мартин е олицетворение на един вид егоизъм: на лекомислената безотговорност, която се съобразява само със своите собствени интереси. Примерът на алтруистичния и слънчев Марк Такли му помага да се отърве от своя егоизъм. Портретът на Марк е важен, защото с него започва да се оформя една тенденция в творчеството на Дикенс, която ясно се налага в следващите му романи. Марк, както семейство Тудъл в „Домби и син“, семейство Пегъти в „Дейвид Копърфийлд“ и др., принадлежи към най-бедните класи. За него и хората като него парите не са най-важното в живота и поради това те са естествени, човечни, сърдечни, готови да помагат на ближните си.

Егоизмът на стария Мартин, дядото на главния герой, е от по-друг вид: той намира израз в желанието му да наложи волята си на хората около себе си, да ги направи дори и щастливи, но по начин, който той смята за правилен. Към това трябва да се прибави дълбоката подозрителност на стария Мартин, че всички други освен него се ръководят от лични съображения.

Това обществено зло, егоизмът, се проявява по най-различен начин и в останалите характери — в лицемерния Пексниф, в студения и жесток грубиян Джонас, който е готов да убие баща си за пари, в нахалния и безцеремонен мошеник Монтегю Тиг, в пресметливостта на хората около стария Мартин, които, надявайки се да получат наследството му, мразят всички други, които биха могли да ги изместят, и т.н. Недоверчивостта, себичността и произхождащата от тях самотност на характерите дават допълнителни измерения на всевластвуващия егоизъм.

Характерите от американската част на романа са представени в по-карикатурен вид. Те са самонадеяни и нетърпими към всякакъв вид критика. Тяхната алчност, корупция в бизнеса, политиката и пресата приближават средната част на романа към останалите му части.

Наличието в „Мартин Чъзълуит“ на добродушни, безкористни и човечни хора, като Том Пинч и неговата сестра Рут, Марк Тапли и неговата хазайка Лупин, Джон Уестлок и Мери Греъм, както и щастливата развръзка омекотяват до известна степен остротата на романа; и все пак той съдържа най-дълбоката и най-изобличителната социална критика всред произведенията на Дикенс, написани до този момент.

Между 1843 и 1848 година Дикенс публикува пет повести, специално посветени на Коледа: „Коледна песен в проза“ (1843), „Камбаните“ (1844), „Щурецът на огнището“ (1845), „Битката за живота“ (1846) и „Преследваният човек“ (1848).

На дните около Коледа в Англия днес се гледа като на период на добра воля, като на време, когато човек трябва да си спомни за близките си и за всички други хора, време за веселие, за хапване и пийване. Това се дължи почти напълно на духа на Дикенсовите коледни повести. В тях намираме характерното за този вид произведения съчетание на действителното и възможното с измисленото и фантастичното. По същество те са израз на Дикенсовата мечта за разбирателство и любов между хората. Но те дават също израз на някои идеи, които са били от голямо значение за неговата съвременност. В допълнение към известното ни съчувствие към съдбата на бедните и онеправданите сега намираме нещо ново: няма ги вече добрите, човечни представители на буржоазията като Пикуик, братята Чиърибъл и т.н. Както самият Дикенс казва направо в „Камбаните“, само бедните помагат на бедните, а богатите, с изключение на редки и изолирани случаи, се опитват само „да ги държат в подчинение“.

Скрудж от „Коледна песен“ е типично олицетворение на господствуващите икономически идеи на времето, според които главните движещи сили в човека са егоизмът и стремежът към печалба. В такъв смисъл повестта е тясно свързана с главната тема на „Мартин Чъзълуит“. Целият живот на Скрудж е посветен на касата, тефтерите и сметките. Той си плаща данъците и с това смята, че изпълнява задълженията си. За него всички безработни са негодни и мързеливи. Това е пресушило естествената човещина у него. Той е самата студенина: от него „бюрото му ставаше мразовито дори през горещините“.

„Камбаните“ остро противопоставя бедните на класата на експлоататорите, чрез представителите на нейните главни идеи. Както либералната, така и консервативната преса бързо реагират на откритата позиция, на която Дикенс застава в повестта.

„Лъндън Магъзин“ и „Норт Бритиш Ривю“ обвиняват Дикенс, че му липсва християнски дух, а друго — още по-консервативно списание, че „… той отива до крайност, като поставя партия срещу партия и класа срещу класа; вместо да се обърне към всички за доброто на всички, той се е заел да отделя доброто от злото…“ Чартистката преса пламенно защищава писателя. В края на декември 1844 година „Нордърн Стар“ печата статия, в която четем следното: „… Вярно е, че всяка творба, написана от г. Дикенс досега, цели да издигне и подобри човечеството, да разшири това топло съчувствие, от което толкова много зависи човешкото щастие. Но изразявайки в «Камбаните» възгледи за човека и обществото, много по-обхватни от тези, които е изразявал досега, г. Дикенс излиза на обществената арена като борец на страната на народа!… Масите са жертва на страдания, които не заслужават, тяхната кауза е тържествена и тържествено, с ненадминато досега красноречие, с «мисли, които дъхат горящи думи», г. Дикенс пледира тази кауза против жестоките, лицемерни, неестествени, скверни доктрини и действия на управляващите класи в обществото.

Но онези, които отричат «Камбаните» като боклук, обвиняват г. Дикенс в греховете «преувеличение», «екстравагантност», «помпозност» и «лъжливост» и в намерението да «противопостави партия срещу партия и класа срещу класа». Оставяме на нашите читатели, много от които, уви, не са далеч от страдалческото състояние на Уил Фърн и Меги Век, да кажат дали като описва неправдите на тяхната класа, условията на живот на земеделските работници и горчивия труд на шивачката, г. Дикенс може да бъде обвинен в «преувеличение», «екстравагантност», «помпозност» и «лъжа», «Партия е противопоставена на партия» и «класа на класа»; те отдавна са противопоставени; затова са виновни богатите и управляващата класа.“

Коледните повести се радват на широка популярност. Това по всяка вероятност до голяма степен е възвърнало вярата на Дикенс в творческите му сили и във възможността му да поддържа контакт с читателската публика. Тази вяра е била разколебана от начина, по който е приет „Мартин Чъзълуит“. Самият Дикенс е на мнение, че това е най-хубавото негово произведение до този момент. Някои критици заявяват, че романът е „майсторски написан“, че „характерите са последователни“, но мнозинството смятат, че е „неприятна книга“, че й „липсва идеализъм“ и т.н. След четвъртата свезка неговият близък приятел Макреди отбелязва в дневника си: „Не се подобрява“, а два месеца по-късно пише, че романът „няма да направи на Дикенс добра услуга и това дълбоко ме натъжава“[22]. Читателската публика, която очаква от Дикенс сантиментални характери и случки като тези в „Антикварният магазин“, застрашително намалява. Докато началните свезки на „Никълъс Никълби“ имат тираж 50 000, „Антикварният магазин“ достига до 100 000, а „Барнаби Ръдж“ започва със 70 000, тиражът на „Мартин Чъзълуит“ е 20 000 и дори след като Дикенс закарва героя си в Америка, за да повиши интереса на читателите си, достига едва 23 000.

Следващия си роман, „Домби и син“ (1846–1848), Дикенс започва да публикува в месечни свезки едва три години и девет месеца по-късно. Като отстъпва пред читателите си, той въвежда малкия Пол, чиято смърт ги потриса така, както смъртта на Нел; въвежда Флорънс, която по своята добродетелност и топлосърдечност е достойна наследница на Нел, и цяла група от други добри хора. По същество обаче романът разглежда в реалистичен план проблемите, поставени вече в сферата на фантастичното в „Коледна песен“ и „Камбаните“ — икономическите и социални основи върху които е изградено буржоазното общество и произхождащите от тях класово деление, лична съдба на отделния индивид и отношения между хората. Намерението на автора проличава от пълното заглавие: „Сделки с фирмата «Домби и син»“. Според самия Дикенс главната тема на романа е гордостта; но гордостта у Домби, Идит, Каркър и други не е разгледана като нещо вложено в природата на всеки характер (както например добротата у Пикуик или злото у Ралф Никълби), нито като нещо абстрактно в таблицата на човешките ценности. Гордостта на Домби произлиза и е определена от неговото положение като глава на голямата търговска фирма „Домби и син“; гордостта на другите е до голяма степен определена от неговото отношение към тях или има ясна социална определеност. В центъра на романа е Домби, един от стълбовете на обществото. Въпросите, които Дикенс иска да изследва с помощта на художествените средства, са: що за човек е Домби, какви са неговите чувства и мисли, до каква степен той и хората от неговата среда — банкери и индустриалци — са отговорни за мъките на бедните, за съществуващото положение в страната?

Докато почти всички предшествуващи го произведения (с изключение на американската част на „Мартин Чъзълуит“) са потопени в атмосферата на Стара Англия, с нейните дилижанси и гостоприемници, „Домби и син“ принадлежи към ерата на железниците, на масовото евтино строителство в крайните квартали, на компаниите, акциите и т.н. В книгата се дава живо описание на Лондон по време на строителството на жп линията Лондон — Бирмингам. И този свят на машини, движение и човешка изолираност става символ на вътрешното състояние на Домби, когато, след смъртта на Пол, пътува с влак за Лемингтън.

Ние никога не виждаме Домби на работа, но го виждаме ясно в неговия социален контекст. Той е въздържано високомерен към подчинените си, няма приятели, но има връзки с влиятелни хора на бизнеса — директори на компанията Ийст Индия Къмпани, банкери, едри търговци. Типичен буржоа, Домби гледа на отношенията между хората като на покупко-продажни сделки, както личи от сцената с Поли Тудъл, която наема като дойка за Пол; той се държи презрително с хората от низините. Накрая истинската същност на героя е разкрита най-добре в неговите семейни отношения. За него първата му жена има значение дотолкова, доколкото му е родила син, така че името на фирмата да има покритие. Втората си жена той „купува“ и очаква от нея подчинение и преданост. В желанието си да подготви крехкия Пол за свой наследник, той го подлага на такъв режим на възпитание и обучение, че косвено става причина за неговата смърт. За Домби дъщеря му Флорънс не означава нищо, защото не представлява нищо за фирмата. Той я използува най-безсърдечно в конфликта с жена си.

У Домби има нещо трагично. Самият той не е лош по природа, а е жертва на фирмата — тя го опустошава като човек. Ето защо неговата промяна след банкрута не е неубедителна. С редица случки в романа авторът грижливо ни подготвя за нея.

За първи път в творчеството на Дикенс намираме сложни и психологически обосновани характери, като Домби, Идит и Картър. За разлика от предишните романи „Домби и син“ има стегната и смислена структура. В центъра е поставен Домби. Целта на всички характери около него и на всичко, което се случва с него и с тях, е да хвърли светлина върху Домби, носителя на главната тема. Едно от ефектно използуваните средства е контрастът — между леденостудения дом на Домби и дома на Тудъл, където лицата на всички греят като зрели ябълки; между отношението на Домби към Флорънс и на капитан Кътъл към нея и т.н. Редица повтарящи се като лайтмотив образи задълбочават смисъла на романа и му придават единство.

Белински пише следното във връзка с „Домби и син“: Дикенс „е написал много прекрасни неща, но в сравнение с неговия последен роман те са бледи, слаби, нищожни. Сега за мен Дикенс е съвършено нов писател, когото преди не съм познавал“[23].

В „Дейвид Копърфийлд“ (1849–50) — любимото произведение на Дикенс — авторът достига нови височини. Това до голяма степен се дължи на факта, че в него той вмъква голяма част от материала, написан за запланувана автобиография. Повествованието се води в първо лице, което придава на разказа убедителност. Много от нещата, които се случват на Дейвид, са измислени, но придружаващите ги чувства са истински. Поради това романът звучи непосредствено и искрено, а частите, в които Дикенс, скрит зад Дейвид, разказва за най-мъчителните преживявания в детството си, са особено силни и трогателни, защото са верни.

На повърхността „Дейвид Копърфийлд“ прилича на така наречения „Bildungs Roman“, който проследява израстването и оформянето на даден човек. Той прилича и на „Никълъс Никълби“, където се разказва как млад човек преодолява всички трудности и преуспява в живота. В крайна сметка това е и един от идеалите на дребната буржоазия, някои от които са в центъра на ранното творчество на Дикенс. Под повърхността обаче откриваме редица въпроси, които имат подчертано социално значение. Дикенс продължава да разглежда някои страни на съвременното капиталистическо общество: трудностите, които Дейвид среща в усилията си да получи образование и да напредне в живота; жалките опити на Юрая Хийп да се издигне над своето положение; безпомощността на човек като Микобър, който има жив ум, но е безнадеждно непрактичен; съществуващите социални предубеждения, арогантност и снобизъм.

И в други романи на Дикенс деца играят главна роля, но в „Дейвид Копърфийлд“ за първи път намираме опит да се проникне в съзнанието на едно дете и да се проследи как то постепенно започва да разбира хората и света, как се превръща от юноша в мъж.

Дикенс, които е човек с невъобразима словесна находчивост, е смекчил тоновете на своя стил, ограничил е реторичното в романа. Обрисовката на характерите е по-сдържана. Автобиографичният характер на произведението е наложил Дикенс да се отдръпне колкото се може по-назад. Онези, които твърдят, че Дикенс е спонтанен творец, трябва да обърнат внимание на този вид неща. В романите след „Дейвид Копърфийлд“, където се разглеждат все по-големи и по-сложни проблеми, произтичащи от характера на буржоазното общество, ясно личи как Дикенс съзнателно използува средствата на своето изкуство за целите, които си поставя.

В основата на романа „Студеният дом“ (1852–53) е тъй нареченият канцеларски съд (Court of Chancery) и делото Джарндис срещу Джарндис, което се води от години, отчуждава роднини и близки — един разорява, други докарва до самоубийство. Главната нишка на действието проследява живота на Естер Съмърсън. Паралелно с нея се движат сюжетните линии на любовната история на Ейда и Ричард и на сър Лестър и лейди Дедлок, нейния таен грях и обстоятелствата, които водят до гибелта й. Тези основни сюжетни линии се разклоняват към голям брой хора и случки. По броя на персонажа романът отстъпва само на „Пикуик“. Сред героите няма нито един комичен характер от вида на Сам Уелър, Дик Суивълър или Микобър, и нито един злодей от вида на Скуиърс, Ралф Никълби или Пексниф. Но, както отбелязва Т. А. Джаксън, за компенсация намираме „изумително многостранен сбор от представители на закона“[24]. Те, взети заедно, са представители на главния злодей в романа — закона, зад който стои правителството и цялата обществена система. Мъглата, затиснала целия Лондон в началото на романа, е символ, или по-скоро алегория — защото е действителна — на всепроникващата сила на закона. „Студеният дом“ не е отчаян повик към хирургически действия, за да се запази здравето на обществения организъм, напротив: фактически невъзможното унищожение на съда чрез самозапалване показва убеждението на автора, че цялата система е гнила и че тази вродена в нея гнилост ще доведе до унищожението й.

Диапазонът на романа е широк — той обхваща хора от аристокрацията до низините. Но те всички имат нещо общо със закона: като мъглата законът прониква навсякъде и по този начин свързва всички. Макар и сложна, структурата на романа е стегната. Основните сюжетни линии в него представляват серия от няколко контраста; бедните и експлоатираните са противопоставени на богатите и експлоататорите; силите на спасението — на силите на разрушението: животът и обичта — на парите и алчността; истината и справедливостта — на закона и чрез него на цялата система.

Почти всички главни герои стават жертва на системата. Лейди Дедлок се обрича на страдания и гибел, като се отказва от любовта, за да се сдобие с обществено положение и финансова сигурност. Подобен е случаят с Ричард Карстън: той е млад човек с качества, но става жертва на алчността на едно общество, посветено на материалните придобивки. Това го изкривява до такава степен, че той престава да различава приятели от неприятели.

Макар и по различен начин, друга типична жертва на обществото е Джоу. Той няма работа, няма какво да яде, няма къде да живее. Неговото съществование е по-мизерно и от това на африканските диваци, които госпожа Джелиби иска да спаси. За Дикенс е безсмислена и християнската помощ на хора като госпожа Пардигал.

Други типични представители на обществото са семейство Смолуийд (буквално „дребни бурени“). Името им показва физическия им и морален ръст. Себични, грабливи и алчни капиталисти, те представляват най-гнилата част на обществото. Логиката на романа внушава, че цялата система трябва да бъде унищожена, защото тъкмо тя създава условия да виреят такъв вид хора.

Ако се анализират ролите и на други характери, като Скимпоул, сър Лестър, Естер Съмърсън и други, ще открием, че по един или друг начин те всички представляват обвинение срещу основните принципи на обществото. Въпреки щастливия край, романът оставя впечатление за мрачна обреченост.

„Домби и син“ и „Студеният дом“ естествено водят към „Тежки времена“ (1854), където обект на атака е идеологическата основа на капитализма — утилитарната философия, или така наречената Манчестърска школа, и където главен обект на изследване са отношенията между работници и индустриалци. Тук Дикенс се е съсредоточил почти изключително върху тези проблеми и в резултат имаме произведение, много по-компактно в сравнение с другите му романи.

Години преди да напише „Тежки времена“, когато отива на север, за да събере наблюдения от йоркширските училища за „Никълъс Никълби“, Дикенс посещава един от индустриалните градове. Завеждат го да се запознае с условията в най-лошата и в най-добрата фабрика. Той не намира никаква разлика между тях. Ужасен от онова, което вижда, Дикенс решава да го използува за някой от своите романи. Връща се обаче към този въпрос едва шестнадесет години по-късно, след като очите му се отварят и той разбира истинската природа на съществуващата действителност. Дикенс отново посещава индустриален град — отива в Престън, където работниците стачкуват, за да събере материал за новия си роман. Той се запознава също с доклади за нововъведената в Англия образователна система, основана на принципите на утилитаризма.

Целта на „Тежки времена“ е да покаже, че буржоазната идеология и нейното приложение в живота са бездушни и безчовечни. Самото заглавие („Hard Times“) внушава главното във виждането на автора, „Hard“ означава не само „труден“, „тежък“, но и „твърд“; думата се отнася както към „твърдия“ утилитаризъм, така и към тежкия живот, който тази философия определя. На този етап на развитие Дикенс организира своя материал около символи, които се явяват като лайтмотиви. Например всичко у Градграйнд е квадратно. Квадратността подсказва, че неговата философия на факти, числа и статистики го е лишила от човешките му качества и го е превърнала в предмет. Безрадостният и механичен живот в Коуктаун, където улиците са еднакви, къщите са еднакви, хората са еднакви, работата е еднаква, всеки ден е като вчерашния и утрешния, всяка година е като миналата и следващата, където затворът е като болницата, болницата — като затвора, а кметството — като двете, намира художествен израз в монотонното движение на буталата на парните машини „нагоре-надолу като главата на слон в състояние на меланхолична лудост“ и в непрекъснатите спирали от пушек, които се навиват и развиват като змии. Всеприсъствуващата мръсотия засилва чувството за униформеност и подчертава мизерното съществование на работниците.

Дикенс показва, че философията на чистия прагматизъм, която не се интересува от индивида и лишава от съществуване въображението и чувствата, е виновна не само за бедствения живот на работниците. Тази философия е виновна и за провала в живота на децата на самия Градграйнд. Тя прави от Луиза едно нещастно същество и води Том до престъпление. В Коуктаун, който е символ на цяла Англия, работниците и техните господари живеят отделно, те нямат нищо общо и не се познават. Мисълта на Дизраели, че двете основни класи са разделени, сякаш населяват два различни континента, е отразена още веднъж в много по-конкретен и широк план. В „Тежки времена“ Дикенс представя пролетариата от две страни — от едната имаме колективния портрет на работническата класа, а от друга — индивидуалните портрети на Стийвън и Рейчъл. Дикенс рисува представителя на чартистите като демагог. Стийвън Блакпул, честен и добър човек, отказва да се присъедини към работническото движение, тъй като е дал обещание пред Рейчъл, без да е ясно поради какви причини. Но Стийвън, както отбелязва Лайънъл Стивънсън, „е най-убедителният характер“ в романа[25]. Човек остава с впечатлението, че в неговия образ Дикенс, който все още се страхува от насилието, макар и понякога неохотно да признава неговата неизбежност, вижда една „трета сила“, която може да реши проблемите. И понеже такава трета сила е невъзможна, то и неговият портрет е неубедителен.

Обективното представяне на нещата в „Тежки времена“ внушава съвършено други решения. Дикенс с гняв говори за съществуващата неправда. Може би това кара Т. Маколи да отхвърли книгата заради нейния „навъсен социализъм“. От своя страна Чернишевски пише следното във връзка с романа: „На Запад се извършва тежък поврат; във Франция той мина вече през няколко бързи, мъчителни кризи, които до дъно разтърсват благосъстоянието на целия народ; който иска да се убеди, че същото става и в Англия, може да прочете «Тежки времена» от Дикенс… ако не иска да чете монографии за Чартизма.“[26]

Редица критици гледат на „Тежки времена“ като на един от слабите романи на Дикенс главно защото в него липсват типичните за писателя сила на внушението, оригиналност на виждането и жизненост. Романът обаче има качества, които показват многостранността на Дикенсовия талант. „Тежки времена“ е най-добрият роман на Дикенс от гледна точка на постройка и единство; Луиза е по-сложна като характер и претърпява много по-голямо развитие от който и да било друг главен герой в творчеството на автора. И точно заради това някои критици, като напр. Ф. Р. Лийвис, го ценят най-високо.

Следващият роман на Дикенс „Малката Дорит“ (1855–57) е, според Дж. Б. Шоу, „по-революционна книга, отколкото «Капиталът». Из цяла Европа мъже и жени лежат по затворите за брошури и речи, които в сравнение с «Малката Дорит» са като червения пипер в сравнение с динамита.“ Според него това е произведението, което го е накарало да стане социалист. Добре известно е, че Дж. Б. Шоу е станал социалист под влиянието на „Капиталът“ на Маркс; целта на неговото явно преувеличение в случая е да подчертае чрез неприемливостта на сравнението силата на идейното внушение на романа.

Дикенс започва „Малката Дорит“ по време, когато, според собствените му думи, „общественото положение“ предизвиква в него „отчаяние“. В писмо, писано през март 1855 година, четем следното: „Нищо понастоящем не дразни и не тревожи толкова, колкото отчуждението на хората от обществените въпроси. Не ми е трудно да го разбера. Толкова бе малко тяхното участие в играта през всичките тези години на парламентарни реформи, че те, навъсени, сложиха картите си на масата и започнаха само да гледат. Играчите на масата не виждат по-далеч от нея. Те разбират, че загубата и печалбата и всички интереси, свързани с играта, са в техните ръце и че играчите няма да се вразумят, докато и масата, и светлините, и парите не бъдат изхвърлени.“

В основата на романа е историята на семейство Дорит и по-специално на главната героиня Ейми Дорит, Малката Дорит от заглавието. Самото деление на романа на две части — „Бедност“ и „Богатство“ съответствува на двата етапа в живота на семейството. Сюжетната линия е сравнително проста: когато романът започва, Едуард Дорит е в затвора „Маршълсий“, затворен за дългове към Съркъмлокюшън Офис (бюрократично заведение; наименованието е измислено от Дикенс и е свързано с думата, означаваща „уклончивост“, „увъртане“, „разтакане“). Дорит е трябвало да плати глоба за неустойка, но не успял, защото не могъл да получи сума от някой, който му бил задължен и който от своя страна не могъл да събере дълг от трето лице, което имало да взема пари от четвърто и т.н. Мек и хрисим човек, той не разбира как е попаднал в затвора. Тъй като нямат средства, жена му и двете му деца отиват да живеят при него. Там се ражда и третото му дете Ейми, героинята на романа. След време Дорит най-неочаквано наследява голямо имение, излиза от затвора, където е прекарал над двадесет и пет години, и тръгва да пътува из Франция, Италия и Швейцария, за да е по-далеч от мястото на своето унижение. По-голямата му дъщеря, Фани, се омъжва за доведения син на банкера Мърдъл. След смъртта на Дорит се установява, че той е вложил парите си в банката на спекуланта и мошеника Мърдъл, който фалира и се самоубива. Кленъм, който фигурира още в началото на историята (син е на жената, при която Ейми работи, и проявява интерес към семейство Дорит), е също измамен и попада в затвора. Малката Дорит го посещава и се грижи за него, когато той се разболява. Приятели идват на помощ на Кленъм. Той излиза от затвора и се оженва за Малката Дорит. Главната сюжетна линия е като зъбчато колело, което движи редица по-малки колела, свързани с него. И така се получава една сложна система, която в своята цялост е носител на главната тема.

По същество романът не е за семейството на Дорит. Негов главен обсег са преди всичко правителството с неговата некомпетентност, безразличие, афери и корупция; обществото с неговите финансови гешефти, кариеризъм, снобизъм и фалшиво благоприличие; целият живот в страната — живот без цели и идеали, несвързан, празен и изкривен. Картината, представена в романа, е наситена с „образи за болести… отрицание, затвор, тъмнина и смърт“[27].

Както отбелязват много критици, затворът е основният образ в „Малката Дорит“. Книгата започва в затвора; във втората глава се разисква влиянието на затвора върху психиката на хората; началото на третата глава започва с описание, в което Лондон е представен като затвор (по-късно Лондон отново е видян от „Маршълсий“ като затвор, така затворът сякаш се оказва затворен в по-големия затвор на града); веднага след това попадаме в мрачната къща на госпожа Кленъм, която тя не е напускала от дванадесет години; после минаваме в „Маршълсий“; обществото, сред което семейство Дорит се движи във Венеция, напомня на Ейми за „по-издигнат“ затвор. Образът на затвора фигурира до края на романа. Както отбелязва Р. Д. Макмастър, „древният образ на лабиринтите като демоничен затвор намира нова форма в заплетеността на Съркъмлокюшън Офис, който поглъща своите жертви или ги кара да затъват в калта“[28]. Ужасяващата мрачна, строга и отричаща живота религия на госпожа Кленъм е друг вид затвор. Като вариант на образа на затвора са различните случаи на самозалъгване, фалш, преструвка и умствена деформация; позата на джентълмен, която Артър Дорит поддържа в затвора, жалката му преструвка, че не знае откъде идват парите, с които дъщерите му го издържат, и в качеството си на Баща на Маршълсий не по-малко жалката му просия на подаяния под формата на „комплименти“ от другите затворници; Касби, чийто външен патриаршески вид прикрива безмилостна грабливост; смешната Флора, която смята, че е същата, каквато е била преди осемнадесет години; мис Уейд, чието съзнание е изкривено, защото смята, че всички се държат към нея снизходително и т.н. Всички тези образи са най-тясно свързани с трите основни сили, които властвуват в света на романа — парите, държавната машина и изкривяващата човешкото съзнание религия. Сред тях образът на смъртта е особено важен, защото, от една страна, внушава гибелния ефект на тези сили върху живота на хората, а от друга — собствената им гибел. Вярно е, че госпожа Кленъм се парализира напълно и нейната къща се срива; вярно е също, че символът на богатството — Мърдъл — се самоубива; но остават хората, които присъствуват на неговите банкети, които многозначително са представени като абстракции — „Епископ, Адвокатура, Съкровищница, Съд, Медицина“; остава също бездушното чудовище Съркъмлокюшън Офис със своите барнакъловци и стилстокинговци, на които служат такива хора като полуумния Едмънд Спарклър. Картината си остава отчайващо мрачна.

Единственият светъл лъч в романа е Ейми. Тя е добра, скромна и самопожертвувателна. В нея има нещо от чистотата и невинността на детето (оттук и „Малката Дорит“). Едновременно с това тя притежава достатъчно морална сила, за да се противопостави на изкушенията на богатството и модния живот. Но този лъч не е достатъчен, за да разсее мъчителното впечатление, което романът създава.

„Малката Дорит“ е по същество идейно-политически роман. Според някои критици, съзнателно или не, с него Дикенс е написал най-революционното си произведение. Той обаче явно не желае да приеме революцията като средство, което ще промени положението на нещата. А светлината, която малката Дорит носи в себе си, не може да разбие мрака — оттук и преобладаващото чувство на унила безизходица. И все пак мисълта за революцията занимава Дикенс, защото в следващото произведение той отново, след „Барнаби Ръдж“, се връща към историческия жанр. Темата сега е успешната Френска революция.

„Повест за два града“ (1859) е написана под влиянието на Карлайл. Анализът на Карлайл на съвременното общество явно е помогнал на Дикенс да изясни собственото си виждане, засилил е у него чувството на негодувание към неправдите на съществуващия ред. Но Дикенс не приема теориите на Карлайл за силния човек, нито неговата идеализация на Средновековието. Подобно на Карлайл в неговата книга „Френската революция“ Дикенс не се старае да предаде точно историческите факти; и той използва революцията за пропагандни цели — романът представлява явно предупреждение към управляващите класи в Англия. Той сякаш казва: търпението на народа има граници, един гнил режим във Франция бе пометен от набралия се гняв на масите, същото ще постигне и вас, ако не се промените.

Т. Х. Джаксън сравнява в специален раздел, озаглавен „От Джон Дикенс до Мадам де Фарж“ двата исторически романа на Дикенс — „Барнаби Ръдж“ и „Повест за два града“. Неговото заключение е, че докато експлоатацията на тълпата в първия роман води своето начало от криминалните действия на хора, проникнати от религиозен фанатизъм, лудост или алчност, във втория роман революцията на масите е представена в своята „историческа вярност, като справедливо и необходимо въстание на хора, чиито бедствия и лишения са станали толкова големи, че те повече не могат да ги понасят“[29]. Неумолимата и неуморима бдителност на Ернест и Тереза де Фарж, които представляват терора в революцията, имат и свое собствено оправдание: Ернест е изпитал страданието на бедните и е бил свидетел на неправдата, извършена над доктор Манет, а сестрата и братът на Тереза са жертва на злите аристократи Евремонд.

Личните истории в романа, като се започне от доктор Манет и се стигне до бягството на дъщеря му и нейния съпруг Чарлс Дарни, са тясно свързани с революцията. Саможертвата на Сидни Картън е представена убедително като акт на пречистване и изкупление за един пропилян живот.

Според думите на самия Дикенс една от целите му е била да създаде нещо ново, да напише роман за случки и събития, в които хората ще се изявяват чрез действието, а не чрез диалога. За тази цел той умишлено намалява броя на героите. В резултат се получава едно стегнато и динамично произведение. Дикенс, който е ненадминат майстор в свързването и на най-забърканите сюжети, е прибягнал тук до много съвпадения, някои от които обаче не са съвсем убедителни. В зависимост от вкуса си читатели и критици гледат на „Повест за два града“ или като на най-добрия, или като на най-слабия роман на Дикенс. Такова деление на мненията не съществува по отношение на следващия му роман — „Големите надежди“, който с основание се смята за едно от най-големите и съвършени произведения на автора.

Също като „Дейвид Копърфийлд“ „Големите надежди“ (1860–1861) е написан в първо лице; но историята на Пип няма нищо общо с живота на Дикенс. И тук се проследяват детството, юношеството и зрялата възраст на главния герой, но онова, което изпълва тази рамка, е съвършено различно. „Големите надежди“ не е просто още една илюстрация на идеала за младия човек, който преодолява различни трудности, получава образование и успява в живота. Тази формула е по същество романтична и оптимистична, а романът е подчертано антиромантичен и песимистичен.

Докато в „Дейвид Копърфийлд“ главното е проследяването на развитието на героя, в „Големите надежди“ не по-малко важна е и интригата. Още в ефектната, силно драматична първа глава малкият Пип среща избягал каторжник. Детето така се уплашва, че се съгласява да му донесе храна и пила, за да пререже веригите си. Оттук започва поредица от случки, приключения и мъчителни преживявания, предадени с изразителната сила и пестеливост, характерни още за първата глава.

Пип (умалително от Филип) е сирак. Той живее в дома на сестра си, свадлива и опака жена. Нейният съпруг, ковачът Джо Гарджъри, е простодушен и топлосърдечен човек. При него Пип започва да учи ковашкия занаят.

Недалеч е Сатис хаус, разпадащият се и мрачен дом на богатата наследница мис Хавишам, изоставена преди години от жениха си в деня на сватбата им. Останала облечена в булчинската си рокля, тя се е затворила в къщата, почти загубила разсъдъка си от мъка. Масата, сложена за сватбеното тържество, стои непокътната, покрита с прах и паяжини; всички часовници са спрени и всички прозорци — затъмнени. Мис Хавишам е осиновила красивата Естела с единствената цел да я възпита като коравосърдечно същество, което да отмъсти за нейното нещастие, като разбива сърцето на всеки мъж, който се влюби в нея. В изпълнение на злите си намерения тя ангажира Пип да ходи от време на време в дома й „да играе“ и да я разхожда в инвалидната й количка из двете стаи, които обитава. Естела безмилостно се подиграва с него и го кара да се срамува от скромния си произход. Поразен от красотата на момичето, Пип се влюбва безумно. След известно време посещенията са прекратени. Мис Хавишам изпраща Естела във Франция да учи и Пип повече не е необходим. След три години чиракуване в ковачницата на Джо той научава, че неизвестен благодетел е осигурил средства за неговото образование. Оттук води началото си другата „голяма надежда“ на героя.

Съвсем естествено е за младия Пип да сметне, че парите, които ще направят от него образован джентълмен, идват от мис Хавишам, която иска да го подготви за съпруг на Естела. Преди всичко той е влюбен в момичето и му се иска това да бъде така; на второ място, мис Хавишам явно е насърчавала чувствата му към Естела; и накрая — парите за образованието му идват чрез Джагърс, адвокатът на мис Хавишам.

И така, двете големи надежди на Пип са да се издигне в обществото и да притежава момичето, което обича.

Романът проследява как, под въздействието на обстоятелствата и погрешните му предположения, доброто и порядъчно момче постепенно се развива като непоносим сноб, срамува се от хората, сред които е израснал и към които принадлежи. Пип живее в ужас, че някой може да открие неговия произход. Неблагодарен е към тези, които го обичат и които винаги са били добри към него. Става тесногръд, екстравагантен, лекомислен, надут, води празен, лентяйски живот. Съзнанието му обаче никога не се изкривява напълно. Дълбоко в себе си Пип изпитва чувство на вина; ясно му е, че хората около него съвсем не превъзхождат онези, над които иска да се издигне; добре разбира простотията на надменния Бентли Дръмъл, по повод на когото отбелязва: „Така през целия си живот обикновено проявяваме най-слабите и низки страни на характера си заради хора, които най-много презираме.“ И ако Пип затваря очите си пред всичко това, то е, защото се е поддал на натиска на условностите и ценностите на обществото. Още едно доказателство за това, че Пип не е пропаднал напълно, е откровеният тон и лекият елемент на самоирония, с които говори за себе си.

В своето творчество Дикенс никога не е навлизал толкова дълбоко в съзнанието на своите герои, както в „Големите надежди“. Още в самото начало той по блестящ начин разкрива психиката на едно дете (състоянието на Пип след кражбата на храна и пила за каторжника, впечатлението, което му прави Сатис хаус, домът на богатата мис Хавишам, страхът от сестра му и т.н.). Дикенс подробно проследява развитието на Пип: издигането му в обществото, което води до пропадането му като човек, и последвалия процес на самоопознаване и самооценка.

Когато Пип узнава, че негов благодетел е не мис Хавишам, а простият и груб бивш каторжник Магуич, „големите надежди“ рухват. Той е ужасен и отвратен от човека, който, от благодарност за помощта, оказана му преди години, е направил толкова много за него и който се е изложил на такива големи опасности, за да види създадения от него джентълмен. Постепенно обаче отношението на Пип към злощастния Магуич се променя. Излагайки се на риск, той с готовност се заема да спаси своя благодетел. След като ги хващат, Пип признава, че Магуич го превъзхожда: „Защото отвращението ми към него се бе напълно изпарило и в подгоненото, ранено, оковано във вериги същество, стиснало ръката ми, аз виждах само човек, който бе поискал да ми бъде благодетел и дълги години с необичайно постоянство бе проявявал към мене обич, признателност и щедрост. В негово лице виждах човек, постъпил към мене много по-добре, отколкото аз бях постъпил към Джо.“

Единственото, което остава на Пип след смъртта на Магуич, е да възвърне наистина ценното в себе си, като поправи грешката си към Джо и преданата Биди. Първоначалното намерение на Дикенс е било накрая Пип да загуби и Естела, за да разбере, че любовта му към нея е била неразумна и безнадеждна, и да го остави, примирен със съдбата си, близо до Джо, добрият и сърдечен приятел от неговото детство. В такъв случай „Големите надежди“ щеше да е единственият роман на Дикенс без щастлив край. Под натиска на Булуър-Литън обаче и за да угоди на читателската си публика, той пише друг край, напълно противоречащ на логиката на романа.

Главната цел на „Големите надежди“ е да покаже гибелното влияние на парите, които — пряко или косвено — присъствуват навсякъде в романа. Тяхното въздействие е най-добре илюстрирано чрез промените, които стават с Пип, а в по-широк план — чрез картините от живота на висшето общество, чиято база са парите, чиито представители водят празно и безсмислено съществование, чиито ценности са фалшиви и чиито надежди се свеждат единствено до сдобиване с още по-големи богатства. Дикенс пише романа по време, когато викторианска Англия стига до период на относително спокойствие, на благоденствие, на самочувствие и на още по-големи надежди за бъдещето. Затова и историята на Пип има дори по-широко значение — тя е косвена критика на цялото общество. Е. Джонсън отбелязва, че символ на богатите е „мечтата на Пип да стане джентълмен, живеещ в декоративна импозантност, с пари, които не е спечелил със собствени усилия, издържан напълно от труда на други. Това е била и мечтата на обществото от деветнадесетия век, готово да изгради надеждите си за охолство и блясък върху труда на работническата класа“[30]. Целта на Дикенс е сякаш да покаже на съвременниците си, че надеждите им са обречени на провал.

Заслужава да се отбележи и интересното наблюдение на Т. А. Джаксън във връзка с портрета на адвоката Джагърс и чиновника му Уемик: „И двамата са извънредно добре обрисувани, при това са съвсем различни един от друг. Но те имат едно общо нещо — когато са на работа в Лондонския криминален съд, те са напълно различни от онова, което представляват в личния си живот… На работа те са студени, пресметливи и безмилостни; в частния си живот всеки от тях е способен на дълбока привързаност, съчувствие и състрадание. Невъзможно е да не забележим в тези два характера — особено като вземем пред вид усърдието, с което са обрисувани — задълбочаващото се у Дикенс убеждение, че в буржоазния свят успех в работата може да се постигне само за сметка на всичко благородно, великодушно, възвишено, отзивчиво и човечно. И сякаш в желанието си да застави читателя да види това Дикенс приписва на Джагърс една специална характерна черта: след като е имал някое по-нечисто дело, той неизменно измива грижливо ръцете си — с ароматичен сапун.“[31] Изводът е ясен — буржоазният свят раздвоява хората, прави ги лицемерни и ги унизява, заставя ги да вършат неща, противни на тяхната природа.

Романът „Големите надежди“ е може би най-голямото постижение на Дикенс в художествено отношение. Той е грижливо построен. Още от самото начало вниманието е съсредоточено върху главния герой. Това не означава, че липсва разнообразие, но всички второстепенни интриги са до такава степен подчинени на главната сюжетна линия, че не я затъмняват. Различните пластове на настроение не се смесват, както става в други романи на Дикенс, а се разпределят по глави с цел да се създаде контраст или да се намали напрежението.

Още в началната сцена, сред мрачните и безлюдни мочурища, се създава атмосфера, която се поддържа до края. Значителна роля в романа играе взаимодействието между светлина и тъмнина, което има символично значение и е свързано с главната тема, но преобладаващата тоналност е определена от полусветлините — здрач, свещи, газови фенери и т.н. Общо взето, основен тон е сивият, който бавно се сгъстява по посока на тъмнината.

В последния завършен роман на Дикенс, „Нашият общ приятел“ (1864–1865), атмосферата е дори още по-мрачна. Първата глава въвежда мътните води на Темза нощем и разказът многократно се връща към реката. Лондон е описан с тесни, мръсни улички, мръсни къщи и кални канавки; вятърът носи из него прах или мрачната мъгла го притиска. Обстановката в „Нашият общ приятел“, обаче не цели само да определи неговата атмосфера. Тя е тясно свързана с историята и символиката на романа: беднякът Хексъм, който живее край Темза, вади телата на удавници, за да събира ценностите по тях („мъртвите нямат нужда от пари, живите имат“); добрякът Бофин — бившият помощник на стария Хармън — е богат, защото притежава планини от боклук („Златният боклук на златния боклукчия“). Купищата боклук (изобразени на корицата на оригиналните свезки) са главният символ на мръсните пари.

„Нашият общ приятел“ е обемен и сложен роман. В него Дикенс развива по-нататък познатата вече техника на зъбчати колела, които в даден момент се засичат и образуват сложно движеща се система, свързваща в едно цяло различни интриги и характери. Това определя единството на произведението и става изразител на неговите идеи.

Т. А. Джаксън пише: „Не случайно, а преднамерено класовите групи, на които са разделени характерите в романа, влизат неочаквано в допир в моменти на остри колизии. С други думи, разделението на хората на бедни трудещи се, западнали буржоа, богаташи и псевдоаристократи е много по-силно подчертано. И най-важното, корумпиращото влияние на богатството, от една страна, и на бедността, от друга — в техните противоположности и в техните допирни точки, — представлява движещата се сила на действието. Класовите различия, класовият антагонизъм, класовата омраза и класовото презрение са втъкани дълбоко в структурата на «Нашият общ приятел».“[32]

„Нашият общ приятел“ събира в едно главните теми на романите от „Домби и син“ до „Големите надежди“ и това прави неговата критика много по-широка и много по-дълбока.

Главната интрига е свързана с Джон Хармън („нашият общ приятел“), фигуриращ в романа под името Джон Роуксмит. Бащата на Джон е натрупал голямо богатство (Дикенс се позовава на истински случай) като предприемач на боклук (доходен източник на вторични суровини). Скъперник и зъл човек, той изгонва дъщеря си, защото отказва да се омъжи за избрания от него съпруг; изгонва и Джон, който се опитва да я защити, и го лишава от наследство. В завещанието си той все пак оставя голяма част от богатството си на Джон, но за да му отмъсти, поставя условие той да се ожени за Бела Уилфър, която старецът познава като злонравно дете.

След смъртта на бащата Джон се завръща от чужбина под чуждо име, за да се опита да открие какъв човек е станала Бела. Когато разбира, че тя, макар и раздразнителна, е красива, жизнерадостна и добра по природа, той се влюбва в нея. Бела постепенно се освобождава от буржоазните си аспирации и се оженва за него.

Паралелна на тази сюжетна линия като контраст е любовната история между Юджийн Рейбърн, адвокат от добро семейство, и необразованата, но сериозна и привлекателна Лизи, дъщерята на Хексън. Между тези два полюса са разположени многобройните характери и случки, които в своето взаимодействие и цялост изразяват централната идея на произведението — порочността на една социална система, в която народните маси живеят в бедност, а едно привилегировано малцинство от богаташи — в празно и безлично лентяйство. Критиката на Дикенс е особено концентрирана в обрисовката на „Хорът на обществото“ — семейство Винийринг, Подснаб, Гамъл, Фледжби, лейди Типинс и др. Те събират в един фокус основните характеристики на своята класа: жажда за пари, надменност, безсърдечност, егоизъм и фалш. Тяхното присъствие определя и тона на романа — неговото мрачно, мъчително и подигравателно настроение.

Някои критици смятат, че в „Нашият общ приятел“ Дикенс се повтаря; че прибягва до изкуствени прийоми в изграждането на интригата; че някои характери са бледи копия на предишни негови герои; че книгата е лишена от непосредствено бликащото, свежо и оригинално въображение, характерно за творчеството му. Но единствено К. Дж. Фийлдинг прави едно до голяма степен убедително възражение. Той обръща внимание на факта, че в романа има известно противоречие — планината от боклук, символ на мръсните пари, е извор на богатството, което осигурява удобен и спокоен живот на щастливата двойка Бела и Джон[33]. И макар Фийлдинг да признава, че човешките качества у хората са по-важни от тяхното материално или класово положение, като се вземе пред вид характерът на цялото произведение, това противоречие в края на романа наистина представлява недостатък.

По-голямата част от читателите и критиците обаче са на мнение, че „Нашият общ приятел“ е едно от най-големите произведения на Дикенс. Сред тях са такива писатели като Честъртън, Гисинг, Шоу, Ситуел, Стриндберг, Суинбърн, Толстой, Цвайг и др.

От „Посмъртните записки на клуба «Пикуик»“ до „Нашият общ приятел“ Дикенс изминава дълъг възходящ път на развитие. Отначало романите му са калейдоскопично разнообразни и бликащи от хумор. Дикенс гледа оптимистично на света. Той вярва, че когато покаже на хората техните недостатъци и грешки, те ще се отърсят от тях и ще станат по-добри. А главното, на което се надява по това време, е промяната на хората отвътре. Изглежда обаче, постепенно започва да разбира, че неговата идея е наивна и нереалистична. Разочарованието му от Съединените щати, „страната на свободите“, засилва този процес. След посещението му в Америка у него настъпва промяна. В следващите си романи той вече не разглежда отделни недостатъци, а обръща внимание на основните фактори, които определят характера на обществото: правителството, господствуващите класи, социалните отношения. Докато в ранните романи злодеите са отделни личности, сега парите стават злодеят: „Парите са главната тема на почти всеки роман, който Дикенс е написал: сдобиването, съхраняването, харченето, притежаването, завещаването на пари създават сложната интрига; голяма част от характерите са изградени на основата на тяхното отношение към парите.“[34]

Обсегът на романите се разширява, тонът се променя и накрая става подчертано мрачен. Хуморът, доколкото се среща, е саркастичен. Сега той служи главно на сатирата.

Дикенс се развива и в техническо отношение. Отначало неговите герои са изградени на основата на няколко характерни особености, които непрекъснато се повтарят, показват се при различни обстоятелства и от различни гледни точки и така се получават живи, силно индивидуализирани образи. Макар и ефектна, техниката е по същество проста. Ние познаваме героите само от външната им страна. Те са разделени главно на добри и лоши. С време техниката на Дикенс в изграждането на героите се видоизменя и така се стига до характери като Пип от „Големите надежди“, когото познаваме главно отвътре и за когото не може да се каже нито че е добър, нито че е лош.

Първоначално на романите им липсва организираност. Те или се движат по една линия, като посоката непрекъснато се мени, или са построени радиално: от една централна тема се излъчват различни подтеми. В зрелите си романи Дикенс се утвърждава като един от големите майстори на сложната структура, в която отделните елементи са свързани по умел и убедителен начин.

В ранните си произведения Дикенс показва езикова находчивост и виртуозност, но понякога човек остава с впечатлението, че той използва ефекта заради самия ефект. Неговият неподражаем езиков талант си остава до края, но в зрелите романи стилът става функционален, той се подчинява на съответната художествена цел.

Още докато е жив, редица критици сравняват Дикенс с Шекспир. Това продължава и до днес. Макар и различни в много отношения, най-големият драматург и най-големият романист на Англия имат и доста общи неща.

На първо място, и двамата притежават будно социално съзнание, което дейно се обръща към проблемите на своето време.

Макар и различни в своята същност, основните човешки ценности и на двамата творци излизат от относително тесните си исторически граници и придобиват общочовешко значение. При Дикенс обаче начинът на публикация на неговите произведения прави възможно широката читателска публика да налага своя вкус и оттук силното присъствие в някои произведения на неща, като сантиментализмът например, които са характерни за периода.

Творчеството на Шекспир и на Дикенс е богато и сложно. Това често води до различни, а в някои случаи и противоречиви неща от страна на критиците.

Произведенията и на двамата са живи и интересни. Художественият диапазон, както и обсегът на проблемите са толкова големи, че допадат на една много широка публика. Когато Шекспир започва да твори, той разполага с публика, създадена преди него. Дикенс прави нещо уникално в историята на литературата: той сам си създава огромна читателска публика не само в своята страна, но и в чужбина.

Накрая, и Шекспир, и Дикенс са творци с неповторимо въображение, находчивост и умение да си служат с езика. И двамата са надарени с изключителен творчески талант. И докато има хора, произведенията и на двамата ще бъдат неизчерпаем източник на удоволствие и почуда.

Владимир Филипов

Герои от романа

Мъже

Самюъл Пикуик — основател на клуба „Пикуик“

Огъстъс Снодграс

Трейси Тъпман лица от Дружеството на членовете-кореспонденти на клуба „Пикуик“

Натаниъл Уинкл

Бенджамин Алън — студент-медик

Джак Бамбър

Мастър Томи Бардел

Анджело Сайръс Бентъм, ескуайър

Капитан Болдуиг

Адвокатът Бъзфъс

Полковник Бълдър

Даниъл Гръмър

Капитан Даулър

Мистър Джаксън

Мистър Джингл — странствуващ актьор

Мистър Джинкс

Джо — шишкавото момче

Мистър Додсън — юридически съветник

Дъбли — полицай

Сър Томас Клъбър

Мистър Лоутън

Питър Магнус

Мистър Малърд

Мистър Мартин

Мистър Майвинс (Зефир)

Мистър Милър

Мистър Джонас Мъдж

Мистър Мъзл

Неди

Джордж Нъпкинс, ескуайър

Доктор Пейн

Мистър Соломон Пел

Мистър Пот

Мистър Пъркър

Мистър Радл

Мистър Том Рокър

Доктор Сламър

Уважаемият Самюъл Слъмки

Мистър Слърк

Смангл

Джон Смокър

Адвокатът Снъбин

Боб Сойър — студент-медик

Господин съдията Стеърли

Преподобният мистър Стигинс (Пастира)

Съдията — затворник

Лейтенант Таплтън

Джоб Тротър

Мистър Тръндл

Самюъл Уелър

Тони Уелър

Мистър Уинкл старши

Мистър Уордл

Хорейшоу Физкин, ескуайър

Мистър Фог, юридически съветник.

Мистър Фънки

Джак Хопкинс

Антъни Хъм

Мистър Лио Хънтър

Джем Хътли (Печалния Джеми)

Жени

Арабела Алън

Мисис Марта Бардел

Мисис полковник Бълдър

Мисис Даулър

Мисис Крадок

Лейди Клъбър

Мисис Бетси Клъпинс

Мери — прислужничка

Мисис Нъпкинс

Мис Хенриета Нъпкинс

Мисис Пот

Мисис Мери Ан Радл

Мисис Сузана Сандърс

Лейди Снъфанъф

Мисис Сузан Уелър

Мис Уидърфийлд

Мис Емили Уордл

Мис Изабела Уордл

Мис Рейчъл Уордл

Мисис Уордл

Мисис полковник Уъгсби

Мисис Лио Хънтър

Герои от разказите

Принц Бладуд

Гейбриъл Гръб

Мистър Джинкинс

Джон — актьор

Джон Едмъндс

Мистър Едмъндс

Стария Лобс

Джак Мартин

Натаниъл Пипкин

Том Смарт

Джордж Хейлинг

Хенри

Мисис Едмъндс

Кейт

Мария Лобс

Мери Хейлинг

Глава първа

Пикуикистите

Първият лъч светлина, разпръскващ мрака и хвърлящ ослепителен блясък всред онази тъма, в която бяха привидно потънали началните стъпки на обществената дейност на безсмъртния Пикуик, произхожда от следващото задълбочено проучване на ПРОТОКОЛИТЕ НА КЛУБА „ПИКУИК“, което издателят на тези записки с чувство на висше удовлетворение предоставя на своите читатели като доказателство за будно внимание, неуморно усърдие и вещо пресяване на многообразните книжа, поверени му при неговите издирвания.

„Дванадесети май, лето 1827-о. Мистър Джоузеф Смигърс, ПЗПЧПК[35] — председателствуващ. Следват решенията, приети единодушно:

Нашата организация с чувство на голямо задоволство и пълно одобрение изслуша доклада, изнесен от мистър Самюъл Пикуик, ПЧПК[36], под надслов «Размишления върху произхода на Хампстедските блата и някои бележки върху теорията за боцкавите рибки»; с настоящето Организацията изказва най-горещите си благодарности на горепоменатия мистър Самюъл Пикуик, ПЧПК, за същия доклад.

Ценейки високо достойнствата на горепоменатия труд, допринасящ за напредъка на науката, както и неуморните изследвания на мистър Самюъл Пикуик, ПЧПК, в Хорнзи, Хайгейт, Брикстън и Камбъруел — нашата Организация все пак е пропита от дълбокото убеждение, щото неминуемо бихме се обогатили с безценни достижения, ако по-нататъшните дирения на този учен мъж бъдат пренесени на по-широка плоскост, при продължителни пътувания, даващи естествено възможност за един увеличен обсег на наблюдения с цел разпространение на знания и научен възход.

С оглед на току-що упоменатото нашата Организация обсъди с нужното проникновение предложението, изхождащо от горепоменатия мистър Самюъл Пикуик, ПЧПК, и трима други пикуикисти (имената им следват по-долу) за създаване нов клон на Обединените пикуикисти под наименование «Дружество на членовете-кореспонденти на клуба „Пикуик“».

Горното предложение бе одобрено и прието от Организацията.

С настоящото Дружеството на членовете-кореспонденти на клуба «Пикуик» бе следователно учредено и предложените: мистър Самюъл Пикуик, ПЧПК, мистър Трейси Тъпман, ЧПК, мистър Огъстъс Снодграс, ЧПК, и мистър Натаниъл Уинкл, ЧПК, бяха избрани и утвърдени за членове на същото; към тях бе отправена просба да изпровождат от време на време до клуба «Пикуик», със седалище Лондон, достоверни сведения от техните наблюдения върху личности и нрави и от целокупното им смело начинание заедно с разкази и писмени данни за посетените места и разните тамошни сдружения.

Нашата Организация сърдечно приветствува прогласеното правило, щото всеки член на Дружеството на членовете-кореспонденти сам да понася своите пътни и дневни; при тези условия Организацията няма никакви възражения членовете на горепоменатото дружество да продължат своите проучвания, докогато им е угодно.

Членовете на известното ни Дружество на членовете-кореспонденти следва да бъдат уведомени, че тяхното предложение сами да плащат пощенските разноски за своите писма и други пратки е било разисквано от Организацията и Организацията счита такова предложение достойно за великите умове, от които изхожда, и с настоящото изразява пълното си съгласие с горното.“

Случаен наблюдател — добавя секретарят, на чиито бележки дължим долното изложение, — случаен наблюдател вероятно не би забелязал нищо необикновено в плешивата глава и кръглите очила, обърнати с устремно внимание към неговото (на секретаря) лице през време на прочита на горните решения; ала за онези, които знаеха, че зад това чело работи гигантският мозък на Пикуик и че зад тези очила свети лъчезарният взор на Пикуик, гледката бе наистина неповторима. Там бе седнал човекът, който бе проследил произхода на могъщите Хампстедски блата и бе развълнувал научния свят със своята теория върху боцкавите рибки, спокоен и невъзмутим като дълбоките води на първите в някой мразовит ден или като уединен екземпляр от вторите в най-потайното кътче на някое глинено гърне. И колко по-любопитно стана зрелището, когато в изблик на пълно въодушевление и оживление прогърмя единодушният възглас „Пикуик!“ на неговите последователи и този прославен мъж бавно се възкачи върху дървеното кресло, на което бе седял до този момент, за да произнесе слово пред клуба, основан от него самия. Каква картина би могъл да сътвори някой художник от тази вълнуваща гледка! Красноречивият Пикуик, грациозно пъхнал едната ръка под опашката на фрака си, размахал другата във въздуха в подкрепа на блестящата си пламенна реч; от високопоставеното си място той излагаше на показ гетрите и прилепналите си панталони, които, ако бяха обути от обикновен човек, не биха привлекли внимание, но обути от Пикуик, те — тъй да се каже — вдъхваха драговолно страхопочитание и уважение; той бе заобиколен от мъжете доброволци, готови да споделят с него опасностите на неговите пътешествия и предопределени да участвуват в славата на неговите открития. От дясната му страна седеше мистър Трейси Тъпман — пречувствителният Тъпман, който към мъдростта и опита на по-зрялата възраст притуряше и огъня и плама на юноша в най-вълнуващата и извинителна от всички човешки слабости — любовта. Годините и прехранването бяха поразширили тази нявга романтична фигура; черната копринена жилетка все повече се издуваше с времето: инч по инч потъваше златният ланец под нея все по-далеч от погледа на мистър Тъпман; постепенно растящото побрадие възсядаше краищата на бялата вратовръзка, но душата на Тъпман не бе познала никаква промяна — възхита от нежния пол все още бе нейна господствуваща страст. Вляво от великия вожд седеше поетичният Снодграс, а до него пък атлетичният Уинкл: първият поетично загърнат в тайнствена синя дреха с яка от кучешка кожа, а вторият се перчеше във великолепието на новото си зелено ловджийско яке, с карирано шалче и плътно прилепнали сиви панталони.

Речта на мистър Пикуик по този повод заедно с последвалите обсъждания са влезли в летописа на клуба. Те са много сходни с разискванията в други прочути организации; и тъй като винаги е любопитно да се проследи приликата в изявата на великите хора, ние възпроизвеждаме записаното в тези страници.

„Мистър Пикуик отбеляза (пише секретарят), че за слава милее сърцето на всеки човек. За поетична слава милеело сърцето на приятеля му Снодграс; за слава на завоевател също така милеел приятелят му Тъпман; а желание да спечели слава в спорта — на игрището, във въздуха и във водата — изпълвало гърдите на приятеля му Уинкл. Той (мистър Пикуик) не отричал, че бил повлиян от човешки страсти и човешки чувства (ръкопляскания), може би и от човешки слабости (бурни възражения); но би искал да добави, че ако някога пожарът на самолюбието избухнел в неговите гърди, то стремежът да облагодетелствува човечеството преди всичко би го потушил напълно. Възхвалата на човешкия род му давала замах. Человеколюбието било негово осигурително дружество. (Бурни ръкопляскания.) Бил почувствувал известна гордост — признавал това без стеснение и оставял враговете си да се възползуват на воля от това му изявление, — бил почувствувал известна гордост, когато поднесъл Боцкаворибната си теория на света; тя може да е знаменита, а може и да не е. (Вик: «Знаменита е!» — и възторжени ръкопляскания.) Той би си позволил да повярва на твърдението на онзи многоуважаван пикуикист, чийто глас бил току-що чул, че била знаменита; но ако славата на тази дисертация достигнела и най-далечните предели на познатия ни свят, гордостта, която му носело съзнанието, че е автор на този труд, била нищожна в сравнение с гордостта, усещана в този именно миг, когато гледал своето окръжение — този най-възвишен миг на неговото съществуване. (Ръкопляскания.) Той бил скромна личност. («Не! Не!») И все пак не можел да не съзнава, че организацията го била избрала за една изключително благородна, но и доста опасна задача. Условията за пътуване били несигурни, а поведението на кочияшите криело не малко неизвестни. Нека слушателите погледнели около себе си: какви произшествия се случват по света! Навсякъде дилижанси се прекатурват, коне се подплашват, кораби се преобръщат и парни котли се пръскат. (Ръкопляскания.) Един глас: «Не!» Не ли? (Ръкопляскания.) Нека онзи уважаем пикуикист, който тъй високо извика «не», излезе пред всички и го отрече, ако може. (Ръкопляскания.) Кой беше този, който извика «не»? (Възторжени възгласи.) Дали не е някой суетен и огорчен човек — за да не кажа дребна душичка (бурни възгласи), който, завиждайки на възхвалите, които може би незаслужено се сипят върху неговите (на мистър Пикуик) проучвания, и бидейки жегнат от множеството порицания, отправени към него заради несъстоятелните му усилия да съперничи, сега намира този долен и клеветнически начин да…

Мистър Блотън (от Оулдгейт[37]) се надига и взема думата. Дали уважаемият пикуикист има пред вид него? (Викове: «Ред!», «Тишина!», «Да!», «Не!», «Продължавайте», «Спрете» и т.н.)

Мистър Пикуик не позволява да бъде заглушен от врявата. Да, той наистина имал пред вид този уважаем джентълмен. (Голяма възбуда.)

Мистър Блотън отвръща, че той отхвърля невярното и непристойно обвинение на уважаемия джентълмен с дълбоко презрение. (Бурни възгласи.) Уважаемият джентълмен бил не друго, а обикновен шарлатанин. (Силно смущение, гръмки викове: «Тишина!», «Ред!» и т.н.)

Мистър Снодграс взема думата. Иска съдействието на председателствуващия. (Викове: «Браво!») Държи да знае дали не би трябвало да се сложи край на този недостоен спор между двама членове на клуба. («Браво! Браво!»)

Председателствуващият изразява своята увереност, че уважаемият пикуикист ще оттегли току-що употребения от него израз.

Мистър Блотън, въпреки най-голямото си уважение към председателствуващия решително отказва да стори това.

Председателствуващият считал за свой неотменен дълг да запита уважаемия джентълмен дали е употребил израза, изплъзнал се от устата му, в неговия обикновен смисъл.

Мистър Блотън без всякакво колебание отговаря отрицателно: той употребил израза в неговия пикуикски смисъл[38]. («Браво, браво!») Считал се длъжен да заяви, че той лично питаел най-голяма почит и уважение към уважаемия джентълмен; намирал го за шарлатанин само от пикуикска гледна точка. («Браво, браво!»)

Мистър Пикуик подчертава, че се чувствува напълно удовлетворен от честното, откровено и пълно обяснение на своя уважаем другар. Настоява неговите собствени забележки да бъдат също така тълкувани правилно — в пикуикски дух. (Бурни одобрителни възгласи.)“

Тук приключва протоколът и не се и съмняваме, че с това е завършил и спорът, достигайки до такъв един напълно задоволителен и смислен край. За данните, които читателят ще срещне в следващата глава, нямаме официален отчет, но те са грижливо подбрани от писма и други достоверни ръкописи, чиято меродавност е тъй безспорна, че оправдава повествованието им в едно свързано изложение.

Глава втора

Първият ден от пътешествието и приключенията през първата вечер, както и техните последствия

Това тъй изпълнително и точно момче за всякакви поръчки — слънцето, току-що бе изгряло и захванало да пръска светлина върху утрото на тринадесети май, лето хилядо осемстотин двадесет и седмо, когато мистър Самюъл Пикуик изскокна от леглото си като второ слънце, отвори със замах прозореца на спалнята си и погледна света там долу. Гозуъл Стрийт беше в краката му, Гозуъл Стрийт беше от дясната му страна — докъдето стигаше погледът, Гозуъл Стрийт се точеше и наляво от него; а другата страна на Гозуъл Стрийт беше отсреща. „Точно тъй ограничени — помисли си мистър Пикуик — са възгледите на онези философи, които проучват само нещата, намиращи се пред очите им, и това ги задоволява, а не се стремят към истината, криеща се отвъд. Така и аз бих могъл да се задоволя вечно да наблюдавам Гозуъл Стрийт, без всякакво усилие да проникна в криещите се отвъд земи.“ И като даде израз на тази си чудесна мисъл, той сложи едни дрехи на гърба, а други — в куфара си. Великите хора рядко отдават премного грижи на своята външност; бързо приключиха разните обязаности като бръснене, обличане и поглъщане на кафе; и след още един час мистър Пикуик, с куфар в ръка, далекоглед в джоба на дългото си палто и бележник в жилетката, готов да запише всяко откритие, достойно за отбелязване, беше пристигнал на пиацата за файтони в Сейнт Мартинс Льо Гран.

— Файтон! — извика мистър Пикуик.

— Ей сегичка, сър! — провикна се един странен образец на човешката порода, в конопена дреха и престилка от същия плат, с пиринчена табелка с номер, провисена на гърдите му, която сякаш го подреждаше в някаква сбирка от редки находки. Това беше поячът. — Да, ето, сър. Сегичка, първия файтон! — И след като извика „първия файтон“ от кръчмата, гдето той пушеше първата си сутрешна лула, мистър Пикуик и куфарът му бидоха метнати в превозното средство.

— Гоулдън Крос! — рече мистър Пикуик.

— Туй е само един шилинг, Томи — извика намусен файтонджията за сведение на приятеля си — пояча, докато подкарваше файтона.

— На колко години е този кон, приятелю? — запита мистър Пикуик, потърквайки носа си с шилинга, приготвен за плащане.

— Четирийсет и две — отвърна файтонджията, като го стрелна накриво.

— Какво! — възкликна мистър Пикуик и постави ръка върху бележника си.

Файтонджията повтори горното си твърдение. Мистър Пикуик впери поглед в лицето на човека, чийто израз стана тъй невъзмутим, щото мистър Пикуик незабавно записа случая.

— А по за колко време го впрягате? — попита мистър Пикуик, за да получи нови сведения.

— За две-три седмици — отвърна човекът.

— Седмици! — каза поразеният мистър Пикуик и бележникът пак бе изваден.

— Той живее в Пентънвил, когат’ е у дома — спокойно обясни файтонджията, — ама ние не го водим много у дома, защот’ не го бива.

— Защото не го бива? — повтори озадаченият мистър Пикуик.

— Ам’чи той все пада, кат’ го разпрегна от файтона — продължи файтонджията, — а кат’ си е тъй, държим го много стегнат и той няма накъде, не може да падне; пък си имаме чифт ценни големи колелета и когат’ веднъж се размърда, те тичат подире му и той трябва да върви, не може иначе.

Мистър Пикуик записваше в бележника всяка дума от това изказване с оглед да го съобщи на своя клуб като необикновен случай на издръжливост при конете в тежки обстоятелства. Докладът едва бе привършен, когато стигнаха Гоулдън Крос. Кочияшът скочи, а мистър Пикуик слезе от файтона. Мистър Тъпман, мистър Снодграс и мистър Уинкл, които нетърпеливо очакваха своя знаменит вожд, се втурнаха да го приветствуват.

— Ето ви парите — каза мистър Пикуик, подавайки шилинга на кочияша.

Каква бе изненадата на нашия учен човек, когато този неуравновесен тип захвърли парите на плочника и с образни средства поиска да му бъде разрешено удоволствието да се бие с него (с мистър Пикуик) вместо заплащането!

— Ти си луд! — рече мистър Снодграс.

— Или пиян! — рече мистър Уинкл.

— Или и двете! — рече мистър Тъпман.

— Хайде! — подкани ги файтонджията и заразмахва юмруци като навита играчка. — Хайде, ще ви преметна и четиримата.

— Ама че майтап! — развикаха се няколко файтонджии. — Карай, Сам! — И страшно развеселени, се насъбраха около нашата дружина.

— За к’во е таз караница, Сам? — запита един джентълмен с черни сатенени ръкавели.

— Караница! — отвърна кочияшът. — Защо му е притрябвал номерът ми?

— Не ми трябва номерът ви — каза стъписаният мистър Пикуик.

— А защо го записа тогава? — попита файтонджията.

— Не съм го записвал — отвърна възмутеният мистър Пикуик.

— Ама просто да не повярваш — продължи файтонджията, обръщайки се към тълпата, — просто да не повярваш! Тоз доносчик се качва на файтона ти, записва ти номера и на туй отгоре всяка думичка, дето си я казал. (Просветление в ума на мистър Пикуик — бележникът му!)

— Истина ли казваш? — запита друг файтонджия.

— Истина зер! — сопна се първият. — И после кат ме изкара от кожата да го напердаша, взе си и трима свидетели, да доказват! Ама ще ме запомни той, па и шест месеца да ми тръснат след туй. Хайде да ви видя сега!

Кочияшът запрати шапката си на земята с дръзко пренебрежение към своята лична собственост, запокити нанякъде и очилата на мистър Пикуик, след това продължи нападението с удар по носа на мистър Пикуик, друг в гърдите на мистър Пикуик, трети по окото на мистър Снодграс, четвърти за разнообразие в жилетката на мистър Тъпман, после подскочи до насред улицата, после обратно на плочника, а накрая изкара целия временен запас въздух от тялото на мистър Уинкл; и всичко това за пет-шест мига.

— Няма ли полиция? — възмути се мистър Снодграс.

— Я ги натикай под помпата, Сам — предложи някакъв продавач на топли банички.

— Скъпо ще ми платите за това — едва поемаше дъх мистър Пикуик.

— Доносчици! — кряскаше тълпата.

— Хайде де, хайде! — подвикваше файтонджията, като не преставаше да размахва юмруци през цялото време.

До този миг тълпата само наблюдаваше, без да взема пряко участие в произшествието, но когато мълвата, че пикуикистите били доносчици, се разпространи всред насъбралите се, те започнаха доста оживено да разискват колко целесъобразно би било да приведат в изпълнение предложеното от разгорещения продавач на тестени изделия; и бог знае до какво телесно насилие можеха да стигнат, ако суматохата не биде неочаквано прекъсната от намесата на един новодошъл.

— Каква е тази гюрултия? — запита възвисок, слаб млад човек в зелен жакет, изскочил внезапно от двора за дилижанси.

— Доносчици! — развика се отново тълпата.

— Не е вярно! — изрева мистър Пикуик с такъв оттенък в гласа, който не можеше да не убеди всеки безпристрастен слушател.

— Не сте, значи, не сте, а? — обърна се младият мъж към мистър Пикуик, като си проправяше път всред тълпата, упражнявайки сигурното средство да ръга наляво-надясно с лакти скупчените хора.

Нашият учен човек обясни набързо с няколко думи действителното положение на нещата.

— Хайде с мен тогава — каза онзи със зеления жакет и насила повлече мистър Пикуик след себе си, като говореше непрекъснато. — Ей ти, номер 924, вземи си парите и дим да те няма — почтен джентълмен, добре го познавам — стига с твоите глупости — насам, сър — къде са приятелите ви? Всичко е недоразумение, ясно — няма значение — това се случва и в най-добрите семейства — не се отчайвайте — нямали сте късмет — той да си затваря устата и добре да помни… а май на него му хареса… негодници недни. — И като редеше безкраен низ от подобни несвързани полуизречения, необикновено словоохотливият непознат се отправи към чакалнята за пътници, следван по петите от мистър Пикуик и неговите сподвижници.

— Ей, келнер! — повика непознатият и разтърси звънчето с все сила. — Чаши за всички, пунш с бренди, да е горещ и силен, и сладък, и много; окото пострадало, сър? Келнер! Суров бифтек за окото на господина. За синините няма по-добро от сурово месо, сър; студен фенерен стълб също много помага, но е неудобно. Странно, дявол да го вземе: да стоиш посред улицата половин час, залепил окото си на стълба, а? Но помага, ха, ха! — И непознатият, без да спре, за да поеме дъх, изгълта отведнъж половин пайнт[39] димящо греяно бренди с вода и спокойно се отпусна върху стола, сякаш нищо необикновено не се бе случило.

Докато тримата му придружители се надпреварваха да обсипват с благодарности новия познайник, мистър Пикуик има време да разгледа дрехите и целия му външен вид. Той бе по-скоро среден ръст, но защото беше много слаб, а краката му дълги, изглеждаше много по-висок, отколкото бе всъщност. Зеленият му жакет несъмнено е бил нявга много модна дреха, по времето, когато са се носели „ластовичи опашки“, но тогава явно е разкрасявал човек, много по-нисък, отколкото този непознат, защото замърсените избелели ръкави едва стигаха до китките на ръцете му. Беше закопчан тъй стегнато до брадичката, че имаше голяма опасност да се спука откъм гърба; широка вехта вратовръзка красеше шията му, но нямаше никаква следа от яка на риза. По тесните му черни панталони се мяркаха тук-таме от онези лъскави петна, които свидетелствуват за дълга употреба, а долу прилепваха о кръпките на многократно поправяните му обувки, сякаш да прикрият нечистите бели чорапи, които въпреки това излизаха наяве. Дългата му черна коса се спускаше на небрежни вълни изпод двете страни на стара шапка, кацнала върху главата му; между ръкавиците и маншетите на ръкавите на жакета се бялваха от време на време голите му китки. Лицето му беше слабо и изпито, но някаква неописуема весела наглост и прекрасно самочувствие лъхаха от цялата му личност.

Такъв беше човекът, когото мистър Пикуик бе разгледал през очилата си, които за щастие бидоха намерени, и към когото той се обърна, когато неговите приятели се бяха вече изчерпали, за да изкаже на свой ред с най-изискани слова своята най-гореща благодарност за неговата неотдавнашна помощ.

— Не се притеснявайте — рече непознатият, прекъсвайки обръщението още от самото начало, — достатъчно благодарности, стига вече; ама кадърно момче този файтонджия — добре си служи с юмруците; но, дявол да го вземе, ако аз бях на мястото на вашия приятел със зелената дрешка, щях да му ударя един по главата, ей богу, да, да — и на оня, баничаря, дето все подшушваше по някоя свинщина — честна дума!

Неговата необикновено отчетлива реч бе прекъсната от кочияша на Рочестърския дилижанс, за да съобщи, че „Комодорът“ бил готов да тръгне.

— „Комодорът“! — скокна непознатият. — Моят дилижанс — запазено място, външно — на вас оставям сметката за пунша — нямам дребни — пет шилинга, ама не струват. Бръмъджъмски копчета[40] не вървят, нали? — И той поклати глава многозначително.

А то така се случи, че мистър Пикуик и неговите другари възнамеряваха да посетят най-първо Рочестър; и като споделиха с новооткрития си познайник, че те също пътуват за този град, решиха всички да се настанят горе върху задната седалка на дилижанса, за да могат да бъдат заедно.

— Хайде, хоп! — каза непознатият, докато помагаше на мистър Пикуик да стигне покрива на дилижанса тъй стремглаво, щото достойнството на този сериозен джентълмен значително пострада.

— Багажът ви, сър? — запита кочияшът.

— Кой? Моят ли? Този пакет в амбалажната хартия, това е всичко — останалият багаж замина по вода — в заковани сандъци — големи като къщи — тежки, тежки, дяволски тежки — отвърна непознатият, мъчейки се да натика в джоба си колкото може повече от увития в амбалажна хартия пакет, будещ съвсем основателно подозрение, че съдържа само риза и носна кърпа.

— Главите, главите, пазете главите! — извика многословният непознат, когато минаваха под ниския свод, който в онова време представляваше входът към двора за дилижанси. — Ужасно място — опасна работа — оня ден пет деца, майка, висока дама, яде сандвичи — забравя свода — паф! — удар — децата се оглеждат майката остава без глава — сандвича в ръката й — няма уста, да го сложи в нея — главата на семейството я няма — потресаващо, потресаващо! Уайтхол ли гледате, сър? Прекрасно място — малко прозорче[41], друг един си загуби главата там, а, сър? Той също не гледаше достатъчно внимателно наоколо си, а, сър?

— Разсъждавам — отвърна мистър Пикуик — върху странната превратност на човешките съдби.

— А, разбирам — влизаш през Кралската порта предния ден — а на сутринта излизаш през прозореца. Философ ли сте, сър?

— Наблюдавам човешката природа, сър — отговори мистър Пикуик.

— А, и аз също. Както повечето хора, когато работата им е малко, а това, което получават — още по малко. Поет ли сте, сър?

— Приятелят ми, мистър Снодграс, има такива наклонности — каза мистър Пикуик.

— И аз също — добави непознатият. — Епическа поема — десет хиляди стиха — Юлската революция — на самото място, там я написах — Марс през деня, Аполон през нощта. Бум с пушката, после хващам лирата.[42]

— Вие сте присъствували на тази величествена гледка, така ли, сър? — запита мистър Снодграс.

— Присъствувал! Да, разбира се; гръмвам с мускета, пламвам от мисли — тичам в кръчмата, записвам ги — връщам се пак: бам, бум! Други мисли — пак в кръчмата, перо и мастило — пак се връщам: огън и сеч — възвишени времена, сър. Ловувате ли, сър? — обърна се той ненадейно към мистър Уинкл.

— Да, по малко — отвърна този джентълмен.

— Чудесно занимание, сър, чудесно занимание. Кучета, сър?

— Не, точно сега нямам — рече мистър Уинкл.

— А, би трябвало да имате кучета — чудесни животни — умни същества — едно време имах и аз — пойнтер — невероятен инстинкт — отивам на лов един ден, навлизам в един участък — подсвирквам: кучето спряло — подсвирвам отново — Понто — не идва; стои като заковано — викам го: Понто, Понто — не ще да мръдне; също като омагьосано — зяпнало една обява — поглеждам нагоре — виждам надпис: „Пазачът на дивеча ще стреля по всички кучета, прекрачили този участък“ — и не щя да прекрачи — чудесно куче — ценно куче — много.

— Странен случай наистина — рече мистър Пикуик. — Ще ми позволите ли да го запиша?

— Разбира се, сър, разбира се — стотици още анекдоти за същото животно… Хубаво момиче, а, сър? (Към мистър Трейси Тъпман, който съвсем антипикуикски се бе зазяпал в една млада дама край пътя.)

— Много — отвърна мистър Тъпман.

— Английските момичета не са така красиви като испанките — благородни същества — смолисточерни коси — тъмни очи — чудни фигури — сладки същества — прекрасни.

— Били ли сте в Испания, сър? — запита мистър Трейси Тъпман.

— Живях там — цяла вечност.

— Имахте ли много успехи, сър? — полюбопитствува мистър Тъпман.

— Успехи!? Хиляди. Дон Боларо Фицгиг — благородник — единствена дъщеря — дона Кристина — великолепно същество — любеше ме безумно — ревнив баща — непреклонна дъщеря — красив англичанин — дона Кристина в отчаяние — пруска киселина — в моя куфар стомашна помпа — извършвам операцията — стария Боларо възхитен — съгласен с нашия брак — съединява ръцете ни — порой сълзи — романтична история — много.

— Дамата в Англия ли е сега, сър? — запита мистър Тъпман, комуто описанието на нейния чар бе направило огромно впечатление.

— Умря, сър, умря — каза непознатият, допирайки до дясното си око последната останка от много вехта, батистена кърпичка. — Не се съвзе от стомашната помпа — подкопано здраве — падна жертва.

— А баща й? — запита поетичният Снодграс.

— Угризения и отчаяние — отвърна непознатият. Изчезва внезапно — целият град говори — търсят навсякъде, но безуспешно — общинският водоскок на големия площад — секва отведнъж — седмици текат, все запушен — викат работници да почистят — източват водата — намират тъста — с главата напред, в най-голямата тръба, а в десния чепик пълното му признание — изваждат го и водоскокът пак си заскача — както преди.

— Ще ми позволите ли да запиша тази романтична история, сър? — попита дълбоко развълнуваният мистър Снодграс.

— Разбира се, сър, разбира се — и още петдесет подобни, ако желаете да ги чуете — странен е моят живот — чудновата е съдбата ми — не че е нещо изключително, но е доста необикновена.

И в този дух, с някоя и друга чаша бира между другото, когато кочияшът сменяше конете, непознатият продължи, докато стигнаха Рочестърския мост, а до това време бележниците и на мистър Пикуик, и на мистър Снодграс бяха целите пълни с избрани откъси — от неговите приключения.

— Великолепна развалина! — рече мистър Снодграс с целия присъщ само нему поетичен жар, когато съзряха красивия стар замък.

— Какъв научен труд би могъл да напише един археолог! — бе възклицанието, излязло из устата на мистър Пикуик, докато гледаше през далекогледа.

— А, чудно място — каза непознатият, — величествена сграда — навъсени стени — ронещи се сводове — потайни кътове — рушащи се стълби — старата катедрала също — дъха на пръст — нозете на поклонници изтрили старите стъпала — тесни саксонски врати — изповедни като стаички на касиер в театър — разни чудаци калугери — папи, хазнари и какви ли не други симпатяги с широки червени лица и сплескани носове са се навъртали тук ежедневно — елечета от биволска кожа — мускети — а саркофага! Чудесно място — какви ли не стари легенди — любопитни истории: знаменита работа! — И непознатият продължи монолога си, докато стигнаха „Бул Ин“ — странноприемница на главната улица, където дилижансът спря.

— Тук ли ще отседнете, сър? — запита мистър Натаниъл Уинкл.

— Тук? Аз не — но на вас препоръчвам — добро място — удобни легла — другото заведение — „Райт“, на две крачки оттук, е скъпо, много скъпо — половин крона добавка към сметката само защото сте погледнали келнера — вземат ви повече, ако вечеряте у приятели, отколкото, ако се храните при тях в залата — странни хора — много.

Мистър Уинкл се обърна към мистър Пикуик и промълви няколко думи; шепот премина от мистър Пикуик към мистър Снодграс, от мистър Снодграс към мистър Тъпман и одобрителни климвания бидоха разменени. Мистър Пикуик се обърна към непознатия:

— Тази сутрин вие ни направихте голяма услуга, сър — започна той. — Ще ни позволите ли да дадем скромен израз на нашата благодарност, като ви замолим да ни удостоите с вашето присъствие на вечеря?

— С голямо удоволствие — не смятам да ви се налагам, но пиле на скара е знаменита работа! В колко часа?

— Чакайте да видя — отговори мистър Пикуик, поглеждайки часовника си, — сега е почти три: да кажем, в пет?

— Чудесно, за мен е много удобно — каза непознатият. — Точно в пет; а дотогава — останете със здраве. — И като повдигна леко малката си шапка, небрежно я килна на една страна върху главата си, прекоси бързо двора и свърна на главната улица, а половината от пакета, увит в амбалажна хартия, стърчеше от джоба му.

— Той очевидно е пропътувал много страни и е наблюдавал както хората, така и явленията — рече мистър Пикуик.

— Бих искал да прочета стиховете му — рече мистър Снодграс.

— Щях да бъда щастлив да видя това куче — рече мистър Уинкл.

Мистър Тъпман не рече нищо, но си спомни за дона Кристина, стомашната помпа и водоскока и очите му се напълниха със сълзи.

Запазиха самостоятелна дневна, огледаха спалните и поръчаха вечерята; след това излязоха да разгледат града и близките околности.

След като внимателно прочетохме бележките на мистър Пикуик относно четирите града: Страуд, Рочестър, Чатъм и Бромптън, установихме, че неговите впечатления за облика на тези места не се отличават значително от наблюденията на други пътешественици, посетили същия край. Лесно е да се предаде накратко същественото в неговото описание.

„Изглежда — казва мистър Пикуик, — че тези градове произвеждат най-вече войници, моряци, евреи, тебешир, скариди, офицери и корабостроители. Стоките, изложени за продан по главните улици, са предимно моряшки принадлежности, карамел с бадеми, ябълки, плоски риби и стриди. Улиците са многолюдни, цари оживление особено поради веселия нрав на военните. Душата на филантропа наистина се изпълва с радост пред гледката на тези доблестни мъже, люшкащи се под напора на жизнената си сила и силните напитки; в частност, да не забравяме, че те доставят безплатно и невинно забавление за един дял от населението — малките момчета, които ги следват по петите и се задяват с тях. Нищо (добавя мистър Пикуик) не може да се сравни с техния благ характер. Само ден преди да пристигна, един от тях бил обиден по най-груб начин в някаква кръчма. Момичето на бара изрично отказало да му налее повече за пиене. В отговор на това той (по-скоро на шега) изтеглил щика си и наранил момичето в рамото. И все пак този мил момък се върнал на същото място още в ранна утрин и изявил своята готовност да сложи край на тази история и да забрави случилото се.

Употреблението на тютюна в тези градове — продължава мистър Пикуик, — изглежда, е много голямо; и мирисът, носещ се по улиците, сигурно е неимоверно приятен за онези, които имат изключителна слабост към пушенето. Недалновидният пътешественик може да не одобрява мръсотията, която е най-отличителната особеност по тия места, но за онзи, който гледа на нея като на доказателство за трескаво движение и стопанско процъфтяване, тя представлява истинско удовлетворение.“

Точно в пет часа пристигна непознатият, а малко след туй пристигна и вечерята. Той се бе освободил от своя пакет, но не бе извършил никакви промени в облеклото си. И беше, ако въобще е възможно, още по-словоохотлив.

— Какво е това? — попита той, когато келнерът повдигна капака на едно от блюдата.

— Писия, сър.

— Писия, а? Знаменита риба — всичката идва от Лондон — собствениците на дилижанса гощават политиците — пренасят писия в десетки кошове — хитреци, знаете. Чаша вино, сър?

— С удоволствие — рече мистър Пикуик. И непознатият пи най-напред за негово здраве, след туй за мистър Снодграс, след туй за мистър Тъпман, след туй за мистър Уинкл, след туй за всички заедно, като обръщаше чашите почти толкова бързо, колкото и говореше.

— Страшна суматоха по стълбите, келнер — каза непознатият. — Носят пейки нагоре, столари слизат надолу — лампи, чаши, арфи. Какво става?

— Бал, сър — отвърна келнерът.

— Събрание, а?

— Не сър. Не е събрание. Бал, благотворителен бал, сър.

— А има ли много хубави жени в този град, сър? — попита мистър Тъпман с голямо любопитство.

— Прекрасни, знаменити! Кент, сър — всеки знае Кент: ябълки, череши, танци и жени. Чаша вино, сър?

— С голямо удоволствие — отвърна мистър Тъпман. Непознатият напълни чашите и изпразни своята.

— Много бих искал да отида — рече мистър Тъпман, подхващайки наново въпроса за бала. — Много.

— Билети на бара, сър — намеси се келнерът. Половин гвинея единият.

Мистър Тъпман отново изяви горещото си желание да присъствува на увеселението; но не срещайки отзив в помътнелите очи на мистър Снодграс, нито пък в блуждаещия поглед на мистър Пикуик, той се залови усърдно със своя портвайн и с току-що поставения на масата десерт. Келнерът се оттегли, а нашите приятели останаха да се наслаждават на приятните часове, следващи вечерята.

— Извинете, сър — подсети непознатият, — бутилката не мърда — я дайте да ни обиколи — по посока на слънцето — хайде сега — до дъно. — И той изпразни чашата, която бе напълнил само преди минута, и си наля друга с вид на човек с установени навици.

Бутилката обиколи всички и бе поръчана нова. Гостенинът говореше, пикуикистите слушаха. Мистър Тъпман с всеки изминал миг се чувствуваше все по-благоразположен към бала, лицето на мистър Пикуик излъчваше добродушие и обич към целия свят, а мистър Уинкл и мистър Снодграс спяха дълбоко.

— Горе започват — каза непознатият, — хората пристигат — настройват цигулките — сега арфата — ето засвириха.

Различните звуци, които достигаха до долния етаж, възвестяваха тържественото начало на първия кадрил.

— Колко ми се иска да отида — подхвана пак мистър Тъпман.

— И на мене — отвърна непознатият. — Проклет багаж — бавни параходи — нямам какво да сложа — смешна работа, нали?

А щедростта в пълния смисъл на думата беше едно от ръководните начала в пикуикисткото учение и никой друг не се отличаваше с тъй ревностно изпълнение на това благородно правило както мистър Трейси Тъпман. В протоколите на Организацията са записани невероятно голям брой случаи, когато този превъзходен джентълмен е препращал към другите членове на клуба лицата, събиращи парични помощи или стари дрехи за благотворителни цели.

— Бих искал да ви услужа с необходимото за случая облекло — извини се мистър Тъпман, — но вие сте доста слаб, докато аз съм…

— Доста дебел — поостарял Бакхус — без лаврови листа — слязъл от бъчвата — надянал шаяка — а? Не двойно преточен, ами двойно млатен — ха, ха! Подайте виното!

Дали мистър Тъпман беше донякъде възмутен от заповедния тон, с който му бе поискано да подаде виното, което непознатият тъй охотно поднасяше към устните си, или пък се почувствува съвсем естествено засегнат като влиятелен член на клуба „Пикуик“, загдето го бяха позорно сравнили с развенчан Бакхус, не е напълно установено обстоятелство. Той подаде виното, покашля се два пъти и впери строг поглед в непознатия; но тъй като това лице остана съвършено хладнокръвно и съвсем спокойно, въпреки сърдития взор на мистър Тъпман, вълнението на този джентълмен постепенно се уталожи и той поднови разговора за бала.

— Тъкмо исках да отбележа, сър — рече той, — че ако моето облекло би ви било твърде широко, то дрехите на моя приятел, мистър Уинкл, може би ще ви прилегнат по-добре.

Непознатият измери с поглед мистър Уинкл и очите му светнаха от удоволствие, когато той отвърна:

— Точно каквото ми трябва.

Мистър Тъпман се огледа. Виното, оказало сънотворното си влияние върху мистър Снодграс и мистър Уинкл, бе упоило и сетивата на мистър Пикуик. Този джентълмен премина последователно през различните степени, предшествуващи летаргията, предизвикана от една обилна вечеря и нейните приложения. Той изживя обичайните преходни състояния от върховете на блаженството до дълбините на отчаянието и от дълбините на отчаянието до върховете на блаженството. Подобно пламък на уличен газов фенер, когато вятърът навява в пролуките, той блесна за миг неестествено ярко, после тъй много спадна, че едва замъждука; не след дълго избухна отново, за да хвърли обилна светлина, после някак колебливо затрептя, запримига и напълно угасна. Обронил глава върху гърдите си, мистър Пикуик хъркаше равномерно, а от време на време се задавяше шумно и това бяха единствените звукови признаци за присъствието на великия човек.

Изкушението да отиде на бала и да добие първите си впечатления относно красотата на кентските дами бе силно завладяло мистър Тъпман. Изкушението да вземе непознатия със себе си бе не по-малко силно. Градът и неговото население бяха напълно нови за него, а гостът, изглежда, вещо познаваше и двете, сякаш бе живял тук от детинство. Мистър Уинкл спеше, а мистър Тъпман имаше достатъчно опит в тази насока, за да заключи, че веднага щом се събуди, по силата на естествения ход на нещата той ще отиде да се тръшне на леглото като пън. Мистър Тъпман се колебаеше.

— Напълнете чашата си и ми подайте бутилката — каза неуморимият гост.

Мистър Тъпман стори каквото поискаха от него; а последната чаша ускори неговото решение.

— За спалнята на Уинкл се минава през моята стая — рече мистър Тъпман. — Ако го събудя сега, няма как да му обясня какво искам, но знам, че има вечерен костюм в една от пътните си чанти; да предположим, че вие го облечете за бала и го свалите, когато се върнем, аз бих могъл да го сложа обратно без и най-малко да обезпокоим притежателя по въпроса.

— Знаменито! — одобри непознатият. — Славна работа — но неудобно, дявол да го вземе — четиринадесет костюма в пътуващи сандъци, а съм принуден да нося чужди дрехи — но хрумването ви е добро — много.

— Трябва да купим билети — сети се мистър Тъпман.

— Не си струва всеки да разваля по една гвинея; нека хвърлим чоп кой ще плати и за двамата — предложи непознатият. — Аз избирам, вие хвърляте — един път — жена — жена — жена омайница — и златната лира падна; отгоре бе образът на дракона (наречен от учтивост към нежния пол „жена“).

Мистър Тъпман позвъни, плати билетите и поръча да донесат свещници. Четвърт час по-късно непознатият се бе докарал от глава до пети в дрехите на мистър Натаниъл Уинкл.

— Костюмът е съвсем нов — рече мистър Тъпман, докато непознатият се наблюдаваше самодоволно в голямо стенно огледало. — Първият фрак, който носи копчето на нашия клуб — и той привлече вниманието на своя другар върху необикновено по размер позлатено копче с изображението на мистър Пикуик в средата, а от двете страни буквите ПК.

— ПК? — учуди се непознатият. — Смешна работа — ликът на старчето и ПК. Какво означава ПК? Палячовски костюм, а?

Доста възмутен, мистър Тъпман с голяма важност обясни тайнствените знаци.

— Възкъсичко е в кръста, нали? — рече непознатият, като се въртеше пред огледалото, за да види задните копчета, стигащи до средата на гърба му.

— Също като куртка на пощаджия — много са смешни — правят ги предварително — никакви мерки — загадъчна прищявка на съдбата — на всички високи пощаджии дават къси дрехи, а на всички ниски — дълги. — Продължавайки в този дух, новият приятел на мистър Тъпман дооправи своя фрак, или по-скоро фрака на мистър Уинкл, и придружен от мистър Тъпман, изкачи стълбището, водещо към балната зала.

— Имената ви, сър? — запита прислужникът на вратата. Мистър Трейси Тъпман тръгна напред, за да обяви своята самоличност, но непознатият го възпря.

— Без имена този път! — После подшушна на мистър Тъпман: — Имената ни няма да свършат работа — не са известни, — не че са лоши сами по себе си, но не са прочути — знаят ги само малцина и не ще направят впечатление на обществено място — ще минем инкогнито — двама лондонски джентълмени — видни чужди гости — нещо ей такова.

Вратата биде широко отворена и мистър Трейси Тъпман и непознатият влязоха в балната зала.

Залата беше дълга, с тапицирани в тъмночервено скамейки и восъчни свещи в кристални полилеи. На музикантите бе осигурено съвсем уединено място в дъното върху малък подиум и няколко танцуващи двойки прилежно изпълняваха кадрил. Две маси за карти бяха наредени в съседна игрална зала и две двойки стари дами и съответният брой дебели господа показваха изкуството си на вист върху тях.

Кадрилът завърши, танцьорите се заразхождаха из залата, а мистър Тъпман и приятелят му застанаха в един ъгъл да наблюдават присъствуващите.

— Очарователни дами! — отбеляза мистър Тъпман.

— Чакайте малко — каза непознатият, — тепърва ще стане весело. Баровците още ги няма — странно място — началствата от корабостроителницата не щат да знаят подчинените си — те пък не щат да знаят по-дребната риба — тия на свой ред не щат да знаят търговското съсловие — а кралският комисар не ще да знае никого.

— Кое е туй момченце в карнавалните дрехи, светлокосото, със зачервените очи? — запита мистър Тъпман.

— Тихо, моля — зачервени очи — момченце в карнавални дрехи — глупости — подпоручик от деветдесет и седми — негово благородие Уилмът Снайп — голяма фамилия — Снайпови — много.

— Сър Томас Клъбър, лейди Клъбър и госпожици Клъбър! — извика прислужникът от вратата, колкото му глас държи. Голямо вълнение настъпи в цялата зала, когато влязоха висок джентълмен в син фрак с лъскави копчета, обемиста дама в синя атлазена рокля и две млади госпожици с подобни измерения в модно ушити рокли от същата багра.

— Кралският комисар — шеф на корабостроителницата — важна особа — забележително важна особа — прошепна непознатият в ухото на мистър Тъпман, докато благотворителният комитет съпровождаше сър Томас и фамилия до другия край на залата. Негово благородие Уилмът Снайп и други видни джентълмени се струпаха да изразят своята почит към госпожици Клъбър; а сър Томас Клъбър застана като глътнал бастун и хвърли отвисоко, над черната си вратовръзка, царствен поглед към присъствуващите.

— Мистър Смити, мисис Смити и госпожици Смити — биде съобщено след това.

— Кой е мистър Смити? — запита мистър Трейси Тъпман.

— Някакъв чиновник в корабостроителницата — отвърна непознатият.

Мистър Смити се поклони почтително на сър Томас Клъбър; а сър Томас Клъбър прие поздрава с подчертано снизхождение. Лейди Клъбър изгледа мисис Смити и фамилия през лорнета си, сякаш бе телескоп, а мисис Смити на свой ред измери с поглед мисис някоя си, чийто съпруг нямаше нищо общо с корабостроенето.

— Полковник Бълдър, мисис Бълдър и мис Бълдър! — бяха следващите новодошли.

— Началникът на гарнизона — каза непознатият в отговор на въпросителния поглед на мистър Тъпман.

Госпожица Бълдър бе горещо приветствувана от госпожици Клъбър; поздравите между мисис полковник Бълдър и лейди Клъбър бяха от най-сърдечно естество; полковник Бълдър и сър Томас Клъбър си предложиха взаимно енфие и изглеждаха като удвоен образ на Александър Селкъркс — „монарси на всичко, що попадне под техния взор“.

Докато местната аристокрация — Бълдъровци, Клъбъровци и Снайпъровци — съхраняваше по този начин своето достойнство в горния дял на залата, останалите слоеве на провинциалното общество подражаваха на техния пример в другите краища на салона. Не дотам знатни офицери от 97-и полк насочиха вниманието си към семействата на не дотам изтъкнати чиновници от корабостроителницата. Съпругите на дребните адвокати и жената на търговеца на вина възглавяваха друга категория (съпругата на винаря ходеше на гости у семейство Бълдър; а мисис Томлинсън, директорката на пощенската станция, бе сякаш избрана с вишегласие да бъде начело на търговската група.

Една от най-популярните личности в залата (в своя кръг, разбира се) беше дребен пълен мъж с венец от щръкнали черни коси около главата и широко плешиво поле на темето — доктор Сламър, лекарят на 97-и полк. Докторът черпеше с енфие всички, разговаряше с всички, смееше се, танцуваше, шегуваше се, играеше вист, правеше всичко, беше навсякъде. Към тази деятелност, колкото и да беше многостранна, дребничкият доктор притуряше още нещо, по-важно от всичко останало — той непрекъснато и неуморно обграждате с най-нежни грижи една ниска възрастна вдовица, чиито пищни дрехи и богати накити я сочеха като много желана добавка към нечии ограничени доходи.

Върху доктора и вдовицата се бяха спрели за известно време очите и на мистър Тъпман и на неговия придружител, когато последният наруши мълчанието.

— Много пари — старичко момиче — наперен доктор — не е лоша идея — страшно забавно! — бяха разбираемите думи, излезли от устата му.

Мистър Тъпман вдигна въпросително очи към него.

— Ще танцувам с вдовицата — рече непознатият.

— Коя е тя? — запита мистър Тъпман.

— От’де да знам? — никога не съм я виждал преди — динена кора на докторчето — хайде! — И непознатият тутакси прекоси залата, облегна се на камината и се загледа в дебелото лице на ниската възрастна дама с привидно почитателно възхищение и тъга. Мистър Тъпман продължи да наблюдава онемял от изумление.

Непознатият бързо се справяше със задачата; дребничкият доктор танцуваше с друга дама; вдовицата изпусна ветрилото си; непознатият го вдигна и й го поднесе — усмивка — поклон — реверанс — размяна на няколко думи. Непознатият самоуверено се отправи към церемониалмайстора и се върна с него; малка пантомима на представяне; и непознатият заедно с мисис Бъджър заеха местата си в кадрила.

Колкото и учуден да бе мистър Тъпман от тази светкавична процедура, неизмерно повече беше докторът — той бе направо поразен. Непознатият бе млад и вдовицата бе поласкана. Към подчертаното внимание на доктора тя се отнесе с пренебрежение; а възмущението на доктора не тревожеше и най-малко хладнокръвния му съперник. Доктор Сламър беше стъписан. Той, доктор Сламър от 97-и, да бъде само за миг сразен от човек, когото никой не бе виждал преди, когото никой не познаваше дори и сега! Доктор Сламър от 97-и — отхвърлен! Невъзможно! Не можеше да бъде! Но така беше: — ето ги там. Какво!? Представи и приятеля си! Да вярва ли на очите си? Той хвърли още един поглед и с мъка бе принуден да признае, че сетивата му не го лъжат: мисис Бъджър танцуваше с мистър Трейси Тъпман, нямаше грешка. Пред него бе вдовицата — от плът и кръв, подскачаше насам-натам с необикновена жизнерадост, а мистър Трейси Тъпман припкаше край нея с такова тържествено и задълбочено изражение на лицето, сякаш да се танцува кадрил, е (както доста хора смятат) не нещо, което забавлява, а тежко изпитание на чувствата, изискващо непреклонна решителност, за да се преодолее.

Мълчаливо и търпеливо понесе докторът не само всичко това, а и още: черпеха се с греяно вино, подаваха си чаши, предлагаха бисквити, последва и любезничене; но само миг след като непознатият изчезна да изпроводи мисис Бъджър до нейната карета, той стремглаво се спусна вън от залата, а всяка капка от сдържаното дотогава негодувание изби на цялото му лице в гневна пот.

Непознатият се връщаше и мистър Тъпман беше с него. Той говореше тихо и се смееше. Дребничкият доктор жадуваше за мъст. Този човек ликуваше! Беше победил!

— Сър! — каза докторът със страшен глас, като извади визитна картичка и застана до входа. — Името ми е Сламър, доктор Сламър, сър — 97-и полк — Чатъмските казарми — ето картичката ми, сър, визитната ми картичка. — Той би искал да добави още нещо, но възмущението го задушаваше.

— А! — хладно отвърна непознатият. — Хиляди благодарности, Сламър — много мило от ваша страна — сега съм здрав, Сламър — но ако се разболея, ще ви повикам.

— Вие — вие сте мошеник, сър! — едва поемаше дъх вбесеният доктор. — Страхливец, отрепка, лъжец, ъ-ъ-ъ, нищо ли не ще ви накара да ми дадете визитната си карта, сър?

— О, разбирам — рече непознатият, извръщайки глава, — греяното вино е твърде силно тук — съдържателят с широка ръка — много глупаво — много — препоръчвам лимонада — горещо в залите — възрастни господа — след туй патят на сутринта — ужасно, ужасно — и той понечи да си тръгне.

— Вие сте отседнали в тази странноприемница, сър — избоботи възмутеното човече, — сега сте пиян, но утре ще чуете за мен, сър, още сутринта! Ще ви намеря, ще ви намеря и накрай света.

— По-скоро накрай света, отколкото у дома — отвърна невъзмутимият непознат.

Доктор Сламър беше самата свирепост, когато ядно нахлупи шапката си; а непознатият и мистър Тъпман се качиха в стаята на последния, за да възвърнат заетите труфила на нищо неподозиращия мистър Уинкл.

Този джентълмен спеше дълбоко; възвръщането стана бързо. Непознатият беше в необикновено весело настроение, а мистър Тъпман, съвсем зашеметен от вино (греяно и негреяно), светлини и дами, виждаше цялата история като рядко сполучлива шега. Неговият нов приятел си отиде; и след като има известни малки трудности с нощното си боне — да намери отвърстието му, предназначено по начало да се нахлузи през главата — и като прекатурна свещника, борейки се да сложи бонето, мистър Трейси Тъпман успя накрая да си легне след поредица сложни превъртания, а скоро подир туй потъна в забрава.

Часовникът едва-що бе отмерил седмия си удар на следващата утрин, когато силно почукаха на вратата на стаята на мистър Пикуик и всеобхващащият му ум биде изтръгнат от несъзнателното състояние, в което сънят го беше потопил.

— Кой е? — стресна се мистър Пикуик, като се надигна в леглото.

— Прислужникът, сър.

— Какво искате?

— Извинявайте, сър, може ли да ми кажете кой от вашите приятели носи яркосин фрак с позлатено копче, на което има ПК?

„Сигурно е дал да го изчеткат — помисли си мистър Пикуик — и момчето е забравило чий е.“

— Мистър Уинкл — извика той, — през две врати вдясно.

— Благодаря, сър — рече прислужникът и тръгна нататък.

— Какво има? — викна мистър Тъпман, когато се почука силно на неговата врата и неговата сънна почивка биде прекъсната.

— Може ли да говоря с мистър Уинкл, сър? — отвърна прислужникът зад вратата.

— Уинкл, Уинкл! — изрева мистър Тъпман по посока на вътрешната стая.

— Ъхъ — отвърна слаб глас изпод завивките.

— Търсят ви, някой на вратата. — И след усилието да изрече всичко това, мистър Трейси Тъпман се обърна на другата страна и отново заспа дълбоко.

— Търсят ме? — учуди се мистър Уинкл, тутакси скочи от леглото и навлече каквото му попадне. — Търсят ме! Толкова далече от Лондон! Кому съм притрябвал, дявол да го вземе!

— Джентълменът е в столовата, сър — отвърна прислужникът, когато мистър Уинкл отвори вратата и се намери пред него. — Джентълменът каза, че няма да ви отнеме повече от минута, сър, но непременно трябвало да ви види.

— Много странно — каза мистър Уинкл, — слизам веднага.

Той набързо се загърна в халат и пътнически шал и се запъти към долния етаж. Стара жена и няколко слуги почистваха столовата, а някакъв офицер в походна униформа гледаше навън през прозореца. Той се извърна, когато мистър Уинкл влезе, и поздрави с рязко кимане на глава. След като заповяда на прислугата да се оттегли и много внимателно затвори вратата, той каза:

— Мистър Уинкл, ако се не лъжа?

— Да! Казвам се Уинкл, сър.

— Вие, разбира се, няма да се учудите, сър, когато ви уведомя, че идвам тук тази сутрин от името на доктор Сламър от 97-ия.

— Доктор Сламър? — рече мистър Уинкл.

— Доктор Сламър. Той ме замоли да ви предам неговото мнение, че вашето държане снощи е било от такова естество, каквото един джентълмен не би могъл да понесе: и (добави той) каквото един истински джентълмен не би си позволил към друг джентълмен.

Изненадата на мистър Уинкл бе твърде естествена и очевидна, за да убегне от погледа на приятеля на доктор Сламър; той продължи:

— Приятелят ми, доктор Сламър, ме замоли да добавя, какво той е напълно убеден, че вие сте били пиян през една част от вечерта и вероятно не сте си дали сметка за степента на обидата, която сте му нанесли. Той ме натовари да предам, че ако допуснем това като смекчаващо вината обстоятелство за вашето държане, той би се съгласил да приеме писмено извинение от вашата ръка под моя диктовка.

— Писмено извинение? — повтори мистър Уинкл с глас, които пределно ясно изразяваше неговата почуда.

— Вие знаете, разбира се, другата единствена възможност — хладно отвърна посетителят.

— Лично до мен ли е отправено вашето поръчение? — попита мистър Уинкл, чиято глава бе ужасно объркана от този странен разговор.

— Аз самият не присъствувах снощи — отвърна посетителят, — но тъй като решително сте отказали да дадете вашата визитна картичка на доктор Сламър, той поиска от мен да разузная кой е бил облечен в един много необикновен фрак, в яркосин официален фрак с позлатено копче с някакъв образ и буквите П. К.

Мистър Уинкл направо се олюля от изумление, като чу подробното описание на своя собствен костюм. Приятелят на доктор Сламър продължи:

— От сведенията, събрани на бара преди малко, се убедих, че собственикът на въпросната дреха е пристигнал тук вчера следобед с още трима джентълмени. Веднага изпратих прислужника при джентълмена, който по описанията ми се стори, че възглавява вашата група, а той незабавно ме насочи към вас.

Ако най-високата кула на Рочестърския замък внезапно се бе отделила от основите си, за да дойде да се изтъпанчи срещу прозорците на столовата, учудването на мистър Уинкл би било нищожно в сравнение с безкрайното му изумление, когато чу това слово. Първо му мина през ума, че са му откраднали фрака.

— Ще ми позволите ли да ви забавя за миг? — рече той.

— Разбира се — отвърна неканеният посетител.

Мистър Уинкл изтича бързо до горния етаж и с трепереща ръка отвори пътната си чанта. Фракът беше там на мястото си, но при един по-внимателен преглед се откриваха явни белези да е бил носен предишната вечер.

„Тъй трябва да е — си каза мистър Уинкл и остави дрехата да падне от ръцете му. — Твърде много вино пих след вечеря и смътно си спомням, че се разхождах из улиците и изпуших една пура след това. Истина е — бях много пиян; трябва да съм се преоблякъл, отишъл съм някъде и съм нагрубил някого — не се съмнявам, така е; и това съобщение е злополучната последица.“ Казвайки си това, мистър Уинкл тръгна обратно към столовата с мрачното и ужасно решение да приеме хвърлената ръкавица на войнствения доктор Сламър и да отиде докрай, ако ще би да последва и най-лошото.

За да стигне до това становище, мистър Уинкл бе подтикнат от куп най-различни съображения — на първо място славата му в клуба. Винаги бяха гледали на него като на безспорен авторитет по всички въпроси, отнасящи се до спорт и ловкост, все едно дали бяха от нападателно, отбранително или необезпокоително естество; и ако при този първи пробен камък той се оттеглеше от изпитанието, и то пред очите на своя водач, името му пред неговите съмишленици щеше да бъде опетнено вовеки веков. Освен това той си припомни да бе чувал често догадки на някои непосветени в тия дела люде, че секундантите негласно се споразумявали и рядко допускали пистолетите да бъдат заредени с куршуми. После той разсъди, че ако се обърне към мистър Снодграс да му стане секундант и опише опасността в най-кървави краски, този джентълмен вероятно ще съобщи новината на мистър Пикуик, който пък от своя страна сигурно, без да губи време, ще уведоми местните власти и по този начин ще попречи последователят му да бъде убит или осакатен.

Такива бяха мислите му, когато се върна в столовата и съобщи своето намерение да приеме хвърлената от доктора ръкавица.

— Бихте ли ме насочили към някой ваш приятел, за да уговорим времето и мястото на нашата среща? — попита офицерът.

— Не е необходимо — отвърна мистър Уинкл. Кажете ги на мене, а пък аз ще имам грижата да осигуря присъствието на някой приятел.

— Да речем… По залез-слънце тази вечер — небрежно предложи офицерът.

— Много добре — отвърна мистър Уинкл, а вътрешно мислеше, че е много зле.

— Знаете ли Форт Пит?

— Да, видях го вчера.

— Ако си направите труда да навлезете в ливадата непосредствено до крепостния ров, ще стигнете чупката на стената: тогава свърнете по пътеката вляво и продължавайте все направо, докато ме зърнете; аз ще ви заведа до едно уединено място, където ще проведем тази работа без страх от намеса.

„Страх от намеса!“ — помисли си мистър Уинкл.

— Повече няма какво да уреждаме, мисля — отсече офицерът.

— Струва ми се, че няма — отвърна мистър, Уинкл. — Довиждане.

— Довиждане. — И офицерът се отдалечи, като си подсвирваше нещо весело.

Тази сутрин закуската мина тягостно. Мистър Тъпман не бе в състояние да се надигне след миналата необичайно разгулна вечер; мистър Снодграс, изглежда, бе изпаднал в потиснато поетично настроение; дори мистър Пикуик проявяваше непривична склонност към мълчание и газирана вода. Мистър Уинкл с нетърпение очакваше подходящия момент и той не закъсня много. Мистър Снодграс предложи да посетят замъка и тъй като мистър Уинкл бе единственият член на групата, склонен към разходка, те излязоха заедно.

— Снодграс — започна мистър Уинкл, щом свърнаха от главната улица, — Снодграс, драги приятелю, мисля, че умеете да пазите тайна? — Казвайки това, той искрено и пламенно се надяваше, че не умее.

— О, да — отвърна мистър Снодграс, — готов съм да се закълна…

— Не, не! — прекъсна го Уинкл, ужасен при мисълта, че неговият другар несъзнателно ще се обвърже с клетва да не го издава. — Без клетви, без клетви, съвсем е излишно.

Мистър Снодграс свали ръката си, поетично вдигната към облаците, докато изказваше гореспоменатите слова, и се приготви да слуша внимателно.

— Необходима ми е вашата помощ, драги приятелю, касае се до моята чест — продължи мистър Уинкл.

— Разчитайте на мене — отвърна мистър Снодграс и стисна ръката на своя другар.

— Противникът ми е един доктор, доктор Сламър от 97-и полк — подхвана пак мистър Уинкл, желаейки нещата да прозвучат възможно най-мрачно. — Дуел с един офицер, секундант е друг офицер, днес по залез-слънце на усамотено място при Форт Пит.

— Непременно ще ви придружа — рече мистър Снодграс.

Той бе силно изненадан, но не и поразен. Странно колко хладнокръвни са в такива случаи всички освен главното действуващо лице! Мистър Уинкл не бе помислял за това. Представял си бе вълнението на своя приятел досущ като своето собствено.

— Последиците могат да бъдат страшни — рече мистър Уинкл.

— Да се надяваме, че няма — рече мистър Снодграс.

— Сигурно докторът стреля много добре — рече мистър Уинкл.

— Като повечето военни — отбеляза спокойно мистър Снодграс. — Но вие също стреляте много добре, нали?

Мистър Уинкл отговори положително и давайки си сметка, че не бе достатъчно разтревожил своя другар, смени подхода си.

— Снодграс — каза той с потръпващ от вълнение глас, — ако падна, ще намерите в един пакет, който ще ви оставя, писмо до моя… до моя баща. — Това настъпление се оказа също неуспешно. Мистър Снодграс не остана равнодушен, но се нагърби да предаде писмото с готовността на най-обикновен пощенски раздавач.

— Ако падна аз — продължи мистър Уинкл — или ако падне докторът, вие, драги мой приятелю, ще бъдете съден като съучастник в дуела. Имам ли право да пращам приятеля си на заточение, може би до живот?

Мистър Снодграс се понавъси, като чу това, но си остана герой докрай.

— В името на приятелството — извика разпалено той — готов съм да посрещна всякакви опасности!

Как мистър Уинкл проклинаше вътрешно всеотдайното приятелство на своя придружител? Те вървяха мълчаливо един до друг няколко минути, всеки потънал в собствените си мисли. Наближаваше пладне. Отчаяние започна да обзема мистър Уинкл.

— Снодграс — подхвана наново той, като спря отведнъж. — Недейте ми пречи в тази история, недейте съобщава на местните власти, недейте търси помощта на полицията: да ни арестуват — мен и доктор Сламър от 97-и полк, живущ в Чатъмските казарми, за да се осуети дуелът, казвам ви: недейте!

Мистър Снодграс сграбчи сърдечно ръцете на своя приятел и му отвърна с жар:

— Няма, за нищо на света!

Тръпки побиха мистър Уинкл, като се увери, че нищо не може да очаква от приятелската загриженост на мистър Снодграс, и мисълта, че е предопределен да стане жива мишена, го завладя с непреодолима сила.

След като обстоятелствата на случая бяха подробно разяснени на мистър Снодграс и кутия с пистолети за дуел с всичките им съответни допълнения — барут, куршуми и капси — бяха наети от едни рочестърски производител, двамата приятели се върнаха в странноприемницата — мистър Уинкл — да размишлява върху наближаващия двубой, а мистър Снодграс — да се заеме с огнестрелните оръжия, като надлежно ги зареди за незабавната им употреба.

Беше влажна и мъглива привечер, когато двамата излязоха отново по своето опасно дело. Мистър Уинкл, за да избегне любопитните погледи, се бе загърнал в огромно наметало, а мистър Снодграс бе скрил под своята дреха смъртоносните съоръжения.

— Взехте ли всичко? — попита разтревожен мистър Уинкл.

— Всичко — отвърна мистър Снодграс. — Взел съм достатъчно муниции, в случай че първите изстрели излязат неуспешни. Има четвърт фунт барут в кутията, имам и два вестника в джоба за зареждането.

Такива доказателства за приятелство биха накарали всекиго да се чувствува безкрайно признателен. Предполагаме, че и мистър Уинкл беше преизпълнен с благодарност, щото не можеше да я изкаже, затова мълчаливо продължи пътя си… доста бавно.

— Идваме съвсем навреме — каза мистър Снодграс, когато прескочиха оградата на първата ливада. — Слънцето точно залязва.

Мистър Уинкл вдигна очи към изчезващия слънчев диск и с болка си помисли за вероятността сам той „да залезе“ не след дълго.

— Ето го офицера! — извика мистър Уинкл, след като повървяха няколко минути.

— Къде? — осведоми се мистър Снодграс.

— Там, човекът със синия плащ.

Мистър Снодграс погледна, накъдето сочеше показалецът на приятеля му, и зърна силует, отговарящ на описанието. Офицерът показа, че е забелязал присъствието им с леко махване на ръка; той тръгна и двамата приятели го последваха на известно разстояние.

Смрачаваше се все повече и вятърът печално засвири през запустялото поле като далечен великан, призоваващ кучето си. Меланхолията на навъсената вечер чертаеше тъмна следа в душата на мистър Уинкл. Той трепна, когато минаваха край извивката на крепостния ров — заприлича му на огромен зинал гроб.

Офицерът свърна изведнъж от пътеката и след като се прехвърлиха през един зид и прескочиха един плет, те се озоваха всред някаква съвсем усамотена нива. Там чакаха двама души: единият — дребен, пълен мъж с черна коса, а другият — едър човек в обшит с ширити сюртук, седнал най-равнодушно върху походно столче.

— Вашият противник и лекарят, предполагам — рече мистър Снодграс. — Пийнете малко бренди. — Мистър Уинкл сграбчи бутилката, подадена от другаря му, и отпи голяма глътка от благотворната течност.

— Приятелят ми, сър, мистър Снодграс — каза мистър Уинкл на приближилия се офицер.

Секундантът на доктор Сламър се поклони и извади кутия с оръжие, подобна на тази, която носеше мистър Снодграс.

— Мисля, че няма какво повече да си кажем, сър — студено подчерта той, като отваряше кутията. — Решително ни се отказа извинение.

— Наистина, сър — отвърна мистър Снодграс, сам започнал да се чувствува твърде неловко.

— Бихте ли дошли насам? — каза офицерът.

— Да, разбира се — отвърна мистър Снодграс.

Те измериха разстоянието и извършиха всички други приготовления.

— Ще видите, че тези са по-добри от вашите — забеляза секундантът на противника, измъквайки своите пистолети. — Заредих ги във ваше присъствие. Съгласен ли сте да използуваме именно тях?

— Да, разбира се — отвърна мистър Снодграс. По този начин офицерът му спестяваше едно доста неприятно усилие, тъй като неговата представа за зареждане на пистолет беше, до този ден, твърде мъглява и неопределена.

— Смятам, че можем вече да поставим нашите хора — предложи офицерът с такова безразличие, сякаш главните участници бяха пионки, а секундантите — играчи на шах.

— Да, можем — отвърна мистър Снодграс; той бе готов да се съгласи на всякакво предложение, защото нищо не разбираше от тази работа. Офицерът се отправи към доктор Сламър, а мистър Снодграс се приближи до мистър Уинкл.

— Готово — каза той. — Дайте ми наметалото си.

— Писмото е у вас, нали, драги приятелю? — промълви бедният Уинкл.

— Бъдете спокоен — отвърна мистър Снодграс. — И смело, надупчете го!

Мистър Уинкл си помисли, че този съвет много прилича на вечните насърчения, които зяпачите подхвърлят към най-малкото хлапе при някой уличен бой. „Хайде, напердаши го!“ Чудесен съвет, няма що, само да знаеш как да го изпълниш. Така или иначе, той сне наметалото си мълчаливо — това наметало винаги отнема доста време да се снеме — и пое пистолета. Секундантите се оттеглиха, джентълменът с походното столче също, а воюващите с отмерени крачки започнаха да се приближават един към друг.

Мистър Уинкл винаги се бе отличавал със своето изключително човеколюбие. Предполага се, че неговото нежелание предумишлено да нарани свой себеподобен бе причината, загдето очите му бяха затворени, когато пристигна на съдбовното място; а обстоятелството, че очите му не бяха отворени, не му позволи да забележи извънредно странното, дори невероятно поведение на доктор Сламър. Този джентълмен трепна, опули се, отстъпи крачка назад, потърка очи и отново ги опули; най-накрая се развика:

— Стой! Стой!

Приятелят му и мистър Снодграс се завтекоха към него.

— Какво значи това? — извика доктор Сламър. — Този не е оня!

— Не е оня! — учуди се секундантът на доктор Сламър.

— Не е оня! — учуди се мистър Снодграс.

— Не е оня! — учуди се джентълменът с походното столче в ръка.

— Разбира се, че не е — отвърна дребничкият доктор. — Това не е човекът, който ме нагруби снощи.

— Много странно! — възкликна офицерът.

— Много — рече джентълменът с походното столче. — Единственият въпрос сега е дали този джентълмен, стъпил веднъж на полето на честта, не следва да се счита формално за оня човек, който е нагрубил нашия приятел доктор Сламър снощи, без оглед дали той е оня, или не е. — Като изрече с тайнствен вид това свое дълбокомъдрено съждение, човекът с походното столче здраво смръкна от енфието си и изгледа важно околните със самочувствието на авторитет по тези въпроси.

А мистър Уинкл, като чу повика на противника да се спре дуелът, отвори очи и наостри уши; и схващайки от казаното по-сетне, щото няма и най-малко съмнение, че е станала грешка, той разбра веднага колко много ще се издигне в очите на всички, ако спотаи истинските причини, довели го дотук; и така той пристъпи дръзко напред и каза:

— Аз не съм тази личност. Знам това.

— В такъв случай — взе пак думата човекът с походното столче — вашата постъпка е обида за доктор Сламър и достатъчна причина да продължим незабавно.

— Моля ви, мълчете, Пейн — каза секундантът на доктора. — Но защо не ми съобщихте това обстоятелство още тази сутрин, сър?

— Тъй де! Тъй де! — възмущаваше се човекът с походното столче.

— Настоятелно ви моля да млъкнете, Пейн — каза другият. — Да повторя ли въпроса си, сър?

— Защото, сър — отвърна мистър Уинкл, който бе имал време добре да обмисли отговора си, — защото вие ми описахте някакъв грубиян, пияница, облечен в дреха, която имам честта не само да нося, сър, но се гордея, че аз самият съм я измислил. Тя е предложена за униформа на клуба „Пикуик“ в Лондон. Честта на тази униформа аз чувствувам за свой дълг да браня, сър, и следователно без много обяснения приех хвърлената от вас ръкавица.

— Драги мой сър — каза весело дребничкият доктор, приближавайки с протегната ръка. — Високо ценя вашата доблест. Позволете да ви подчертая, сър, колко искрено се възхищавам от вашата постъпка и колко страшно съжалявам, загдето напразно ви обезпокоих с тази безсмислена среща.

— Моля да не говорим повече за това, сър — рече мистър Уинкл.

— Ще се чувствувам горд от познанството си с вас, сър — каза дребничкият доктор.

— Истинско щастие е за мен, че се запознахме, сър — отвърна мистър Уинкл.

И тук докторът и мистър Уинкл се ръкуваха, след това мистър Уинкл и поручик Таплтън (секундантът на доктора), след това мистър Уинкл и човекът с походното столче и най-накрая мистър Уинкл и мистър Снодграс. Последният от гореспоменатите джентълмени преливаше от възхита пред благородното държане на своя приятел-герой.

— Смятам, че можем да се оттеглим — рече лейтенант Таплтън.

— Разбира се — добави докторът.

— Освен ако — намеси се човекът с походното столче, — освен ако мистър Уинкл се чувствува оскърбен, загдето е бил призован тук; в такъв случай, признавам, той има право на удовлетворение.

Мистър Уинкл най-самоотвержено заяви, че е вече напълно удовлетворен.

— А може би — продължи човекът с походното столче — секундантът на джентълмена да се чувствува обиден от някоя моя забележка, направена в началния етап на тази среща: ако има нещо подобно, готов съм да го удовлетворя незабавно.

Мистър Снодграс побърза да съобщи, че се чувствува много задължен към този джентълмен за прекрасното предложение, но бил принуден да го отклони, тъй като бил напълно задоволен от целия развой на срещата. Двамата секунданти стегнаха кутиите с оръжието и цялата дружина напусна полето на честта в далече по-жизнерадостно настроение, отколкото на идване.

— За дълго ли оставате тук? — обърна се доктор Сламър към мистър Уинкл, докато крачеха най-приятелски един до друг.

— Смятаме да напуснем града вдругиден — беше ответът.

— Надявам се да ми направите удоволствие и ме посетите в квартирата ми заедно с вашия приятел; ще прекараме една приятна вечер след това глупаво недоразумение — продължи дребничкият доктор. — Свободни ли сте тази вечер?

— Тук сме с приятели — отвърна мистър Уинкл — и не бих искал да ги оставим сами довечера. Но ако обичате, елате вие с приятеля си в „Бул Ин“.

— С голямо удоволствие — каза дребничкият доктор. — Ако не ви е много късно към десет, бихме наминали за половин час.

— О, съвсем не е късно. Ще бъда наистина щастлив да ви представя на моите приятели мистър Пикуик и мистър Тъпман.

— Много ще ми е приятно, сигурен съм — отвърна доктор Сламър, без и да подозира кой бе мистър Тъпман.

— Ще дойдете непременно, нали? — настоя мистър Снодграс.

— О, да, на всяка цена.

Бяха вече стигнали главния път. Сбогуваха се сърдечно и се разделиха. Доктор Сламър и неговите приятели се прибраха в казармата, а мистър Уинкл, придружен от приятеля си мистър Снодграс, се завърна в странноприемницата.

Глава трета

Ново познанство. Разказът на странствуващия актьор. Неприятно прекъсване и досадна среща

Мистър Пикуик се бе доста обезпокоил от необичайното отсъствие на двамата си приятели, а тайнственото им поведение през цялата сутрин съвсем не бе помогнало да се разсеят неговите страхове. Затова с изключително удоволствие той се надигна да ги приветствува, когато те отново се появиха; и с изключително внимание поиска да се осведоми какво се бе случило, за да ги задържи тъй дълго далеч от неговото общество. В отговор на настоятелните му запитвания мистър Снодграс тъкмо се готвеше да представи хронологичен отчет на събитията, изложени обстойно по-горе, когато изведнъж се спря, забелязвайки присъствието не само на мистър Тъпман и на спътника им от дилижанса предишния ден, но и на друг един непознат с не по-малко странна външност. Имаше вид на измъчен от грижи човек: восъчножълтото му лице и дълбоко хлътнали очи изглеждаха още по-поразителни, отколкото самата природа ги бе създала, заради правата черна коса, спускаща се в безпорядък на сплъстени кичури до средата на страните му. Погледът му бе пронизващ, с някакъв неестествен блясък; скулите високи и изпъкнали, а челюстта му — тъй дълга и мършава, щото човек би помислил, че нарочно прибира бузите си навътре, като свива за миг лицевите мускули, ако полуотворената му уста и неподвижните черти не говореха, че това е обикновеният му израз. Около врата си бе загърнал зелен шал, чиито широки краища, покриващи гърдите му под вехтата жилетка, се показваха тук-таме из протритите илици. Горната му дреха представляваше дълъг черен сюртук, а под него той носеше широки сиво-зелени панталони и огромни, съвсем овехтели чепици.

Точно върху тази чудата личност се спря погледът на мистър Уинкл и точно към нея посочи с ръка мистър Пикуик, казвайки:

— Приятел на нашия приятел е с нас. Тази сутрин открихме, че нашият приятел е свързан с тукашния театър, макар и той да не би желал да се разгласява; а и този джентълмен принадлежи към същата професия. Той тъкмо се готвеше да ни разкаже някаква история из живота на артистите, когато вие влязохте.

— Купища истории — подхвана облеченият в зелено непознат от предишния ден, приближавайки се към мистър Уинкл, и продължи тихо и поверително: — Славно момче — върши черната работа — не е актьор — голям чешит — много е патил — Печалния Джеми — тъй му викаме при нас.

Мистър Уинкл и мистър Снодграс учтиво поздравиха джентълмена, наричан тъй изискано Печалния Джеми, поръчаха си пунш с бренди по примера на останалите от компанията и се настаниха край масата.

— Сега, сър — рече мистър Пикуик, — ще бъдете ли тъй любезен да започнете историята, която се канехте да ни разправите?

Печалният човек извади мръсен свитък хартия от джоба си, обърна се към мистър Снодграс, който бе вече приготвил своя бележник, и каза с глух глас, напълно съответствуващ на външността му:

— Вие ли сте поетът?

— Аз… аз понаписвам по нещо — отвърна мистър Снодграс, доста стреснат от неочаквания въпрос.

— Ах! Поезията е за живота това, което са светлините и музиката за театъра. Свалете изкуствените украшения от единия и илюзиите от другия, какво остава? Нищо истинско, нищо, за което заслужава да се живее.

— Много вярно, сър — отвърна мистър Снодграс.

— Да бъдете пред светлините на рампата — продължи печалната личност, — е все едно да сте на пищно тържество в някой дворец и да се любувате на свилените одежди на пъстроцветна тълпа, а да бъдете отвъд — означава да сте от ония, които творят тази красота: незнайни, отритнати хора, оставени да плуват или потъват, да гладуват или живеят според прищевките на съдбата.

— Така е — рече мистър Снодграс; хлътналите очи на печалния човек се бяха вперили в него и той се почувствува длъжен да каже нещо.

— Карай, Джеми! — подвикна испанският пътешественик. — Като чернооката Сузан — все в мрачни краски — но да не грачиш — ясен говор и по-живо!

— Ще си налеете ли още една чаша, преди да почнете, сър? — покани го мистър Пикуик.

Печалният човек не остави да го молят; той си приготви чаша грог, отпи бавно половината и като разгърна свитъка, започна отчасти да чете, отчасти да разказва следващата случка, която ние намираме в протоколите на клуба под надслов: „Разказът на странствуващия актьор“.

Разказът на странствуващия актьор

— Няма нищо чудновато в това, което ще ви разправя — започна печалният човек, — няма дори нищо необикновено. Бедността и болестите са нещо твърде обичайно всред много слоеве на обществото и не заслужава да им се обръща повече внимание, отколкото на постоянните обрати в човешката съдба. Нахвърлял съм тези кратки бележки единствено защото лицето, за което се говори в тях, ми беше добре познато от много години. Проследих стъпка по стъпка неговото падение, докато той стигна онзи краен предел на нищета, отдето няма никакъв изход.

Човекът, за когото ви разправям, беше незначителен актьор — от миманса — и като повечето от своята среда беше отчаян пияница. В по-доброто време на своя живот, преди да залинее от безпътството си и да заслабне от болести, той получаваше хубава плата и ако беше внимателен и предвидлив, щеше да я получава още няколко години — но не много; защото подобен род хора или умират рано, или изразходват тъй неестествено телесната си мощ, че изгубват преждевременно жизнената си сила, на която единствено могат да разчитат за своето съществуване. А що се отнася до него, основният му порок тъй бърже го съсипа, че скоро стана невъзможно да прибягват до него за ония роли, в които той наистина бе полезен за театъра. Кръчмата за него имаше очарование, на което той не можеше да устои. Занемарена болест и страшна мизерия го грозяха — а след това естествено и смърт, — ако продължаваше по този път. А той наистина продължи и сами бихте могли да догадите последствията: не можеше вече да получи никъде работа и остана без хляб.

Всеки що-годе запознат с театъра знае каква тълпа от опърпани, изпаднали в мизерия хора се въртят около големите сцени — това не са редовно ангажирани актьори, а множество статисти, палячовци и тям подобни, наемани за някоя пантомима или пасхална драма и след това освобождавани, докато постановката на някой друг тежък спектакъл наложи отново да се прибегне до техните услуги. Такъв начин на живот бе принуден да води и моят познат; за едно появяване всяка вечер в някакъв второстепенен театър получаваше по няколко шилинга на седмица и тъй задоволяваше старата си пагубна наклонност. Но не след дълго дори този източник пресъхна: нередовният живот не му позволяваше да припечели и предишното мизерно възнаграждение и той направо стигна пред прага на гладната смърт; от време на време му се удаваше да се сдобие с по някоя пара или като вземаше назаем от някой свой стар другар, или като се добереше до сцената на някой от най-долнопробните малки театри; а успееше ли да спечели нещичко, той веднага го изразходваше по вече известния начин.

По това време — дотогава той бе просъществувал бог знае как повече от година — получих кратък ангажимент в един от театрите на десния бряг, към Съри, и там отново видях този човек, след като го бях изгубил от очи за известно време; защото аз бях на турне из провинцията, докато той се бе влачил из улиците и уличките на Лондон. Бях се вече преоблякъл да си вървя и прекосявах сцената към изхода, когато той ме тупна по рамото. Никога не ще забравя отблъскващата гледка, която срещнаха очите ми, когато се извърнах. Той беше облечен за пантомимата с възможно най-абсурдните дрехи на клоун. Призрачните фигури и Танца на Смъртта, най-страшните образи, създадени някога върху платното на най-талантливия художник, далеч не биха могли да представят нещо тъй ужасяващо. Подпухналото му тяло върху съсухрените нозе — тяхната уродливост се подчертаваше стократно от невероятния костюм, — изцъклените очи, страхотно открояващи се всред дебелия слой грим, наплескан по лицето; главата му така гротескно разкрасена, потрепваща от паралитични спазми, и дългите костеливи ръце, белосани с тебешир — всичко му придаваше грозен, нечовешки вид, за който никакво описание не може да даде подходяща представа; и до ден-днешен ме побиват тръпки, когато си го припомня. Гласът му прозвуча глухо и пресекливо, когато ме дръпна настрана и с несвързани думи ми изброи дългата поредица от болести и лишения; завърши както винаги с настоятелна молба да му се услужи с някаква съвсем незначителна сума. Сложих няколко шилинга в ръката му и когато и излизах от театъра, чух как залата просто ревеше от смях при неговото първо премятане на сцената.

Няколко дена след това едно момченце пъхна мръсно парче хартия в ръката ми: няколко надраскани с молив думи ми съобщаваха, че човекът е тежко болен и ме молеше да го посетя след представлението в неговото жилище на някаква улица — забравил съм вече името й, — недалеч от театъра. Обещах да изпълня желанието му веднага щом се освободя; и когато завесата биде спусната, аз тръгнах да изпълня тази невесела задача.

Беше късно, аз участвувах в последната картина: и понеже беше благотворителна вечер, представлението бе траяло необикновено дълго. Беше студена и тъмна нощ, мразовит вятър биеше дъждовните капки о стъклата на прозорците и фасадите на къщите. Мръсни локви се бяха образували в тесните вече пусти улици и тъй като повечето от нарядко пръснатите газови фенери бяха угасени от силния вятър, пътят ми бе не само неприятен, но и крайно несигурен. За щастие обаче бях взел правилна посока и след известни трудности успях да намеря къщата, към която ме бяха упътили — някаква барака за въглища с етаж над нея и там, в задната стая, лежеше човекът, когото търсех.

Жена в окаян вид, съпругата на моя познат, ме посрещна на стълбите и след като ми съобщи, че той току-що бил задрямал, ме въведе тихо вътре и ме постави да седна на стол до леглото на болния. Той бе обърнат с лице към стената и тъй като не забелязваше моето присъствие, аз можех спокойно да разгледам мястото, в което бях попаднал.

Той лежеше върху стар матрак, който се прибираше нагоре през деня. Около възглавието висяха дрипави останки от карирано перде, за завет от вятъра, който въпреки това се промъкваше в неприветливата стая през многобройните пролуки на вратата и непрекъснато развяваше пердето насам-натам. Слаб огън изпепеляваше върху ръждясалата строшена скара на камината. Пред нея бе поставена стара триъгълна лекьосана масичка с шишета лекарства, една пукната чаша и други домашни вещи. На пода спеше детенце върху нарочно приготвена постеля, а на стол до него седеше жената. Имаше две-три полици с по няколко чинии и чаши, а под тях висяха окачени чифт обувки за сцена и две рапири. С изключение на малки купчини парцали и вързопи, небрежно захвърлени по ъглите на стаята, нямаше нищо друго в това жилище.

Имах достатъчно време да разгледам тия подробности, дълго наблюдавах и болния — тежкото му дихание и трескаво потръпване, — преди той да усети моето присъствие. Накрая, след безспирни усилия да намери по-удобно място да отпусне главата си, той метна ръка през леглото и тя падна върху моята. Нещастникът стреснато се надигна и остро се взря в лицето ми.

— Това е мистър Хътли, Джон — каза съпругата му. — Мистър Хътли. Нали заръча да дойде тази вечер, помниш ли?

— А! — рече болният, прекарвайки ръка по челото. — Хътли, Хътли, кой беше… — Той сякаш се мъчеше да си събере мислите за миг-два и изведнъж сграбчи китката ми, казвайки:

— Не ме оставяй, не ме оставяй, стари приятелю. Тя ще ме убие, ще ме убие, сигурен съм.

— Отдавна ли е така? — обърнах се аз към плачещата съпруга.

— От снощи — отвърна тя. — Джон, Джон, нима не ме познаваш?

— Не й давай да се доближи до мене — рече човекът, треперейки от ужас, когато тя се наведе над леглото. — Напъди я! Не мога да я търпя до себе си. — Той бе впил обезумял поглед в нея, в очите му се четеше смъртен страх, а след това прошепна на ухото ми: — Аз я биех, Джем. Бих я вчера и много, много пъти преди. Морил съм я от глад и нея, и момчето. А сега съм слаб и безпомощен, Джем, тя ще ме убие за това. Ще ме убие, сигурен съм. Ако само веднъж я бе видял да плаче, както аз съм я виждал, и ти щеше да си сигурен. Прогони я далеч от мен. — Натискът на пръстите му върху ръката ми отслабна и той се отпусна отново върху възглавницата съвсем изнемощял.

Разбрах напълно какво означаваше всичко това. Ако за миг бе останало и най-малко съмнение в мене, то само един поглед върху бледото лице и съсухреното тяло на жената би бил достатъчен да обясни същината на нещата.

— По-добре ще е да стоите настрана — посъветвах аз бедното същество. — Не бихте могли да му помогнете. Той може би ще е по-спокоен, ако не ви вижда.

Тя се оттегли от обсега на погледа му. Той отвори очи след няколко секунди и се заоглежда неспокойно.

— Отиде ли си? — развълнувано запита той.

— Да, да — отвърнах аз. — Тя нищо зло няма да ти стори.

— Ето какво ще ти кажа, Джем — тихо рече човекът, — тя наистина ми причинява зло. Има нещо в очите й и то буди такъв ужасен страх в сърцето ми, та просто ще полудея. Цялата изтекла нощ големите й втренчени очи и бледо лице се надвесваха над мене; накъдето и да се обърнех, те ме следваха; когато и да се стреснех в съня си, тя беше край леглото и ме гледаше. — Той ме притегли по-близо до себе си и ми прошепна развълнувано, уплашено. — Джем, тя трябва да е нечестив дух, самият дявол! Шт! Сигурен съм. Ако беше обикновена жена, отдавна да е умряла. Никоя жена не би понесла това, което е минало през нейната глава.

Потръпнах при мисълта какъв низ от жестокост и немара е трябвало да се изживее, за да предизвика такова впечатление у такъв човек. Нищо не можех да му отговоря; та кой ли би могъл да вдъхне надежда или утеха на жалкото създание, лежащо пред мене?

Останах там повече от два часа. А през това време той неспокойно се въртеше в кревата, надаваше възклицания от болка или раздразнение, мяташе безспир ръце на вси страни и непрестанно се обръщаше ту наляво, ту надясно. Накрая потъна в онова полусъзнателно състояние, когато духът мъчително се рее от спомен на спомен и от място на място, необуздан от разсъдъка, но без да може да се освободи от неописуемото усещане на настоящото страдание. Разбрах от несвързаното му бълнуване, че точно такъв бе случаят, и като прецених, че вероятно треската му няма да се влоши незабавно, аз си тръгнах, обещавайки на злочестата му жена да повторя посещението си следващата вечер и ако се наложи, да остана да бдя над болния през нощта.

Изпълних обещанието си. През последното денонощие бе настъпила страхотна промяна. Очите му, макар и дълбоко хлътнали и мрачни, светеха с ужасяващ сърцето блясък. Устните бяха напукани и окървавени на много места; сухата му загрубяла кожа лъщеше от обливащия го огън, а дивото, почти неземно изражение на уплаха върху лицето на нещастника показваше най-очебийно опустошителната сила на болестта. Треската бе стигнала връхната си точка.

Седнах на стола от предишната вечер и останах там с часове, заслушан в звуците, които биха покъртили до дълбините на душата и най-закоравялото човешко същество — безумно бълнуване на един умиращ. От това, което ми се каза, разбрах, че по мнението на лекаря нямало никаква надежда за него: бях край неговия смъртен одър. Виждах как изтощените крайници, които само часове преди се бяха кълчили да разсмиват шумната галерия, сега се гърчеха, изтезавани от изгарящата го треска — чувах как пронизителното кикотене на клоуна се сливаше с тихите стенания на умиращия.

Вълнуващо е наистина да виждаш как духът се връща към ежедневните грижи и занимания на здравия човек, докато тялото лежи пред теб слабо и безпомощно; а когато тези занимания са от естество, напълно противоположно на нашите понятия за всичко трезво и разумно в живота, произведеното впечатление става още по-поразително. Театърът и кръчмата бяха местата, из които най-вече блуждаеше мисълта на окаяния човек. Било привечер — така си въобразяваше той, — имал роля във вечерното представление; късно било и трябвало веднага да излезе от къщи. Защо го спирали и не му давали да отиде? В такъв случай нямало да му платят — непременно трябвало да иде. Но не! Не искали да го пуснат! Той закри лице в пламналите си длани и хленчейки тихо, заокайва собствената си слабост и жестокостта на мъчителите. Миг затишие, а после запя високо някакви хумористични куплети — последните, които бе заучил. Той се изправи в леглото, протегна съсухрените си крайници и се затъркаля в най-чудновати пози; играеше, беше на сцената. Минута мълчание и затананика рефрена на някаква пиянска песен. Озовал се бе най-после в старата си кръчма: колко горещо било вътре! Бил прекарал тежка болест, много тежка болест, но сега бил здрав и щастлив. Да му напълнели чашата! Кой бил тоя, дето му я избутвал от устата? Бил същият мъчител, преследвал го и преди. Той се повали отново върху възглавницата и застена високо. Няколко мига забрава — и той се видя залутан в безкраен лабиринт от еднообразни ниски сводове, толкова ниски, та понякога бил принуден да се влачи по лакти и колене, за да си проправя път; било тъмно и душно и накъдето и да се обърнел, винаги се натъквал о някакво препятствие; насекоми жужали наоколо, отвратителни лазещи гадини запълнили цялото пространство, впивали поглед в него, проблясвайки страшно в непрогледната тъма. Стените и таванът гъмжали от влечуги — изведнъж сводът се разширил до необятни размери — ужасни привидения прелитали отвсякъде, всред тях известни му от преди лица, обезобразени от отвратителни гримаси, ехидно се хилели срещу него; жигосвали го с нажежени железа, стягали главата му с въже, докато бликвала кръв; а той бясно се бореше да спаси живота си.

Към края на един от тези пристъпи, докато с голяма мъка го задържах в леглото, той изпадна в състояние, прилично на сън. Отмалял от усилие и бдение, бях склопил очи за няколко минути, когато усетих една ръка яростно да се вкопчва в рамото ми. Събудих се мигновено. Той се бе надигнал, дори бе седнал в леглото. Страшна промяна бе изписана по неговото лице, но съзнанието му се бе върнало, защото той явно ме позна. Детенцето, отдавна пробудено от бълнуването му, скочи от малката си постеля и с писък от уплаха се завтече към баща си, ала майката бързо го пое на ръце — да не би той да го осакати в своето безумно буйство, — но сепната от изменените му черти, остана като вкаменена край кревата. Той сграбчи конвулсивно рамото ми, а с другата ръка се удряше в гърдите — опитваше се да проговори. Но напразно — после простря ръка към тях и направи още един отчаян опит. От гърлото му излезе някакъв хриплив звук — яростен блясък в очите — глухо, задавено стенание — и той се строполи върху възглавницата — мъртъв!

Щеше да ни достави най-висше удоволствие, ако бяхме успели да запишем мнението на мистър Пикуик по гореизложената история. И несъмнено щяхме да сме в състояние да го поднесем на нашите читатели, ако не се бе случило нещо твърде неблагополучно.

Мистър Пикуик бе положил обратно на масата чашата, която по време на последните няколко изречения на разказа бе задържал в ръката си, и точно се бе приготвил да говори — именно за това свидетелствуват записките на мистър Снодграс, гласящи дословно, че той дори бил отворил уста, — когато в столовата влезе келнерът и каза:

— Търсят ви няколко господа, сър.

Може да се предполага, че мистър Пикуик тъкмо щеше да изложи някои мисли, които биха просветлили света или открили нови светове, когато биде прекъснат по този начин: ето защо той изгледа строго келнера, след това взорът му обиколи цялата компания, сякаш търсеше да се осведоми относно новодошлите.

— О — рече мистър Уинкл и стана, — това са мои приятели, поканете ги. Много мили хора — добави мистър Уинкл, след като келнерът се оттегли. — Офицери от 97-ия, запознахме се тази сутрин по доста странен начин. Много ще ви харесат.

Мистър Пикуик тутакси си възвърна спокойствието. Келнерът се появи отново, въвеждайки трима джентълмени в столовата.

— Лейтенант Таплтън — запредставя ги мистър Уинкл, лейтенант Таплтън, мистър Пикуик — доктор Пейн, мистър Пикуик — мистър Снодграс, с него вече се знаете, приятелят ми, мистър Тъпман, доктор Пейн, — доктор Сламър, мистър Пикуик — мистър Тъпман, доктор Слам… — Тук мистър Уинкл отведнъж млъкна, защото силно вълнение се изписа по лицето на мистър Тъпман и на доктора.

— С този джентълмен вече сме се срещали — рече докторът извънредно натъртено.

— Нима? — учуди се мистър Уинкл.

— И… и с тази личност също, ако се не лъжа — продължи докторът, хвърляйки остър поглед върху непознатия със зеления жакет. — Мисля, че снощи отправих към това лице много настоятелна покана, която той счете за уместно да отклони. — Навъсен, докторът изгледа високомерно непознатия и зашепна на своя приятел лейтенант Таплтън.

— А! Не думайте — каза този джентълмен накрая.

— Да, уверявам ви — отвърна доктор Сламър.

— В такъв случай ритнете му един веднага — избоботи важно-важно притежателят на походното столче.

— Я си стойте мирно, Пейн — намеси се лейтенантът. — Ще ми позволите ли да ви запитам, сър — обърна се той към порядъчно озадачения от тайнствения им неучтив разговор Пикуик, — ще ми позволите ли да ви запитам дали това лице принадлежи към вашия кръг?

— Не, сър — отвърна мистър Пикуик, — той е наш гост.

— Членува във вашия клуб, или може би греша? — следователски запита лейтенантът.

— Не, не членува — възрази мистър Пикуик.

— И никога не носи копчето на вашия клуб? — продължи лейтенантът.

— Не, никога! — отговори смаяният мистър Пикуик.

Лейтенант Таплтън се извърна към приятеля си доктор Сламър с едва забележимо свиване на раменете, сякаш да намекне, че се съмнява дали докторът не е объркал нещо възпоминанията си. Дребничкият доктор изглеждаше разгневен, но и посмутен; а мистър Пейн с нескривана ярост бе втренчил очи в усмихнатото лице на нищо неподозиращия Пикуик.

— Сър — обърна се докторът към мистър Тъпман с тон, който накара този джентълмен да трепне тъй силно, като че ли го бяха коварно уболи с карфица по прасеца на крака, — сър, вие не бяхте ли тук на бала снощи?

Мистър Тъпман изпъшка леко в потвърждение, вперил поглед в мистър Пикуик през цялото време.

— И това лице беше с вас, нали? — продължи докторът, като посочи към непознатия, останал все тъй невъзмутим.

Мистър Тъпман призна и това обстоятелство.

— Е, сър — каза докторът на непознатия, — питам ви още веднъж в присъствието на тези господа, дали предпочитате да ми дадете визитната си картичка, за да се подходи към вас като към джентълмен, или ще ме принудите по необходимост лично да ви набия още сега?

— Почакайте, сър — намеси се мистър Пикуик, — аз наистина не ще позволя тази история да продължи без известни обяснения. Тъпман, изложете случая.

Бидейки тъй тържествено призован, мистър Тъпман разказа произшествието с няколко думи. Спомена едва за взетия назаем фрак; обясни надълго, че всичко е станало „след вечерята“; завърши словото с намек за собственото си разкаяние; и остави непознатия да се оправя както може.

Последният бе сякаш готов да стори това, когато лейтенант Таплтън, който го бе наблюдавал известно време с голямо любопитство, запита с нескрито презрение:

— Не съм ли ви виждал на сцената, сър?

— Естествено — отвърна спокойно непознатият.

— Той е пътуващ артист — рече надменно лейтенантът, обръщайки се към доктор Сламър. — Играе в пиесата, която офицерите от 52-ия дават утре в Рочестърския театър. Ще трябва да сложите край на тази история, Сламър — недопустимо е!

— Напълно! — добави Пейн с достойнство.

— Съжалявам, загдето ви поставих в това неприятно положение — обърна се лейтенант Таплтън към мистър Пикуик. — Позволете ми един малък съвет: най-добрият начин да избягвате подобни произшествия в бъдеще е да подбирате по-щателно компанията си. Лека нощ, сър! — И лейтенантът наперено напусна столовата.

— А на мене позволете да кажа, сър — рече сприхавият доктор Пейн, — че ако бях Таплтън, или ако бях Сламър, щях да ви дръпна носа, сър, и носовете на всички от тази дружина. Бих го сторил, сър, на всички ви до един. Пейн е моето име, доктор Пейн от 43-ия. Лека нощ, сър!

След като завърши своята реч, произнасяйки гръмко трите последни думи, той закрачи гордо и величествено след своя приятел, последван веднага от доктор Сламър, който нищо не каза, а се задоволи да изгледа компанията с унищожителен поглед.

Мистър Пикуик бе настръхнал целият — кипящият гняв се бе тъй надигнал в благородните му гърди, докато се сипеха горните предизвикателства, та едва не спука жилетката му. Той остана на място като прикован, очите му блуждаеха. Дойде на себе си едва когато вратата се затвори. Хвърли се презглава напред с разярен вид и огън в очите. Ръката му бе върху дръжката на вратата, още миг и тя щеше да сграбчи за гърлото доктор Пейн от 43-ия, ако мистър Снодграс не бе уловил своя многоуважаван вожд за опашката на жакета и не бе го издърпал назад.

— Задръжте го! — кресна мистър Снодграс. — Уинкл! Тъпман! Той не бива да излага своя безценен живот по такъв един повод.

— Пуснете ме! — викаше мистър Пикуик.

— Дръжте го здраво! — крещеше мистър Снодграс; и задружните усилия на цялата компания накараха мистър Пикуик да седне в едно кресло.

— Оставете го на мира — рече непознатият в зеления жакет, — грог — знаменит стар джентълмен — голям юнак — глътнете туй — чудесна работа, а? — Опитал предварително качествата на сместа в една голяма чаша, приготвена от печалния човек, непознатият поднесе питието към устните на мистър Пикуик и остатъкът от нейното съдържание бързо изчезна.

Последва късо затишие; грогът бързо си свърши работата; добродушното лице на мистър Пикуик си възвръщаше обичайния израз.

— Те не заслужават вашето внимание — забеляза печалният човек.

— Имате право, сър — отвърна мистър Пикуик, — не заслужават. Срамувам се, загдето не успях да овладея пламъка на чувствата си. Придърпайте стола си по-близо до масата, сър.

Печалният човек с готовност се подчини: кръгът около масата отново се образува и пак се възцари мир и любов. Само в гърдите на мистър Уинкл се бяха сякаш загнездили някакви остатъци от раздразнение вследствие може би на временното изчезване на фрака му, макар и едва да е уместно да се предполага, че такава незначителна подробност би могла да предизвика дори и временно чувство на гняв в едно пикуикско сърце. Като изключим това, доброто им настроение бе напълно възстановено и вечерта завърши тъй задушевно, както бе започнала.

Глава четвърта

Маневри и бивак. Още нови приятели. Покана извън града

Мнозина писатели проявяват не само глупавата, но дори и нечестна склонност да укриват изворите, отгдето черпят необходимите им ценни сведения. Ние съвсем не страдаме от тази слабост. Ние само се стараем да изпълним по най-добросъвестен начин отговорната задача на издателската си деятелност. И ако при други обстоятелства бихме могли да бъдем съблазнени от някакво славолюбие да предявим авторски права върху тези приключения, то любовта към истината ни забранява да искаме повече от едно признание на заслугата за тяхното смислено подреждане и безпристрастно повествование. Летописите на клуба „Пикуик“ са нашето Ново Водохранилище[43], а ние може да се уподобим на Дружеството за неговата експлоатация. Трудът на други е натрупал за нас огромен запас от важни събития, а ние посредством тези записки само ги излагаме и разпространяваме в бистър и равен поток всред един свят, жадуващ за пикуикска наука.

Действувайки в този дух, ние сме твърдо решени да продължаваме да бъдем верни на първоизточниците, които сме ползували, и открито заявяваме, че на бележника на мистър Снодграс дължим подробностите, вписани в тази и в следващата глава — подробности, които сега, след като разтоварихме съвестта си, ще ви изложим най-обстойно без повече разяснения.

Цялото население на Рочестър и съседните градове скочи от леглото в ранен час на следващата утрин в състояние на крайна възбуда и оживление. Величествен военен парад щеше да се състои край укрепленията. Маневрите на половин дузина полкове щяха да се проведат под орловия поглед на главнокомандуващия; временни укрепления бяха издигнати, цитаделата щеше да бъде нападната и превзета и една мина щеше да бъде възпламенена.

Мистър Пикуик беше (нашите читатели може вече да са разбрали това от кратките извадки на неговото описание на Чатъм) страстен почитател на военните. Нищо не би могло да му достави по-голяма наслада от очакваната гледка, нищо не би могло да бъде в по-пълно съзвучие и с особените склонности на всеки един от неговите другари. И тъй, те станаха рано-рано и се упътиха към арената на събитието, гдето тълпи от хора се стичаха от всички посоки.

Целият външен вид на укрепленията показваше, че предстоящото празненство щеше да е изключително величествено и забележително. Стража бе поставена да охранява терена за войската, прислужници при батареите пазеха места за дамите, сержанти с подвързани с пергамент регистри под мишница сновяха насам-натам, а полковник Бълдър, в пълна военна униформа, препускаше на кон първо към един пост, след това към друг, врязваше се в скупчените хора, дърпаше отведнъж юздите на коня, който се дигаше на задните крака и правеше курбети, викаше по най-тревожен начин, като гласът му ставаше страшно груб, а лицето — страшно червено, без да има какъвто и да било повод или смисъл за това. Офицери тичаха нагоре-надолу, докладваха на полковник Бълдър, след това даваха заповеди на сержантите, а след това изчезваха някъде; дори самите редници гледаха иззад лъскавите си пушки с някаква загадъчна тържественост, ясно говореща за особеното естество на случая.

Мистър Пикуик и тримата му другари се настаниха в първите редици на тълпата и търпеливо зачакаха да почне зрелището. Навалицата растеше всеки миг и в последвалите два часа вниманието им бе съсредоточено единствено в усилие да пазят заетата вече от тях изгодна позиция. По едно време почувствуваха силен натиск изотзад и мистър Пикуик биде изтласкан няколко ярда напред с устрем и скорост, несъвместими с неговия улегнал вид; после пък дадоха команда предната редица да се отдръпне и прикладът на един мускет се стовари върху крака на мистър Пикуик — да му припомни заповедта, а след това го блъсна в гърдите — да обезпечи нейното изпълнение. Тогава няколко шеговити джентълмени отляво, след като дружно притиснаха мистър Снодграс до крайния предел на човешката издръжливост, поискаха да узнаят „къде, бре, си се юрнал“, а когато мистър Уинкл даде изява на безграничното си възмущение като очевидец на това с нищо непредизвикано нападение, някакво лице изотзад му захлупи с юмрук шапката над очите, отправяйки учтива молба да си скрие главата в джоба. Тези и други недотам изискани закачки, притурени към необяснимото отсъствие на мистър Тъпман (изчезнал изневиделица, и то съвсем безследно), ги караше да се чувствуват по-скоро притеснени, отколкото весели и доволни.

Най-после сподавен рев от хиляди гърла премина през тълпата — обичайното известие, че най-сетне пристига онова, за което са висели дотогава. Всички обърнаха очи към портала на крепостта. Няколко мига напрегнато очакване и се появиха весело веещи се във въздуха знамена, ярко блеснало на слънцето оръжие, докато колоните една след друга заливаха моравата. Полковете спряха и се подредиха. Команда: „За по-о-чест!“ се разнесе и се чу всеобщ звън на мускети; а главнокомандуващият, придружен от полковник Бълдър и множество други офицери, се отправи в лек галоп към предните позиции. Военната музика гръмна отведнъж; конете се изправиха на задните си крака, а след това отстъпиха назад, като размахваха опашки на всички посоки; кучета се разлаяха, тълпата се разписка, войниците пак застанаха както преди и нищо не се виждаше ни от едната, ни от другата страна, додето стигаше погледът, освен дълга редица червени куртки и бели панталони, съвсем неподвижни, като заковани.

Мистър Пикуик беше толкова улисан — все се препъваше и политаше ту на една, ту на друга страна и като по чудо се измъкваше из краката на конете, — че не му бе останало време спокойно да наблюдава парада пред себе си, докато не дойде току-що описаният от нас момент. Когато най-после бе в състояние да се изправи здраво на нозе, неговото задоволство и възторг нямаха граници.

— Нима има нещо по-дивно и красиво? — запита той мистър Уинкл.

— Няма — отвърна този джентълмен, който в продължение на последния четвърт час бе търпял някакъв зяпльо да стои стъпил на двата му крака.

— Действително блестяща, благородна гледка — рече мистър Снодграс, в чиито гърди поетичният плам бързо се разгаряше. — Да виждаш изправени пред мирните граждани храбрите защитници на страната в бляскавата им униформа; техните лица излъчват не войнственост и свирепост, а благост и култура; техните очи искрят не с унищожителен жар за грабеж и мъст, а с меката светлина на човечност и интелект.

Чувствата на мистър Пикуик съвпадаха напълно с духа на това хвалебствие, но той не можа да им даде словесен израз, защото „меката светлина на човечност и интелект“ гореше доста слабо в очите на войните, тъй като заповед „мирно-о!“ бе дадена и зрителят виждаше пред себе си не друго, а няколко хиляди чифта очи с вперен напред поглед, лишен от какъвто и да било израз.

— Сега имаме знаменита позиция — каза мистър Пикуик, поглеждайки наоколо. Тълпата се бе разпръснала постепенно и край тях нямаше почти никой.

— Знаменита! — откликнаха задружно мистър Уинкл и мистър Снодграс.

— Какво правят сега? — запита мистър Пикуик, като оправяше очилата си.

— Аз… аз мисля, сякаш… — забъбри мистър Уинкл, сменяйки цвета на лицето си — мисля… ама сякаш ще стрелят.

— Глупости! — припряно рече мистър Пикуик.

— Аз… аз наистина мисля, че ще стрелят — настоя мистър Снодграс доста разтревожен.

— Невъзможно — отвърна мистър Пикуик.

Едва бе изрекъл тази дума, когато половин дузина полкове насочиха пушките си, като че ли прицелът им бе само един, и този прицел бяха нашите пикуикисти; избухна най-мощният и ужасен залп, накарал нявга земята да потрепери издъно, както и сърцето на един възрастен джентълмен.

И в това мъчително състояние — изложени на тревожния огън на халосните патрони, изнурени от нестихващата атака на военните — а и нови поделения се бяха подредили на отсрещната страна — мистър Пикуик запази онова хладнокръвие и самообладание, които неминуемо съпътствуват великите умове. Той сграбчи мистър Уинкл за лакътя и като се мушна между него и мистър Снодграс, захвана горещо да ги умолява да не забравят, че извън възможността да оглушеят от пукотевицата, не ги грози никаква друга пряка опасност.

— Но… но представете си някои от войниците да са взели истински куршуми по погрешка — възрази мистър Уинкл, бял като платно от измислената от самия него заплаха. — Чух ей сега как нещо изсвистя във въздуха — остро изсвистя! До самото ми ухо!

— Май ще трябва да залегнем, а? — предложи мистър Снодграс.

— Не, не, свърши вече — каза мистър Пикуик. Може устните му да трепереха, може страните му да бяха съвсем бледи, но ни една дума на страх, дори на загриженост не излезе из устата на този безсмъртен мъж.

Мистър Пикуик беше прав: стрелбата секна; но той едва има време да се поздрави за точността на своята преценка, когато забелязаха бързо раздвижване всред войската: дрезгав глас предаде съответна заповед и преди някой от нашите хора да може да съобрази какъв обрат ще вземе новата маневра, всичките шест полка с натъкнати щикове се устремиха стремглаво точно към мястото, дето бяха застанали мистър Пикуик и неговите другари.

Човек е все пак смъртен: и има един предел, отвъд който човешката храброст не може да стигне. Мистър Пикуик впери за миг поглед през очилата в напредващата стихия, а след това просто обърна гръб и… няма да кажем, че побягна, защото, първо, думата е много позорна, и, второ — телосложението на мистър Пикуик не бе в никой случай пригодено за този вид отстъпление: той заприпка в обратна посока с възможно най-голямата скорост, допустима за краката му — толкова бърже наистина, щото не схвана всецяло неудобното си положение, докато не стана твърде късно.

Отсрещната войска, чието появяване бе озадачила мистър Пикуик миг преди това, се приготви да отблъсне показната атака на мнимите нападатели на цитаделата; в резултат на това мистър Пикуик и неговите двама приятели изведнъж се озоваха вкопчени между двете безкрайно дълги редици; едната напредваше с бърза крачка, а другата чакаше стълкновението в бойна готовност.

— Хей! — завикаха офицерите от напредващата редица.

— Махайте се оттам! — крещяха офицерите от отбранителната линия.

— Къде да идем? — пищяха развълнуваните пикуикисти.

— Хей, хей, хей! — беше единственият ответ.

Последва миг на крайно смущение, ек от тежки войнишки стъпки, бурен сблъсък, едва сдържан смях; шестте полка се бяха вече отдалечили на около петстотин ярда, а подметките на чепиците на мистър Пикуик все още се мятаха във въздуха.

Мистър Снодграс и мистър Уинкл също се бяха преметнали презглава принудително, но със забележителна ловкост; и когато последният, седнал на земята, бършеше с жълта копринена кърпичка жизнения поток, изскочил от носа му, първото нещо — недалеч от него, — що зърнаха очите му, беше неговият многоуважаван вожд, спуснал се да гони собствената си шапка, която се отдалечаваше нанякъде скокливо и весело.

Рядко са моментите в житейския ни път, когато човек усеща такава смешна тревога и среща тъй малко топло съчувствие, както при гонитба на собствената шапка. Огромен запас от хладнокръвие и не малка степен на досетливост са необходими, за да се хване една шапка. Човек не бива да се хвърля стремглаво, за да не я смачка; не бива да изпада и в обратната крайност, за да не я загуби завинаги. Най-добрият начин е да се тича кротичко със скоростта на преследвания предмет, предпазливо и хитро да се дебне удобният миг, постепенно да се изпревари и тогава с ловко движение се навеждате, хващате шапката за върха, а после я нахлупвате здраво на главата; и се усмихвате през всичкото време, сякаш и за вас това не е било по-малко приятна шега, отколкото за останалите.

Имаше лек приятен ветрец и шапката на мистър Пикуик игриво се търкаляше напред. Вятърът подухваше, мистър Пикуик се задъхваше, а шапката си се търкаляше все тъй палаво и радостно като делфинче при прилив. И може би щеше да продължи да си се търкаля и да остане недостижима за мистър Пикуик, ако пътят й не бе прекъснат от самото провидение точно когато този джентълмен бе почти решил да я изостави на собствената й съдба.

Мистър Пикуик, както вече казахме, беше напълно изтощен и тъкмо щеше да се откаже от гонитбата, когато шапката биде устремно отвяна към колелата на едно ландо, изтеглено в редица с още половин дузина други возила на мястото, гдето го бяха довели стъпките му. Съзирайки благоприятния момент, мистър Пикуик се хвърли стремително напред, възстанови своята собственост, надяна я на главата и спря да си поеме дъх. Не бе стоял тъй и половин минута, когато чу нечий развълнуван глас да вика неговото собствено име и той позна в него гласа на мистър Тъпман, а когато вдигна очи, видя гледка, която го изпълни с изненада и удоволствие.

В открито ландо с разпрегнати коне — за по-голямо удобство в това претъпкано място — седяха пълен възрастен джентълмен със син жакет и лъскави копчета, брич от рипсено кадифе и високи ботуши; две млади дами с шарфове и пера, един млад джентълмен, явно влюбен в една от дамите с шарфове и пера, една дама на неопределена възраст, вероятно леля на гореспоменатите госпожици, и мистър Тъпман, тъй разположен и непринуден, сякаш принадлежеше към това семейство от най-ранно детство. Към задната част на ландото бе завързана калпаклия кошница с огромни размери — една от тези кошници, що винаги събуждат в съзерцателната душа мисли за студено пилешко, езици и бутилки вино, — а на капрата седеше задрямало дебело червенобузесто момче, което всеки съобразителен наблюдател още от пръв поглед би сметнал за главен отговорник на разпределяне на благата в гореспоменатата кошница, щом съответно дойдеше време за тяхното потребление.

Мистър Пикуик бе хвърлил бърз поглед върху тези привлекателни неща, когато отново бе приветствуван от верния си последовател.

— Пикуик, Пикуик! — извика мистър Тъпман. — Качете се тук горе. Побързайте.

— Хайде, елате, сър. Моля, покачете се — рече пълният джентълмен. — Джо! Дявол да го вземе това момче. Пак е заспало. Джо, пусни стълбичката!

Дебелото момче бавно се свлече от капрата, спусна стълбичката и любезно задържа отворена вратата на ландото. Точно тогава пристигнаха и мистър Снодграс и мистър Уинкл.

— Място има за всички ви, господа — покани ги пълният човек. — Двама вътре и един отвънка. Джо, стори място за един от тези джентълмени. Хайде, сър, идвайте. — И като протегна ръка, пълният джентълмен се понапъна, докато изтегли в каретата първо мистър Пикуик, а след това мистър Снодграс. Мистър Уинкл се покачи на капрата, дебелото момче се закандилка нагоре, кацна до него и тутакси заспа дълбоко.

— Е, господа — подхвана пълният джентълмен, — много се радвам да ви видя. Добре ви познавам, господа, макар че вие май не ме помните. Няколко пъти съм идвал вечер във вашия клуб, лани през зимата. Случайно се натъкнах тук на нашия приятел мистър Тъпман тази сутрин и много се зарадвах да го видя. Е, как сте, сър? Ама право да ви кажа, наистина изглеждате много добре.

Мистър Пикуик поблагодари за любезните думи и сърдечно стисна десницата на пълния джентълмен с високите ботуши.

— Е, а вие как сте, сър? — обърна се пълният джентълмен към мистър Снодграс с бащинска загриженост. — Прекрасно, а? Е, тъй трябва, тъй трябва. А вие как сте, сър (към мистър Уинкл)? Е, драго ми е да ви чуя, добре всичките, много ми е драго наистина. Това са щерките ми, господа, моите девойчета; а туй е сестра ми, мис Уордл. Да, да, тя е стара мома, но не е съвсем за изхвърляне, сър… а? — И пълният джентълмен закачливо смушка с лакът мистър Пикуик в ребрата и се засмя от все сърце.

— Бо-о-же, братко! — каза мис Уордл с укорителна усмивка.

— Истината си е истина — отвърна пълният джентълмен. — Никой не може да я отрече. Господа, моля за извинение, това е моят приятел мистър Тръндл. А сега вече всички се познавате, нека се чувствуваме весели и щастливи и нека видим какво ще стане по-нататък. Нали така?

И тъй, пълният джентълмен си сложи очилата, мистър Пикуик си измъкна далекогледа, всички се изправиха в ландото и всеки занаднича иззад нечие рамо да види хода на военните маневри.

Поразителни наистина бяха тези маневри: една редица стреляше над главите на друга редица войници и после си плюеше на петите; след това пък другата редица стреляше над главите на трета редица и на свой ред побягваше; после образуваха карета с офицери по средата; после заслизаха в рова посредством пожарникарски стълби и се заизкачваха на отвъдната страна със същия способ; и събаряха издигнати кошове барикади и въобще показваха възможно най-голяма храброст. След това захванаха тъй да тъпчат дулата на огромните топове на батареята, служейки си с някакви исполински тояги, тъй ги заредиха, преди да запалят фитилите, че когато гръмнаха, тътенът бе толкова ужасен, щото въздухът заехтя от писъците на дамите. Младите госпожици Уордл дотолкова се бяха уплашили, щото мистър Тръндл се видя заставен да прихване едната от тях през кръста, докато мистър Снодграс подкрепяше другата, а сестрата на мистър Уордл изпадна в такова страхотно състояние на нервно смущение, та мистър Тъпман счете за безспорно наложително да обгърне кръста й, за да може тя въобще да стои на нозе. Всички бяха обхванати от голяма възбуда с изключение на дебелото момче — то си спеше тъй сладко, като че ли грохотът на топовете за него бе обичайната му люлчина песен.

— Джо, Джо! — извика пълният джентълмен, когато цитаделата биде превзета и победители и победени седнаха на обща трапеза. — Дявол да го вземе това момче, пак е заспало. Бъдете тъй любезен да го ощипете, сър; по бедрото, моля; нищо друго не може да го събуди. Благодаря. Развържи кошницата, Джо.

Дебелото момче действително се пробуди, когато една частица от бедрото му биде здраво притисната между палеца и показалеца на мистър Уинкл, свлече се от капрата и започна да развързва кошницата по-бърже, отколкото би могло да се очаква от него, съдейки по предишната му отпуснатост.

— Сега да се посгъстим, за да седнем — рече пълният джентълмен. След многобройни шеги относно опасността да се измачкат ръкавите на дамите и щедро разливаща се руменина, предизвикана от разни закачливи предложения дамите да седнат върху коленете на господата, цялата компания се смести в ландото.

Пълният джентълмен захвана да поднася вътре (в ландото) нещата, подавани му от дебелото момче, нарочно покатерило се отзад за целта.

— Сега, Джо, вилици и ножове. — Вилиците и ножовете бидоха подадени и дамите и господата в ландото и мистър Уинкл на капрата се снабдиха с тези полезни съоръжения.

— Чинии, Джо, чинии! — И тази посуда бе раздадена по същия път.

— Сега, Джо, пилетата. Дявол да го вземе това момче, пак е заспало. Джо! Джо! — Неколкократно почукване с бастуна по главата и дебелото момче с известно усилие се пробуди от дрямката си. — Хайде, давай яденето.

Имаше нещо в звука на последната дума, което накара тлъстото момче да се ококори. То рипна веднага, а оловносивите му очички, блеснали иззад огромните бузи, хвърляха ужасно сластни погледи към храната, докато я вадеше от кошницата.

— Е, побързай де — подкани го мистър Уордл, защото дебелакът не можеше да се раздели с един тлъстичък петел, над който се бе надвесил с особена нежност. Момчето въздъхна дълбоко и отправяйки последен жален поглед, неохотно го предостави на своя господар.

— Ха така, по-живо! Сега — езика, сега — пая. Внимавай с телешкото и шунката; отваряй си очите — раците: извади салатата от кърпата — сега соса към нея.

Тъй нареждаше мистър Уордл: думите се сипеха бързо из устата му, докато подаваше различните вече споменати блага и поставяше безбройните блюда в ръцете на всекиго и върху коленете на всекиго.

— Е, не е ли знаменито това? — запита тази весела личност, когато започна унищожителното дело.

— Знаменито! — отвърна мистър Уинкл, който разрязваше едно пиле върху капрата.

— Чаша вино?

— С най-голямо удоволствие.

— По-добре да си имате една бутилка за вас, там горе, нали?

— Много сте любезен.

— Джо!

— Да, сър. — Той не спеше този път, защото току-що бе успял да си задели баничка с месо.

— Бутилка вино за джентълмена на капрата. Приятно ми е, задето сме заедно, сър.

— Много ви благодаря. — Мистър Уинкл изпразни чашата и сложи бутилката до себе си на капрата.

— Ще разрешите ли за ваше здраве, сър? — рече мистър Тръндл на мистър Уинкл.

— С голямо удоволствие, сър — отвърна мистър Уинкл на мистър Тръндл и двамата джентълмени пиха наздравица, след това пиха наздравица с всички поред, включително и с дамите.

— Виж нашата мила Емили как любезничи с непознатия джентълмен — пошепна лелята стара мома на ухото на брат си, мистър Уордл, с чистопробна старомоминска завист.

— Е, че какво — отвърна веселият възрастен джентълмен, — това е съвсем естествено, струва ми се; нищо необикновено. Мистър Пикуик, малко вино, сър?

Мистър Пикуик, дълбоко потънал в проучване състава на парче пай с месо от гълъб, тутакси се съгласи.

— Емили, мила — рече лелята стара мома с покровителствен тон, — не говори тъй високо, душичке.

— Боже мой, лельо!

— Май че леля и ниският стар джентълмен искат само те да се забавляват — пошушна мис Изабела Уордл на сестра си Емили. Младите дами се засмяха от сърце, а по-старата опита да си придаде добродушен вид, но не й се удаде.

— Младите момичета са винаги толкова весели — обърна се мис Рейчъл Уордл към мистър Тъпман с израз на кротко съжаление, сякаш жизнерадостта е контрабандна стока и да си радостен без позволение, е тежка простъпка, истинско престъпление.

— О, да, наистина — отвърна мистър Тъпман, не давайки отговора, който се очакваше от него. — Много е мило.

— Хм! — покашля се мис Уордл доста двусмислено.

— Ще разрешите ли, за ваше здраве — рече мистър Тъпман с най-ласкавия си глас, като докосна китката на омайната Рейчъл с едната си ръка, а с другата леко повдигна бутилката. — Ще разрешите ли?

— О, сър!

Мистър Тъпман изглеждаше все по-въодушевен; Рейчъл изрази своите опасения, че ще последват нови топовни гърмежи, а в такъв случай тя естествено щеше да се нуждае отново от подкрепа.

— Намирате ли милите ми племеннички хубави? — пошепна любещата леля на мистър Тъпман.

— Щяха да ми се сторят хубави, ако тяхната леля не беше тук — отвърна находчивият пикуикист с жарък поглед.

— Ах, какъв сте лош! Но наистина, ако тенът им беше малко по-добър, не смятате ли, че щяха да изгледат много миловидни момичета… вечер, на свещ?

— Да, сигурно — отвърна мистър Тъпман с привидно безразличие.

— О, какъв сте присмехулник, знам какво щяхте да кажете.

— Какво? — запита мистър Тъпман, комуто не бе дошло наум да казва каквото и да било.

— Щяхте да кажете, че Изабела е прегърбена, знам аз, вие мъжете сте тъй наблюдателни! Е, да, истина е, не може да се отрече, а няма нищо на този свят, което да загрозява едно момиче повече от прегърбената стойка. Често й казвам, че след някоя и друга година ще изглежда ужасно. Да, да, ама вие сте страшен присмехулник.

Мистър Тъпман нямаше нищо против да си спечели подобна слава тъй лесно, затова си даде вид на много знаещ и се усмихна тайнствено.

— Каква подигравателна усмивка! — рече възхитена Рейчъл. — Трябва да си призная, много се страхувам от вас.

— Страхувате се?

— О, вие нищо не можете да скриете от мен. Знам какво означава тази усмивка, много добре знам.

— Какво? — полюбопитствува мистър Тъпман; той самият нямаше и понятие.

— Означава — продължи доброжелателната леля, понижавайки още повече глас, — че не смятате прегърбената стойка на Изабела за толкова голямо зло, колкото дързостта на Емили. Е, да, тя наистина е дръзка. Не можете да си представите колко ме потиска това понякога. Право да ви кажа, случвало ми се е да плача по цели часове за това момиче — моят мил брат е толкова добър и толкова доверчив, та нищо не забелязва; ако му се отворят очите, сърцето му ще се пръсне от мъка, сигурна съм. Старая се да си внуша, че това е само лоша привичка; дай боже да е само това. — Тук дълбока въздишка се откъсна от гърдите на загрижената сродница и тя унило поклати глава.

— Леля сигурно ни одумва — пошепна мис Емили Уордл на сестра си. — Положително, виж я как злобно гледа.

— Май си права — отвърна Изабела. — Хм, мила лелко.

— Да, мила душице!

— Тъй много се страхувам да не настинеш, лелко! Увий тази копринена кърпа около милата си стара глава — би трябвало наистина да внимаваш повече — не забравяй възрастта си!

Колкото и заслужено да бе това отмъщение, то бе и най-жестокото, което можеше да се измисли. И бог знае как щеше да излее негодуванието си лелята, ако мистър Уордл не бе несъзнателно променил разговора, като повелително завика Джо.

— Дявол да го вземе това момче — рече възрастният джентълмен, — пак е заспало.

— Много необикновено е това ваше момче — забеляза мистър Пикуик. — Винаги ли така заспива?

— Заспива! Та той винаги е заспал — обясни възрастният джентълмен. — На масата ли прислужва, пращам ли го за нещо, той все спи и хърка.

— Колко странно! — учуди се мистър Пикуик.

— Да, странно е наистина — отвърна възрастният джентълмен, — много се гордея с това момче; в никой случай не бих се разделил с него; той представлява любопитно природно явление! Ей, Джо, Джо! Раздигай тези неща и отвори друга бутилка, чуваш ли?

Дебелото момче се надигна, отвори очи, глътна най-сетне грамадния залък пай, който бе предъвквало, преди да заспи последния пореден път, и неохотно се залови да изпълни повелята на господаря си: взирайки се лакомо в остатъците от гуляя, то лениво събираше чиниите и ги слагаше обратно в кошницата. Нова бутилка биде донесена и скоро изпразнена. Кошницата бе закрепена на старото й място, дебелото момче отново се покатери на капрата, очилата и далекогледът пак влязоха в действие, защото маневрите на военните започнаха наново. Пак се чу свистене и бумтене на оръдия и дамите пак се стреснаха — а после една мина биде възпламенена, за удоволствие на всички присъствуващи, а когато мината се пръсна, по неин пример и военните, и нашата дружина също започнаха да се пръскат.

— Е — рече възрастният джентълмен, ръкувайки се с мистър Пикуик при приключване на един разговор, воден на пресекулки, докато приключваха и самите маневри, — да знаете, чакаме всички ви утре.

— Да, непременно — отвърна мистър Пикуик.

— Имате ни адреса, нали?

— Манър Фарм, Дингли Дел — справи се мистър Пикуик с бележника си.

— Точно така — потвърди възрастният джентълмен, — и знайте, че няма да ви пусна, преди да е минала поне една седмица. Ще се погрижа да видите всичко, което си заслужава. Ако сте дошли да поживеете на село, елате при мене, няма да съжалявате. Джо! Дявол да го вземе това момче, пак е заспало. Джо, помогни на Том да впрегне конете.

Конете бидоха впрегнати, кочияшът седна на капрата, дебелото момче се покатери до него; размениха се прощални поздрави и ландото затрополи надолу по пътя. Пикуикистите се обърнаха да го зърнат още веднъж; залязващото слънце щедро обагряше лицата на техните домакини, освети и силуета на дебелото момче — главата му клюмаше върху гърдите, то отново беше задрямало.

Глава пета

Тя е къса. Показва между другото как мистър Пикуик се нае да кара кабриолет, а мистър Уинкл да язди кон и как те двамата го сториха

Чисто и светло беше небето, благоухаеше въздухът и всяко творение наоколо изглеждаше прекрасно, когато мистър Пикуик, облегнат на перилата на Рочестърския мост, се любуваше на природата, докато чакаше утринната си закуска. Гледката действително бе такава, щото можеше да омае и много по-несъзерцателна душа от тази, пред чийто взор се бе разгърнала в момента.

Наляво от нашия наблюдател се бе проточила старата стена, порутена на много места, другаде надвесила над тясната ивица пясък грубото си тежко туловище. Огромни повесма водорасли, вкопчени о назъбените остри камъни, потрепваха при всеки полъх на вятъра; а зеленият бръшлян печално се виеше около потъмнелите развалини на бойниците. Отвъд се извисяваше древният замък със своите останали без покрив кули и ронещи се дебели стени, горди свидетели на слава и мощ, когато преди седемстотин години тук бе кънтял звън на оръжие или се бе носила глъч на пиршества и веселие. От двата бряга на Медуей започваха житни поля и пасища, като тук-таме се мяркаше по някоя църква или вятърна мелница; додето ви стига окото, земята се бе ширнала разкошна и разнообразна и още по-разхубавена от менящите се сенки, пробягващи бързо над нея, а леките пухкави облачета се стопяваха в блясъка на утринното слънце. Реката струеше безшумно, святкаше и блещукаше, отразила небесния лазур, и плисъкът от рибарските весла, спускащи се плавно във водата, се чуваше съвсем ясно, докато тежките, но живописни лодки се плъзгаха надолу по течението.

Мистър Пикуик биде изтръгнат от приятния унес, в който го бяха потопили красотите пред него, от нечие докосване по рамото и от нечия дълбока въздишка. Той се обърна: печалният човек беше пред него.

— Съзерцавате гледката? — запита печалният човек.

— Да — рече мистър Пикуик.

— И сте доволен от себе си, загдето сте на крак толкова рано, нали?

Мистър Пикуик кимна в знак на съгласие.

— Ах, хората трябва да стават рано, за да видят слънцето в цялото му великолепие, защото блясъкът му рядко трае до вечерта. Утрото на деня и утрото на живота твърде много си приличат.

— Истина говорите, сър — съгласи се мистър Пикуик.

— Колко често казваме: „Денят невинаги се познава от сутринта“ — додаде печалният човек. — Точно тъй е и в нашето сиво съществуване. Господи! Какво не бих дал да се върнат годините на моето детство или пък да мога да ги забравя завинаги!

— Сигурно сте минали през много изпитания, сър? — съчувствено рече мистър Пикуик.

— Да, да — бързо отговори печалната личност, — да. Повече, отколкото ония, дето ме виждат сега, биха допуснали. — Той млъкна за миг, а след това каза внезапно: — Минавало ли ви е някога през ума в утро като днешното, че ако човек се удави, би намерил щастие и покой?

— Опазил ме бог, не! — отвърна мистър Пикуик и се поотдръпна от перилата, защото изведнъж му се натрапи мисълта, че тоя печален човек би могъл, ей тъй за опит, да го прекатури от моста.

— Аз пък често съм си го мислил — рече печалният човек, без да обърне внимание на тази проява. — Тихата, хладна вода, струва ми се, шепти обещания за мир и покой. Един скок, водни пръски, кратка борба; за миг се образува въртоп, той бавно замира в леки бразди на повърхността; водата ви е погълнала навеки, навеки е свършено с житейските ви мъки и неволи. — Хлътналите очи на печалния човек блестяха неистово, докато говореше, но неговата възбуда бърже премина; той спокойно се извърна и поде: — Достатъчно, край на това. За друго исках да ви видя. Вие ме поканихте да прочета ония мои записки по-миналата вечер и ги изслушахте с голямо внимание.

— Да, да отвърна мистър Пикуик. — Аз действително намирам…

— Не ви питам за вашето мнение — прекъсна го печалния човек, — съвсем не ми е необходимо. Вие пътешествувате не само за удоволствие, но и с научна цел. Ако, да речем, ви поверя един любопитен ръкопис, любопитен не защото изглежда налудничав и неправдоподобен, а защото е страница от романтиката на истинския живот, бихте ли го предали на вашия клуб, тъй често споменаван във вашите разговори?

— Разбира се, стига да желаете — отвърна мистър Пикуик. — И той ще бъде съответно включен в протоколите.

— В такъв случай непременно ще ви го изпратя — рече печалният човек. — Вашият адрес?

Мистър Пикуик му съобщи вероятния им маршрут, печалният човек старателно го записа в някакъв омазнен бележник и устоявайки на настоятелната покана за закуска на мистър Пикуик, изпрати великия джентълмен до странноприемницата и бавно се отдалечи.

Мистър Пикуик свари тримата си последователи станали от сън — чакаха го да дойде, за да наченат закуската, вече готова и поднесена в много съблазнителен вид. Те седнаха на масата: и шунка на скара, яйца, чай, кафе и прочие захванаха да изчезват със скорост, явно свидетелствуваща както за отличното качество на храната, така и за охотата на потребителите й.

— А сега към Манър Фарм — рече мистър Пикуик, — но как да идем?

— Най-добре е да попитаме прислужника, а? — предложи мистър Тъпман и прислужникът биде надлежно повикан.

— Дингли Дел, господа — петнайсет мили, господа — селски път. Кабриолет, сър?

— Кабриолет няма да побере повече от двамина — забеляза мистър Пикуик.

— Вярно, сър. Извинете, сър. Много хубав кабриолет, с четири колелета, сър — място за двама отзад, едно отпред за джентълмена, който кара. О, извинете, сър, значи, побира само трима.

— Какво да правим? — рече мистър Снодграс.

— Може някой от господата да иска да язди, сър? — предложи прислужникът и погледна към мистър Уинкл. — Много добри коне за езда, сър. Хората на мистър Уордл ще ги върнат, кат идват в Рочестър, сър.

— Прекрасно — успокои се мистър Пикуик. — Уинкл, искате ли да яздите?

Мистър Уинкл таеше дълбоко, в най-скритите кътчета на собственото си сърце, доста голямо съмнение относно изкуството си на ездач; но тъй като в никой случай не желаеше другите дори да се усъмнят, той тутакси отвърна най-дръзновено:

— Разбира се, нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие.

Мистър Уинкл бе вече предизвикал съдбата — за връщане назад не можеше да става и дума.

— Нека конете бъдат пред вратата в единадесет — разпореди се мистър Пикуик.

— Бъдете спокоен, сър — отвърна прислужникът.

Прислужникът се оттегли; закуската приключи; а пътниците се качиха в съответните си стаи — да вземат по една смяна дрехи за предстоящата си експедиция.

Мистър Пикуик бе завършил всичките си приготовления и надничаше през жалузите на столовата към минувачите по улицата, когато прислужникът влезе и доложи, че кабриолетът бил готов — съобщение, потвърдено от самото превозно средство, появило се незабавно пред гореспоменатите жалузи на столовата.

То, возилото, представляваше странен зелен сандък на четири колела с място за двама отзад и висока капра за един човек отпред. Теглеше се от огромен дорест кон, който се перчеше с прекрасното си телосложение. Недалеч стоеше коняр, хванал юздите на друг грамаден кон — очевидно близък сродник на животното, впрегнато в каручката, — оседлан за мистър Уинкл.

— Боже господи! — извика мистър Пикуик, докато чакаха на плочника да сложат връхните им дрехи в кабриолета. — Боже господи! А кой ще кара кабриолета? Не съм и помислял за това.

— О, вие, разбира се — рече мистър Тъпман.

— Разбира се — потвърди мистър Снодграс.

— Аз? — възкликна мистър Пикуик.

— Ама хич да не ви е страх, сър — намеси се конярят. — Кротък е, сър, аз гарантирам; дори пеленаче може да го кара.

— Да не е плашлив? — запита мистър Пикуик.

— Плашлив ли, сър? Ако ще цяла каруца маймуни с изгорели опашки да срещне, пак няма да се подплаши.

Последното уверение се оказа решаващо. Мистър Тъпман и мистър Снодграс се наместиха в сандъка, мистър Пикуик кацна на капрата и положи краката си върху меко постлана поставка, нарочно издигната за тази цел.

— Хайде, Лъскав Вилям — рече конярят на помощник-коняря. — Давай юздите на господина.

„Лъскавият Вилям“, вероятно наречен тъй заради гладката си коса и лъскаво лице, постави поводите в лявата ръка на мистър Пикуик, а главният коняр мушна камшик в дясната му.

— Тпру-у! — викна мистър Пикуик, когато високото четириного прояви решително намерение да се навре в прозорците на странноприемницата на заден ход.

— Тпру-у! — откликнаха на свой ред мистър Тъпман и мистър Снодграс от сандъка.

— Само щото му се играе, господа — рече главният коняр насърчително. — Я го спипай ти, Вилям.

Помощникът обузда буйното животно, а главният изтича да помогне на мистър Уинкл да възседне своя кон.

— От другата страна, моля, сър.

— Главата си режа, ако този джентълмен знае от’де да възсяда — пошушна едно захилено момче пощаджийче на извънредно развеселения прислужник.

Бидейки тъй напътствуван, мистър Уинкл се качи на седлото, но с такова усилие, сякаш трябваше да се покатери до борда на голям военен кораб.

— Всичко наред ли е? — запита мистър Пикуик, а в същност предчувствуваше, че нищо не е наред.

— Да, да — едва чуто отвърна мистър Уинкл.

— Хайде, карайте! — подвикна конярят. — Дръжте здраво юздата му, сър. — И кабриолетът потегли, също и обязденият кон, с мистър Пикуик на капрата на първия, а мистър Уинкл на седлото на втория, за радост и веселие на цялата странноприемница.

— Защо върви тъй на верев? — обърна се мистър Снодграс от сандъка към мистър Уинкл на седлото.

— И понятие нямам — отвърна мистър Уинкл.

Конят му наистина напредваше по улицата по много загадъчен начин: кривнал единия хълбок, главата към едната страна на пътя, а опашката към другата.

Мистър Пикуик бе твърде зает, за да може да наблюдава тази или друга някоя подробност; цялото му внимание бе съсредоточено да управлява впрегнатия в кабриолета кон, който проявяваше разни особености, необикновено любопитни за страничния наблюдател, но съвсем не тъй забавни за кой и да е от седящите зад него. Той не само непрестанно виреше глава по много неприятен, обезпокоителен начин и опъваше поводите до такава степен, че задачата на мистър Пикуик да ги задържа ставаше почти непосилна, но и от време на време показваше странната склонност да се спуска ненадейно встрани от пътя, после да се закове отведнъж и тогава мигновено да се втурне напред със скорост, напълно невъзможна да се овладее.

— Защо ли ги прави тия неща? — запита мистър Снодграс, когато конят бе вече повторил същата игра двадесетина пъти.

— Съвсем не знам — отвърна мистър Тъпман. — Изглежда нещо като подплашен, нали?

Мистър Снодграс нема̀ време да отговори, защото бе прекъснат от мистър Пикуик.

— Тпру-у! — извика този джентълмен. — Изпуснах си камшика!

— Уинкл! — рече мистър Снодграс, когато ездачът, подкарал в тръс високия си кон, ги приближи; шапката му се бе нахлупила до ушите и той целият се друскаше, сякаш щеше да се разпадне на съставните си части от бурното упражнение. — Уинкл, подайте камшика, хайде, бъдете тъй любезен.

Мистър Уинкл дръпна тъй силно юздите на високия кон, че лицето му стана мораво, и когато накрая успя да го спре, спусна се на земята, подаде камшика на мистър Пикуик и сграбчвайки юздите, понечи отново да се метне на седлото.

Дали високият кон, игрив по природа, имаше желание да се позабавлява малко, съвсем невинно, с мистър Уинкл, или му хрумна, че би могъл да довърши пътуването си за собствено удоволствие (по-добре без ездач, отколкото с такъв), са въпроси, по които ние, разбира се, не можем да стигнем до определено и решително становище. Но каквито и да са били неговите подбуди, едно бе сигурно: едва-що мистър Уинкл бе докоснал юздите, животното ги прехвърли през главата си и с един скок назад ги опъна в цялата им дължина.

— Горкичкият ми — заприказва успокоително мистър Уинкл. — Горкичкият ми, доброто ми конче!

Ала „доброто конче“ не се поддаваше на ласкателства: колкото повече мистър Уинкл се опитваше да го доближи, толкова повече то се дърпаше настрана; и въпреки всички примамки и придумки мистър Уинкл и конят все се въртяха и въртяха в кръг, цели десет минути, и накрая пак си останаха на същото разстояние един от друг, както в самото начало — неприятна работа при всякакви обстоятелства, особено пък на усамотен път, където отнийде не можеше да дойде помощ.

— Какво да правя? — извика мистър Уинкл, след като тази неприятна гоненица трая доста дълго време. — Какво да правя? Не мога да го възседна!

— Най-добре да го водите за юздата до следващата пътна бариера[44] — отвърна мистър Пикуик от кабриолета.

— Но той не ще да тръгне! — изрева мистър Уинкл. — Моля ви, елате и го подръжте.

Мистър Пикуик бе самото олицетворение на доброта и човечност: той хвърли поводите върху гърба на своя кон, слезе от капрата, внимателно отби кабриолета до живия плет, да не би нещо да се зададе по пътя, и се върна няколко крачки назад, за да помогне на изпадналия в неволя другар. Мистър Тъпман и мистър Снодграс останаха в превозното средство.

Щом конят зърна мистър Пикуик да се приближава с файтонджийския камшик в ръка, той замени дотогавашното си въртеливо движение с отстъпателно, и то с такава решителност, щото мистър Уинкл, който още държеше края на юздите, захвана да се движи със скорост доста по-голяма от бърз ход в посоката, от която бяха току-що дошли. Мистър Пикуик се притече на помощ, но колкото по-бързо тичаше мистър Пикуик напред, толкова по-силно бягаше конят назад. Чифт нозе застъргаха юнашки земята, а риещи копита задигаха облаци прах. Най-сетне мистър Уинкл, чиито ръце едва-що не изхвръкнаха от ставите, чисто и просто изпусна юздите. Конят спря за миг, опули се, разтърси глава и като се обърна спокойно, побягна в тръс назад към Рочестър, оставяйки мистър Уинкл и мистър Пикуик да се гледат един друг, зяпнали от недоумение. Шум от трополящи наблизо колела привлече вниманието им. Те погледнаха нататък.

— Боже господи! — извика изтерзаният мистър Пикуик. — И другият кон се разлудува.

Това, уви, беше самата истина. Животното се бе стреснало от шума, а поводите бяха върху гърба му. Последиците могат да се отгатнат. То се втурна в галоп, кабриолетът на четири колела след него, а в кабриолета на четири колела бяха мистър Тъпман и мистър Снодграс. Възбудата не трая дълго. Мистър Тъпман се хвърли в храстите, мистър Снодграс последва примера му, конят блъсна кабриолета на четири колела о близкия дървен мост, раздели колелата от каруцата и капрата от сандъка, а накрая застана като прикован да се любува на опустошението, което бе причинил.

Първата грижа на двамата непрекатурени приятели бе да измъкнат своите злощастни другари от трънливото им ложе; това дело им донесе безмерно облекчение, когато установиха, че и двамата бяха останали невредими, единствено бяха поиздраскани от къпиновите бодли и дрехите им бяха разкъсани тук-таме. Следващата неотложна задача бе да разпрегнат коня. Това сложно дело биде осъществено и дружината тръгна бавно по пътя, водейки коня по средата, а кабриолетът биде изоставен на собствената си съдба.

Едночасов ход доведе пътниците до малка кръчма край друма; пред нея — два бряста, корито за водопой и стълб с пътепоказател; отзад се виждаха две-три криви купи сено, отстрани някаква зеленчукова градина, а прогнили навеси и порутени бараки в невероятен безпорядък надничаха една през друга. Червенокос мъж работеше в градината. Към него именно мистър Пикуик се провикна енергично:

— Хей, вие там!

Червенокосият се изправи, засенчи очи с ръка и отправи продължителен студен поглед към мистър Пикуик и неговите другари.

— Хей, вие там! — повтори мистър Пикуик.

— Ъ-хъ! — беше ответът на червенокосия.

— Колко има оттук до Дингли Дел?

— Седем мили и повечко.

— Добър ли е пътят?

— Не струва.

След този кратък отговор и задоволявайки любопитството си с още един недружелюбен поглед, червенокосият отново се залови за работа.

— Искаме да оставим този кон тук — поде мистър Пикуик, — мисля, че може, нали?

— Искате да оставите коня тук, а? — каза червенокосият и се опря на мотиката си.

— Естествено — отвърна мистър Пикуик, стигнал вече градинската ограда, като водеше коня след себе си.

— Хей, мисис! — ревна червенокосият и изскочи от градината, без да изпуша из очи коня. — Мисис!

Висока, кокалеста жена, плоска от горе до долу, в груба синя дреха, с талия един-два инча под мишниците, се отзова на този вик.

— Може ли да оставим този кон тука, добра ми госпожо? — рече мистър Тъпман с най-прелъстителен тон и пристъпи напред.

Жената хвърли продължителен навъсен поглед към цялата дружина; червенокосият й пошепна нещо на ухото.

— Не — отвърна жената, след като премисли малко. — От туй ме е страх.

— Страх? — възкликна мистър Пикуик. — Та от какво се страхува тази жена?

— Миналия път си взех такваз беля — рече жената, като си влизаше в къщата. — Не ща и да чуя за таквиз.

— Не съм срещал по-странно нещо в живота си — заяви смаяният мистър Пикуик.

— Аз… аз в същност смятам — зашепна мистър Уинкл на събралите се около него приятели, — те мислят, че сме се снабдили с този кон по някакъв нечестен начин.

— Какво-о! — изкрещя мистър Пикуик в изблик на бурно негодувание. Мистър Уинкл скромничко повтори своето предположение.

— Хей, приятелю! — викна ядосаният мистър Пикуик. — Мислиш, че сме откраднали този кон, така ли?

— Откраднали сте го я — ухили се червенокосият, като разтегли устни от единия си звукоприемателен орган до другия. След това той влезе в къщата и тръшна вратата подире си.

— Сякаш е сън — вълнуваше се мистър Пикуик, — отвратителен сън. Как може! Да вървиш цял ден с този проклет кон и да не можеш да се отървеш от него!

Отчаяните пикуикисти тръгнаха унили, а по петите бавно ги следваше високото четириного, към което те всички изпитваха безкрайна неприязън.

Беше късно следобед, когато четиримата приятели и техният четирикрак другар свърнаха по пътя, водещ към Манър Фарм: но дори и сега, вече тъй близко до крайната цел, удоволствието, което иначе биха изпитали, беше чувствително помрачено от съзнанието за странния им външен вид и глупавото им положение. Изпокъсани дрехи, изподраскани лица, изпрашени обувки, изнурен вид и на всичко отгоре — конят! О, как проклинаше мистър Пикуик този кон! Колко пъти през този ден бе хвърлял към благородното животно погледи, пълни с омраза и жажда за мъст; и неведнъж бе пресмятал вероятния размер на обезщетението, дължимо, в случай че му прережеше гърлото; сега изкушението да го унищожи или прогони да скита по света го обхвана с десеторна сила. Той бе изтръгнат от черните си помисли от внезапната поява на двама души край един завой на пътя. Това бяха мистър Уордл и неговият верен помощник, шишкавото момче.

— Ей, къде се изгубихте? — запита гостоприемният възрастен джентълмен. — Зачакал съм ви от сутринта. Я, ама вие изглеждате доста уморени. Какво? Драскотини. Надявам се, няма нищо страшно, а? Е, много се радвам, че сте живи и здрави. Много. Трябва да сте се прекатурили, а? Няма нищо. Често се случва по тия места. Джо! Пак е заспал! Джо, вземи коня от този джентълмен и го закарай в обора.

Шишкото пое коня и се затътри тежко подир тях; а възрастният джентълмен съвсем непринудено изказваше съчувствието си към гостите за тази част от техните приключения, която те счетоха за необходимо да му разкажат, и ги поведе към кухнята.

— Тук ще ви пооправим — говореше възрастният джентълмен, — а после ще ви представя в гостната. Ема, донеси вишновка; а ти, Джейн, игла и конец. Кърпи и вода, Мери. Хайде, момичета, хайде, чевръсто! — Три-четири напети девойки веднага се пръснаха да търсят поръчаните им различни предмети, а двама широколики мъжаги скочиха от местата си край огнището (защото, макар и да бе майска вечер, тяхната привързаност към горящите пънове изглеждаше тъй сърдечна, сякаш бе Коледа), мушнаха се в някакви тъмни кътове, отгдето бързо измъкнаха шише с вакса и към половин дузина четки.

— Хайде, чевръсто! — повтори възрастният джентълмен; но това подканване се оказа съвсем излишно, тъй като едно от момичетата вече наливаше вишновка; друго донесе кърпи, а един от мъжете сграбчи тъй неочаквано мистър Пикуик за крака, че едва не го накара да загуби равновесие, и тъй усърдно зачетка чепика му, че мазолите му взеха да парят; другият пък почистваше мистър Уинкл с тежка четка за дрехи и по време на това си предприятие издаваше някакъв свистящ звук, също както правят по навик ратаите, когато трият някой кон.

Мистър Снодграс, вече измит и изчистен, застана с гръб към огъня и заоглежда кухнята, като отпиваше от вишновката си с видимо задоволство. В своето описание той говори за обширно помещение с червен тухлен под и огромно огнище; таванът — окичен с бутове шунка, парчета бекон и плитки лук. Стените — украсени с ловджийски камшици, две-три юзди, седло и някаква стара ръждясала пушка, а под нея надпис, гласящ, че била „заредена“, и то, съдейки от същия източник, поне от половин век. Стар стенен часовник с внушителен и важен вид тържествено цъкаше в ъгъла. Друг също тъй античен сребърен джобен часовник висеше на една от многобройните куки по кухненския шкаф.

— Готови ли сте? — запита възрастният джентълмен, когато гостите му бяха измити, закърпени, изчеткани и напоени.

— Напълно — отвърна мистър Пикуик.

— Хайде да вървим тогава. — И след като преминаха няколко тъмни коридора и бяха застигнати от мистър Тъпман (поостанал назад да открадне целувка от Ема, за което си получи заслуженото: избутаха го и едва не му издраскаха очите), нашите хора стигнаха до вратата на гостната.

— Добре дошли, господа — рече гостоприемният домакин и широко отвори вратата, като пристъпи напред да ги въведе, — добре дошли в Манър Фарм.

Глава шеста

Старомодна игра на карти. Стиховете на свещеника. Нов разказ: „Завръщането на каторжника“

Всички гости станаха да поздравят мистър Пикуик и неговите приятели, когато те влязоха в старата приемна стая; а докато траеше церемонията на запознаването, по всичките й установени правила, мистър Пикуик има време внимателно да разгледа заобикалящите го хора и по външния им вид се опита да определи техния нрав и занимание, един навик, който подобно на много други велики люде му доставяше огромно удоволствие.

Почетното място в десния кът край камината заемаше много възрастна дама с високо боне и поизбеляла копринена рокля — тази особа бе не друга, а самата майка на мистър Уордл; разните украшения по стените — старовремски бродерии и ковьори, изобразяващи пейзажи, също и пурпурночервени атлазени захватки за горещи чайници от по-ново време — свидетелствуваха, че нейното възпитание е било такова, каквото е трябвало да бъде, и че е останало същото и с настъпването на старостта. Лелята, двете млади госпожици и мистър Уордл се надпреварваха да окръжават с внимание старата жена и непрекъснато се суетяха около нейното кресло: един придържаше слуховата й тръба, друг й подаваше портокал, трети шишенцето с амонячна сол, докато четвърти току оправяше и отупваше възглавниците, сложени около нея, за да я подпират. На отсрещната страна седеше плешив стар джентълмен с весело благодушно лице — свещеникът на Дингли Дел, до него седеше жена му, пълна, цветуща възрастна дама — личеше си, че е майсторка не само в тайнственото изкуство да приготвя домашни ликьори за голямо удоволствие на другите, но също и да проверява вкуса им от време на време за своя собствена наслада. Дребен, упорит на вид човек, с кръгло като ябълка лице, разговаряше в един ъгъл с дебел стар джентълмен; и още двама-трима стари джентълмени и още две-три стари дами седяха неподвижно като истукани на столовете си и внимателно оглеждаха мистър Пикуик и неговите спътници.

— Мистър Пикуик, майко! — извика мистър Уордл, колкото му глас държи.

— А? — рече старата дама и поклати глава. — Не те чувам.

— Мистър Пикуик, бабке! — изкряскаха задружно двете млади момичета.

— А! — възкликна старата дама. — В същност това няма никакво значение. Той сигурно не ще и да знае за стара жена като мене.

— Уверявам ви, госпожо — започна мистър Пикуик, сграбчвайки ръката на старицата и говорейки тъй високо, че приветливото му лице цяло почервеня от това усилие, — уверявам ви, госпожо, че нищо не може да ми достави по-голямо удоволствие от срещата с една дама на вашата възраст, глава на едно такова прекрасно семейство и все пак запазила се тъй млада и бодра.

— А! — отвърна старата дама след кратко мълчание. — Всичко туй е чудесно, бих казала, но не мога да го чуя.

— Баба ми сега е в лошо настроение — тихо рече мис Изабел Уордл, — но след малко тя сама ще ви заприказва.

Мистър Пикуик кимна, за да покаже, че е готов да извини недъзите на напредналата възраст, и се включи в обшия разговор с другите присъствуващи.

— Чудесно местоположение има вашето имение — забеляза мистър Пикуик.

— Чудесно! — откликнаха господата Снодграс, Тъпман и Уинкл.

— Да, и аз тъй мисля — съгласи се мистър Уордл.

— Няма по-хубаво парче земя в целия Кент, сър — настоя упоритият мъж с кръглото лице, — наистина няма, сър. Уверявам ви, няма! — Той хвърли победоносен поглед наоколо, сякаш някой дълго му бе противоречил, но той най-сетне му бе излязъл наглава.

— Няма по-хубаво парче земя в целия Кент — отново рече упоритият мъж след кратко мълчание.

— Като изключим Мулинските ливади — тържествено забеляза дебелият човек.

— Ха, Мулинските ливади! — провикна се другият с дълбоко презрение.

— Аха, Мулинските ливади — повтори дебелият човек.

— Ама наистина, много хубава земя — намеси се друг един дебел човек.

— Да, да, няма съмнение — намеси се трети дебел човек.

— Та това всеки го знае — потвърди пълният домакин.

Упоритият мъж погледна изпитателно околните, но като се видя в малцинство, придоби снизходителен израз и не обели повече зъб.

— За какво говорят? — попита старата дама една от внучките си, а гласът й прозвуча из цялата стая; както повечето глухи тя никога не си даваше сметка за възможността другите да чуят какво е казала.

— За земята ни, бабко.

— Какво за земята? Да не се е случило нещо?

— Не, не. Мистър Милър твърдеше, че нашата земя била по-добра от Мулинските ливади.

— Той пък от’де знае това? — прекъсна я с негодувание баба й. — Милър е един самомнителен глупак и можеш да му го кажеш от мое име. — Старата дама изрече това уверена, че никой не е чул нейния „шепот“, поизправи се и хвърли към прегрешилия упорит мъж унищожителен поглед.

— Хайде, хайде — каза енергичният домакин, загрижен естествено да промени разговора. — Искате ли да поиграем на карти, мистър Пикуик?

— Нищо не би ми направило по-голямо удоволствие — отвърна този джентълмен. — Но, моля, не се безпокойте, ако е само за мен.

— О, уверявам ви, майка много обича да играе на карти. Нали, майко?

Старата дама, която чуваше много по-добре, когато се говореше по този въпрос, отколкото за всичко друго, даде положителен отговор.

— Джо, Джо! — викна старият джентълмен. — Дявол да… о, ето го; сложи масите за карти.

Вечно задрямалият младеж успя без допълнително подканване да приготви две маси за карти: едната за „Папеса Йоана“[45], а другата за вист. Играчите на вист бяха мистър Пикуик, старата дама, мистър Милър и дебелият господин. Всички останали щяха да вземат участие в общата игра.

Вистът се провеждаше с цялата сериозност и съсредоточеност, подобаващи на заниманието, наречено „вист“ — тържествен обред, на който, струва ни се, най-непочтително и позорно е било прикачено наименованието „игра“. Общата игра пак беше толкова весела и шумна, щото решително пречеше на размишленията на мистър Милър, който, не бидейки съсредоточен както би трябвало да бъде, успя да извърши разни тъй непростими простъпки и прегрешения, че възбуди до крайна степен гнева на дебелия джентълмен и предизвика в съответен размер добро настроение у старата дама.

— Ето! — каза прегрешилият Милър победоносно, докато прибираше решаващата взятка от последното раздаване. — Туй, смея да се похваля, не можеше да се изиграе по-добре. Майсторски номер, а?

— Милър май трябваше да цака каро, нали, сър? — забеляза старата дама.

Мистър Пикуик кимна в знак на съгласие.

— Ама трябваше ли, наистина? — запита нещастникът, като погледна партньора си въпросително.

— Да, трябваше, сър! — отвърна дебелият джентълмен със страшен глас.

— Много съжалявам — рече оклюмано Милър.

— Няма полза от туй — изръмжа дебелият джентълмен.

— Две от оньори, стават осем — каза мистър Пикуик.

Раздадоха отново картите.

— Правиме ли робер? — попита старата дама.

— Да — отвърна мистър Пикуик. — Дублирам, манш, робер.

— Не съм виждал такъв късмет — рече мистър Милър.

— Не съм виждал такива карти — рече дебелият джентълмен.

Настъпи тържествено мълчание: мистър Пикуик в отлично настроение, старата дама — в приятно възбуждение, дебелият джентълмен — в нескрито раздразнение, мистър Милър в уплаха и вълнение.

— Пак дублирам — извика старата дама. Тя победоносно подчерта обстоятелството, като сложи една шестпенсова монета и едно изкорубено половин пени до свещеника.

— Отново двойно, сър — рече мистър Пикуик.

— Да, разбрах вече — остро отвърна дебелият джентълмен.

Още една игра завърши по същия начин след много груби грешки от страна на злополучния Милър; дебелият джентълмен изпадна в страхотна възбуда, която трая до края на играта, след което той се оттегли в един ъгъл и не проговори ни дума цял час и двадесет и седем минути: като изтече това време, той се отказа от своето уединение и предложи на мистър Пикуик от своето енфие с израз на човек, решил да опрости по християнски всички нанесени му оскърбления. Слухът на старата дама чувствително се подобри, а злополучният Милър, непривично на природата си, се чувствуваше като делфин в полицейска будка.

Междувременно общата игра продължаваше все тъй весело. Изабела Уордл си партнираше с мистър Тръндл, Емили Уордл пък с мистър Снодграс; не останаха назад и мистър Тъпман и лелката — стара мома; те образуваха акционерно дружество за жетони и комплименти. Доброто настроение на стария мистър Уордл стигна връхната си точка. Той бе тъй забавен, когато държеше банката, а възрастните дами тъй настървено гонеха печалбите си, че цялата маса непрекъснато се заливаше от бурен смях. На една от старите дами редовно й се падаше да плаща за около половин дузина карти и това караше всички да се смеят неизменно при всеки тур; и когато старата дама се мръщеше, че все на нея се пада да е длъжница, другите се смееха още по-силно; тогава лицето на старицата постепенно се проясняваше, докато накрая тя захващаше да се смее дори по-високо от останалите. После, когато на лелката стара мома й се падна мариаж[46], младите момичета пак се разкикотиха, а лелката, изглежда, бе готова да се обиди; но усетила ръкостискането на мистър Тъпман под масата, тя също се разведри и лицето й придоби многозначителен израз, сякаш подобно събитие в действителност не бе тъй далеч от нея, както някои си мислеха; това доведе пак до смях, особено мистър Уордл, който при всяка шега се забавляваше не по-малко от младите. Що се отнася до мистър Снодграс, той непрекъснато нашепваше поетични мисли в ухото на своята партньорка, а това даде повод на едни стар джентълмен да направи закачливо сравнение между съдружието в картите и съдружието в живота; горепоменатият джентълмен продължи с други тънки намеци, като намигна и се захили под мустак, а компанията се развесели още повече — особено съпругата на възрастния господин. Мистър Уинкл се прояви с няколко анекдота, широко известни в столицата, но непознати в провинцията: и тъй като всички се смяха от сърце на тези истории и ги намериха знаменити, мистър Уинкл остана много поласкан и доволен. Благодушният свещеник с умиление наблюдаваше отстрани: щастливите лица около масата радваха добрия старец и веселието, макар да бе доста шумно, все пак идеше направо от сърцето, не само от устните, а това в края на краищата е истинското веселие.

Времето течеше бързо в тази радостна забава; и когато непретенциозната, но питателна вечеря бе завършена и малката компания се събра в кръг около камината, мистър Пикуик си помисли, че никога в живота си не се е чувствувал тъй щастлив и никога преди не е бил склонен да вкусва с такава наслада всеки отминаващ миг.

— Да, ето това е — рече гостоприемният домакин, седнал тържествено до креслото на старата дама, стиснал здраво ръката й в своята, — това е, което най-много обичам; най-щастливите часове в моя живот са преминали край тази стара камина; и тъй съм привързан към нея, че всяка вечер разпалвам огъня й, докато стане нетърпимо горещо. Върху това столче, дето виждате тук, е седяла едно време милата ми стара майка, когато е била малка; нали така, майко?

Сълзи, що бликват неканени, когато щастие от минали дни и спомени от изтекли години биват извикани, се плъзнаха надолу по лицето на старицата; тя поклати глава и тъжно се усмихна.

— Моля да ме извините, мистър Пикуик, дето се разприказвах за стария ни дом — подхвана домакинът след кратко мълчание, — но той ми е много скъп, друг не съм имал; старите къщи и ниви са за мен като приятели с душа, също и малката ни църква с бръшляна, за който между впрочем нашият незаменим приятел тук съчини песен, когато за пръв път дойде между нас… Мистър Снодграс, чашата ви май е празна, а?

— Не, пълна е, благодаря — отвърна този джентълмен, чието любопитство на поет бе не малко възбудено от последните думи на мистър Уордл. — Моля за извинение, но не загатнахте ли нещо за песен за бръшляна?

— По този въпрос трябва да се отнесете до нашия приятел отсреща — и домакинът кимна многозначително към свещеника.

— Ще ми позволите ли да ви заявя, че ще бъда много щастлив, ако ни я издекламирате, сър? — рече мистър Снодграс.

— О, в същност това е една съвсем незначителна работа — отвърна свещеникът, — единственото ми оправдание е, че бях съвсем млад на времето, когато я съчиних. Но щом настоявате, ще ви я издекламирам, каквато си е.

Както можеше да се очаква, всички наостриха уши и заговориха съвсем тихо; а старият свещеник, подпомаган от жена си, която честичко му подсказваше, захвана да декламира въпросните стихове.

— Нарекъл съм ги:

Бръшлянът зелен

„О, изящно растение е бръшлянът зелен,

що пълзи по руини грамадни!

Той се храни с избрани блюда според мен

в своите изби самотни и хладни.

Към ронливия камък и гнилия зид

го влече непонятна прищявка,

а вековният прах, от годините стрит,

е за него най-сладка гощавка.

По безлюдни места пропълзял притаен,

несравнимо растение е бръшлянът зелен.

Твърде бърже напредва, макар и безкрил.

Ех, сърцето му още го бива!

По дъба великански — другаря му мил —

как се вие, как здраво се впива!

Как лукаво се стеле по рохката пръст!

Колко нежно с листенца ни маха!

С колко радост прегръща надгробния кръст

над онези, които умряха!

И над мрачната смърт пропълзял притаен,

несравнимо растение е бръшлянът зелен.

Вековете отлитат, делата им мрат,

чезнат нации — всичко е тленно,

но бръшлянът запазва във своята плът

неувяхващо, свежо зелено.

Той от нашето минало в дните на глад

дебелее неспирно и зная,

че и най-величавият, снажен палат

ще нахрани бръшляна накрая.

И над времето чак пропълзял притаен,

несравнимо растение е бръшлянът зелен.“

Докато старият свещеник декламираше повторно тези стихове, за да може мистър Снодграс да ги запише, мистър Пикуик проучваше с голямо внимание всяка черта на неговото лице. И след като старецът завърши своята диктовка, а мистър Снодграс прибра бележника в джоба си, мистър Пикуик рече:

— Извинете, сър, загдето си позволявам да отправя подобна молба след едно тъй кратко познанство, но на човек като вас, проповядвал дълги години Евангелието по тези места, не може да не са направили впечатление някои случки и събития, заслужаващи да бъдат запазени за потомството.

— Да, бил съм естествено свидетел на някои случки и съм срещал различни хора — отвърна старият джентълмен, — но всички те са много обикновени, тъй като обсегът на моята дейност е бил винаги доста ограничен.

— Ама все пак записахте някои неща за Джон Едмъндс, доколкото си спомням, нали? — настоя мистър Уордл, който, изглежда, много държеше неговият приятел да се разбъбри пред новите гости и да обогати техните знания и култура.

Старецът кимна леко с глава в знак на съгласие и се канеше да смени темата на разговор, но мистър Пикуик го превари:

— Моля да ми простите, сър, но смея ли да задам въпроса, кой е този Джон Едмъндс?

— Точно това щях да запитам и аз — додаде нетърпеливо мистър Снодграс.

— Е, не можете вече се изплъзна — намеси се отново веселият домакин. — Рано или късно ще трябва да задоволите любознанието на тия господа. Най-добре ще е да се възползувате от случая и да го сторите още сега.

Старецът се усмихна добродушно и придърпа стола си напред; останалите от компанията също придвижиха своите столове по-близо един до друг, особено мистър Тъпман и лелката стара мома, които, би рекъл човек, доста недочуваха; слуховата тръба на старата дама също биде надлежно поставена, мистър Милър (заспал по време на декламацията на стиховете) биде пробуден от своята дрямка с едно предупредително ощипване, извършено под масата от експартньора му, сърдития дебел джентълмен, и старият пастор започна без предварително встъпление следния разказ, на който ние си позволихме да сложим следния надслов:

Завръщането на каторжника

Когато дойдох да живея в това село, а то беше точно преди двадесет и пет години, сред моите енориаши най-много се набиваше в очи един селянин на име Едмъндс — наемател на малък чифлик, недалеч оттук. Той беше навъсен, коравосърдечен, зъл човек; ленив и разпуснат по нрав, жесток и суров по природа. Освен неколцината мързеливи и празноглави безделници, с които бродеше по кърищата или пиянствуваше в кръчмата, той нямаше никакви други познати или приятели; никой не искаше да приказва с този човек, от когото мнозина се бояха и всички ненавиждаха — с други думи, всеки гледаше да отбягва Едмъндс.

Този човек имаше жена и едно момче, което по времето на моето заселване тук беше на около дванадесет години. Никой не може да си представи колко страшни бяха мъките на тази жена, с колко благост и търпение понасяше тя своята съдба и с колко болка и грижа отглеждаше своето дете. Да ме прости господ за немилостивите помисли, но аз дълбоко в душата си вярвам, че този човек злонамерено се мъчеше през всичкото време просто да я умори; ала тя понасяше всичко заради своя син и колкото и невероятно да се струва на някои, също и заради неговия баща; защото тя нявга бе обичала този грубиян, този жесток свой мъчител; и споменът за отминалата любов събуждаше в сърцето й, въпреки страданието, чувства на снизхождение и кротост, на които от всички божи създания само жените са способни.

Те бяха бедни — не можеше и да бъде другояче, щом мъжът бе тръгнал по такъв път; ала жената се трудеше непрекъснато и неуморно, от ранина до късно, и сутрин, и обед, и вечер, и не даде да изпаднат в мизерия. Но този непосилен труд бе наистина зле възнаграден. Хората, които минаваха край тяхната къща вечер, понякога и в по-късен час през нощта, разправяха как чували злочестата жена да стене и ридае, дочували дори и ударите на побоя; неведнъж се случвало момчето след полунощ да чука тихо на някоя от съседските врати, изпратено там, за да убегне от пиянската ярост на своя чудовищен баща.

През всичкото това време нещастната жена посещаваше редовно нашата малка черква — често цялата в следи от бой и насилие, които невинаги успяваше да прикрие. Всяка неделя на утринната литургия и на вечернята тя заемаше едно и също място с момчето до себе си; и макар и двамата да бяха бедно облечени — много по-бедно от мнозина свои съседи от по-ниско стъпало, — те винаги бяха чисти и спретнати. Всеки им кимаше приятелски и бе готов да каже блага дума на „горкичката мисис Едмъндс“; а понякога, когато след службата тя спираше да поприказва с някоя своя съседка на алеята с брястове, водеща към черковния трем, или изостанеше малко и с майчинска обич и гордост се любуваше на своето жизнерадостно момче, заиграло се с другарчета, измъченото от грижи лице се озаряваше от искрена благодарност; тогава тя изглеждаше ако не весела и щастлива, то поне успокоена и доволна.

Изминаха пет или шест години; момчето израсна здрав и напет младеж. Времето, което бе укрепило крехкото детско тяло и бе придало мъжка сила на слабите детски ръце и нозе, бе прегърбило снагата на майка му и бе забавило стъпката й; ала ръката, що трябваше да я подкрепя, не бе вече вплетена в нейната; лицето, що трябваше да я ободрява, не вдигаше вече очи към нея. Виждахме я пак на предишното й място, ала това до нея беше празно. Библията както и по-рано се пазеше все тъй грижливо; също и страниците й както нявга бяха предварително отбелязани, за да бъдат лесно намирани: но нямаше кой да я чете заедно с нея; и сълзите, едри и горчиви, падаха върху книгата и замъгляваха думите пред нейния поглед. Съседите й бяха все тъй любезни към нея, както отколе, но тя отбягваше техния поздрав с наведена глава. Не се спираше вече под старите брястове — отлетели бяха дълбоко скътаните светли надежди за щастие. Сиротната жена придърпваше бонето още по-ниско над лицето си и бързо се отдалечаваше.

Нужно ли е да ви казвам, че младежът при всеки поглед назад към миналото, към най-ранните си детски години, догдето стигат паметта и съзнанието, не можеше да си представи нищо, което да не бе някак свързано с дългия низ от доброволни жертви от страна на майка му заради него, с обиди, насилия, побоища и всичко това понасяно само заради него; нужно ли е да ви казвам, че той, без и най-малко да го е грижа за изтерзаното й сърце, с черна неблагодарност за всичко, което тя бе направила и изстрадала за него, се бе свързал с порочни и пропаднали люде и бе безразсъдно тръгнал по оня гибелен път, водещ неминуемо до смърт за него и позор за майка му? Нещастна человеческа природа! Вие отдавна вече трябва да сте го подразбрали.

Горчивата чаша на нещастницата скоро щеше да прелее. Многобройни престъпления бяха извършени в този край: виновниците не можеха да бъдат открити и тяхната наглост все повече нарастваше. Един дързък грабеж, извършен при утежняващи вината обстоятелства, засили бдителността на властите, взети бяха най-строги мерки за издирване на престъпниците — нещо, което те не бяха очаквали. Заподозряха младия Едмъндс и трима негови другари. Той бе задържан — разследван — съден — и осъден… на смърт.

Дивият, пронизителен женски писък, що проехтя из цялата съдебна зала, когато страшната присъда биде прочетена, още звучи в ушите ми. Този вик накара сърцето на подсъдимия да потрепери от ужас, какъвто нито съдът, нито дори приближаващата се смърт не бяха успели да събудят. Устните, останали враждебно, упорито свити през цялото време, потръпнаха и неволно се полуотвориха; лицето пребледня като платно и студена пот изби от всяка пора; яките нозе на разбойника се разтрепериха и той се олюля на подсъдимата скамейка.

При първия порив на душевна мъка страдащата майка се хвърли в краката ми и на колене отправи гореща молитва към всевишния, покровителствувал я дотогава във всичките й беди, да я отърве от този свят на горест и злощастие, но да пощади живота на единственото й дете. Последва ужасен изблик на скръб и буйство от отчаяние — дано никога през живота си вече не ставам свидетел на подобно нещо. Разбрах, че от този миг сърцето й бе разкъсано; но нито веднъж не чух оплакване или недоволство да се изплъзне от нейните уста.

Плачевна гледка представляваше тази жена в затворническия двор, когато ден след ден пламенно и ревностно се мъчеше с молби и нежност да смекчи закоравялото сърце на своя жесток син. Ала всичко беше напразно. Той си оставаше навъсен, твърдоглав, бездушен. Дори когато смъртното наказание бе съвсем неочаквано заменено с четиринадесетгодишна каторга, неговото мрачно упорство не се омекоти и за момент.

Ала нейният смирен и издръжлив дух, крепил я толкова дълго, не можа да се пребори с телесната й немощ и слабост. Тя легна болна. И все пак се надигна от леглото и на треперещите си нозе се завлече да види още веднъж своя син, но силите й я напуснаха и тя се свлече безжизнена на земята.

Тогава студенината и безразличието, с които младежът се гордееше, бидоха поставени на истинско изпитание; той едва не полудя от тежкото възмездие, стоварило се върху му. Измина един ден, а майка му я нямаше; втори ден изтече — тя пак не го навести; трета вечер настъпи — той пак не я видя; а след едно денонощие щеше да бъде разделен от нея — завинаги може би. О, как в паметта му нахлуха отдавна забравените спомени за изминалите дни, докато той кръстосваше нагоре-надолу тесния двор почти тичешком, като че с неговото бързане новините щяха да пристигнат по-скоро, и какво горчиво чувство на безпомощност и отчаяние го обзе, като чу истината! Неговата майка, единственият родител, когото нявга бе имал, лежеше болна, на смъртен одър може би — на не повече от миля от мястото, където бе той; ако беше свободен, а не в окови, само за няколко минути щеше да се озове край нея. Той се спусна към вратата и сграбчвайки желязната решетка, със силата на отчаянието я разтърси тъй, че тя закънтя, после се хвърли срещу дебелата стена, сякаш се надявай да си пробие път през камъка; но масивната сграда се надсмиваше над жалките му усилия и той заудря една о друга ръцете си и се разплака като дете.

Аз занесох в затвора майчината благословия и опрощение на сина и отнесох до нейното болнично легло тържественото му уверение, че се е покаял и горещата му молба за прошка. С жалост и състрадание чух как каещият се човек кроеше хиляди подробни планове как ще утеши и подкрепи злочестата при своето завръщане; ала аз знаех, че месеци преди той да стигне до мястото на своята каторга, майка му нямаше вече да бъде на този свят.

Откараха го през нощта. Няколко седмици след това душата на бедната жена излетя — твърдо вярвам и от сърце се надявам — до мястото на вечно блаженство и покой. Аз изпълних погребалния обред над тленните й останки. Сега тя почива в двора на нашата малка черква. Няма плоча върху гроба й. Нейните мъки бяха познати на хората, нейните добродетели — на бога.

Бяхме уговорили с каторжника, преди да замине, че ще пише на майка си, щом получи разрешение, и писмата си ще праща до мене. Бащата изрично бе отказал да види своя син от момента на неговото задържане; все му беше едно дали той бе жив или мъртъв. Години и години изминаха, без да узнаем нещичко за младия Едмъндс, а когато половината от срока на наказанието превали, без да се получи писмо от него, аз дойдох до заключението, че е умрял — и трябва да кажа: почти се надявах да е така.

Обаче Едмъндс пристига в колониите и бива изпратен доста далече навътре в страната; това обстоятелство, изглежда, обяснява, че нито едно от няколкото изпратени от него писма не стигна до моите ръце. Той остава на същото място през всичките тези четиринадесет години. Щом изтича този срок, останал верен на обета към майка си и твърдо решил да го изпълни, той се отправя за Англия и въпреки безбройните трудности стига пеш в своя роден край.

Една прекрасна неделя привечер през месец август кракът на Джон Едмъндс отново стъпва в селото, което бе напуснал със срам и позор преди седемнадесет години. Най-прекият му път води през черковния двор. Сърцето на този човек забива лудо, когато се озовава отсам черковната ограда. Високите стари брястове, през чиито листа последните сияйни лъчи на клонящото към заник слънце озаряват тук-таме сенчестата пътека, събуждат възпоминания от най-ранните му години. Той се вижда такъв, какъвто е бил нявга, крепко стиснал майчината си ръка, смирено запътен към божията обител. Припомня си как често е поглеждал нагоре към бледото й лице; и как понякога очите й се пълнели със сълзи, когато се взирала в неговите черти — сълзи, що падали парещи върху челото му, когато се навеждала да го целуне, и карали и него да заплаче, без обаче да е разбирал тогава колко горест е имало в тези нейни сълзи. Сеща се колко често е тичал радостно по алеята с някое свое другарче в играта, обръщайки се от време на време, за да долови майчината усмивка или да чуе ласкавия й глас; и тогава от паметта му сякаш се свлича някакво було: и кротките, посрещани с грубост думи, и пренебрегнатите предупреждения, и неизпълнените обещания загъмжават и напират в главата му — сърцето му едва не се пръска, става му непосилно тежко.

Той влиза в черквата. Вечернята е свършила и богомолците са се разотишли, но вратата е още отворена. Глухо отекват стъпките му из ниската сграда, той дори се изплашва от самотата — толкова е тихо и спокойно. Оглежда се наоколо. Нищо не се е променило. Черквата му се струва по-малка, отколкото едно време, но всичко си е все там, и старите паметници, които хиляди пъти е съзерцавал с детинско страхопочитание, и малкият амвон с избелялата си възглавница, и масата за причастие, пред която тъй често е повтарял божите заповеди, що бе зачитал като малък, но бе забравил като голям. Приближава се до стария им чин; от него лъха студ и пустота. Няма я малката възглавница, и Библията не е там. Може би майка му сега заема друг по-скромен чин или е станала толкова немощна, та не може да идва до черквата сама. Той не смее да допусне онова, от което най-много се страхува. Студена вълна го облива целия, той трескаво се разтреперва и тръгва да си върви.

Някакъв старец прекрачва прага тъкмо когато той е стигнал до вратата. Едмъндс се сепва и се отдръпва, защото добре го познава; неведнъж го е виждал да копае гробовете в черковния двор. Какво ли ще каже той на завърналия се каторжник?

Старецът вдига очи към лицето на странника, пожелава му „добър вечер“ и бавно продължава пътя си. Забравил го е.

Едмъндс се спуска от хълма и тръгва през селото. Времето е топло и хората седят пред портите или се мотаят из малките си градини — наслаждават се на ведрата привечер и на почивката от усилния труд. Мнозина се обръщат към него, когато минава, а и той самият хвърля изпитателни погледи наляво и надясно да види дали някой ще го познае и ще отвърне очи от него. Почти във всяка къща има непознати лица; случва се да открие в някой едър плещест мъж, заобиколен от рояк весели деца, свой някогашен съученик, още хлапе, когато го е видял за последен път; другаде забелязва край селска къщурка седнал на стол пред портата някой грохнал старец, когото помни — здрав и силен труженик на времето; ала те всички са го забравили и той минава край тях като непознат.

Последната морна светлина на залязващото слънце озарява земята и хвърля ярки отблясъци върху жълтите снопи и удължава сенките на плодните дръвчета, когато той застава пред старата къща, дома на неговото детство, към който душата му се е стремила с неописуемо вълнение през дългите тягостни години на заточение и скръб. Оградата е ниска — макар той добре да си спомня как на времето тя му се е виждала висок зид — и той надниква в старата им градина. Има повече зеленина и по-весели цветя, отколкото по-рано, но си стоят още старите дървета — дори онова дърво, под което, уморен от играта на слънце, той е лежал хиляди пъти и е усещал постепенно да го оборва сладкият приятен сън на безгрижното детинство. Дочува гласове от къщата, ослушва се, но те са чужди за неговите уши; той не ги познава. Гласовете са радостни, а той добре знае, че горкичката му майка не би могла да бъде весела, когато той не е край нея. Вратата се отваря и орляк палави дечица изскачат с викове навън. На прага се появява и бащата с мъничко момченце на ръце и те всички го наобикалят, пляскат с ръчички и го дърпат навън да вземе участие във веселите им игри. Каторжникът си спомня колко пъти се е свивал под погледа на своя баща на същото това място. Спомня си още колко пъти, цял треперещ, е заравял глава под завивките, за да не чува грубите думи, безмилостните удари, майчините си ридания; и макар да стене на глас, изтерзан от тези мисли, той напуска това място със свити пестници и стиснати зъби, обхванат от дива смъртоносна ярост.

Ето какво е многоочакваното завръщане, за което е мечтал през мъчителното изнизване на толкова години и за което е търпял толкова много страдания! Нито една усмивка за добре дошъл, нито един поглед на опрощение, нито една отворена врата, нито една протегната за помощ десница — и това е неговото родно село! Какво е била предишната му самота в дивия непроходим лес, дето не срещаш жив човек, в сравнение с тази самота!

Той разбира, че в далечната страна на своето заточение и безправие си е представял родното място такова, каквото го е оставил, а не такова, каквото ще го завари при своето завръщане. Печалната действителност смразява сърцето му и той напълно отпада духом. Не смее да поразпита хората или да потърси единствения човек, който сигурно би го приел с радост и съчувствие. Той бавно продължава да върви и отбягвайки като разбойник да тръгне по пътя, свърва в една ливада, която добре си спомня, и закрива лицето си с ръце и се хвърля в тревата.

Не забелязва, че някакъв човек е легнал край насипа до него; дрехите му изшумоляват, когато се извръща и крадешком поглежда новодошлия; Едмъндс също вдига глава.

Човекът се надига и сяда. Тялото му е прегърбено, а лицето му е жълтеникаво и сбръчкано. По дрехите му личи, че живее в приют за бедни; изглежда много стар, но това сякаш е плод не толкова на изминали години, колкото на разгулен живот и болести. Той се вглежда втренчено в Едмъндс и след като го наблюдава известно време, подпухналите му, отначало безизразни очи, захващат да горят неестествено и уплашено, докато едва не изскачат от своите орбити. Едмъндс бавно се надига на колене и все по-внимателно се взира в лицето на стареца. Двамата мълчаливо се гледат един друг.

Старецът е бледен до смърт. Той потръпва и се изправя с олюляване. Едмъндс също скача на крака. Старецът отстъпва една-две крачки. Едмъндс го следва.

— Искам да чуя гласа ти — казва каторжникът с глух, треперещ глас.

— Махай се! — изкрясква старецът и изругава безбожно.

Каторжникът се приближава още повече към него.

— Махай се! — изревава старецът. Обезумял от ужас, той вдига тоягата си и яростно удря Едмъндс през лицето.

— Баща — сатана! — процежда каторжникът през стиснатите си зъби. Той диво се хвърля напред и сграбчва стареца за гърлото… Но това е неговият баща; и ръката му се отпуска онемощяла.

Старецът надава пронизителен писък, който проехтява над самотното поле като вой на нечестив дух. Лицето му посинява: кърви бликват от устата и носа му и обагрят тревата наоколо в тъмночервен цвят — той се олюлява и пада. Спукал му се е кръвоносен съд и преди синът му да успее да го вдигне, той е вече мъртвец.

— В този кът на черковния двор — добави старият свещеник след кратко мълчание, — в този кът на черковния двор, за който ви споменах преди малко, почиват останките на един човек, който беше на служба при мене в продължение на три години след тази случка; той беше най-кроткият, най-смиреният и най-искрено покаялият се грешник на този свят. Никой освен мене не знаеше кой бе той и откъде бе дошъл — това бе Джон Едмъндс, завърналият се каторжник.

Глава седма

Как мистър Уинкл, вместо да стреля по гълъба и да улучи враната, стреля по враната и нарани гълъба; как динглиделският крикет-клуб се състезава с Ол-Мъгълтън и как Ол-Мъгълтън се нахрани за сметка на Дингли Дел; също и други някои интересни и назидателни неща

Изнурителните приключения през деня (или пък сънотворното влияние на пасторовия разказ) въздействуваха тъй силно върху склонността на мистър Пикуик към дрямка, та и пет минути не бяха изминали, откакто го бяха завели в удобната му стая, и той потъна в дълбок и кротък сън; събуди се едва на заранта от утринното слънце, хвърлящо с укор в покоите му светлите си лъчи. Мистър Пикуик не беше от ленивите и изскочи като воин от шатъра си, тоест от кревата си.

— Дивен, дивен край! — въздъхна този възторжен джентълмен, отваряйки решетъчния си прозорец. — Кой, веднъж почувствувал очарованието на гледка като тази, може да живее и да вижда ден след ден само тухли и керемиди? Кой би продължил съществуването си там, дето няма гора, а само гора от комини по покривите; дето няма нищо напомнящо за Пан освен пан-тите по вратите и прозорците; дето вместо купи сено има само купчини камък? Кой би търпял сивата действителност на подобно място? Кой — питам аз — би издържал?

И след като дълго размишлява върху самотата, имайки пред вид най-изтъкнатите самотници, мистър Пикуик подаде глава навън и заоглежда всичко наоколо.

Сочен, приятен дъх на сено достигаше до неговия прозорец; ухание на стотици цветя от градината под спалнята му изпълваше въздуха; свежата зеленина на ливадите сияеше под утринната роса, блеснала на всеки лист, потрепващ от лекия полъх; а птичките пееха, като че всяка святкаща росна капка за тях бе извор на вдъхновение. Мистър Пикуик изпадна в омайна сладостна мечтателност.

— Здравейте! — беше викът, накарал го да се опомни.

Той погледна вдясно, но не видя никого; очите му се отклониха наляво, проучвайки цялата околност; после се взря в небето, но никой не го викаше оттам; и най-сетне направи онова, което простият ум би сторил веднага — надзърна в градината и там видя мистър Уордл.

— Как се чувствувате? — запита този добродушен човек, вече задъхан при мисълта за удоволствието, което му носи денят. — Прекрасна утрин, а? Драго ми е да ви видя станал толкова рано. Побързайте и слезте тук при мен. Чакам ви!

Мистър Пикуик не се нуждаеше от втора покана. Десет минути му бяха достатъчни да завърши сутрешния си тоалет и дори толкова време не бе изтекло, когато той бе вече до възрастния джентълмен.

— Здравейте — каза на свой ред мистър Пикуик.

Той видя, че неговият домакин бе въоръжен с пушка, а друга, готова за стрелба, лежеше на тревата. — Какво става тук?

— Ами ние с вашия приятел се гласим да стреляме по враните преди закуска — отвърна възрастният джентълмен. — Той е добър стрелец, нали?

— Чувал съм го да разправя, че бил отличен — отговори мистър Пикуик, — ала никога не съм го виждал да стреля.

— Ех, иска ми се по-скоро да дойде — рече домакинът. — Джо, Джо!

Шишкавото момче, този път под влиянието на свежата утрин задрямало само седемдесет и пет и нещо на сто, изскочи от къщата.

— Качи се горе и повикай джентълмена. Кажи му, че ще ни намери с мистър Пикуик при враните. Чуваш ли! Доведи го там.

Момчето изчезна да изпълни заръката, а домакинът, нарамил двете пушки като втори Робинзон Крузо, поведе мистър Пикуик извън градината.

— Ето тука е — рече възрастният джентълмен и спря сред една алея между дърветата, след като бяха вървели няколко минути.

Това сведение бе съвсем излишно, защото непрекъснатото грачене на нищо неподозиращите врани достатъчно ясно сочеше тяхното местонахождение. Възрастният джентълмен постави едната пушка на земята и зареди другата.

— Ето ги — каза мистър Пикуик; той изрече тези думи щом очертанията на мистър Тъпман, мистър Снодграс и мистър Уинкл се появиха в далечината. Шишкавото момче, не напълно сигурно кой джентълмен му бяха заръчали да доведе, със забележителна предвидливост ги бе повикало и тримата, за да избегне всякаква възможна грешка.

— Елате насам — махна възрастният джентълмен на мистър Уинкл. — Такъв мераклия стрелец като вас трябваше да е на крак много по-рано, дори и за такава една проста работа.

Мистър Уинкл отвърна с принудена усмивка и пое другата пушка, а лицето му доби израз, какъвто вероятно би имала някоя врана ясновидка, обхваната от предчувствия за близката си насилствена кончина. Може би беше от мерак, но страшно приличаше на униние.

Възрастният джентълмен кимна и две дрипави момченца, доведени до това място от младия „Ламбърт“[47], се закатериха по дърветата.

— За какво са тук тия деца? — рязко запита мистър Пикуик. Той бе порядъчно разтревожен, защото бе чувал доста много и доста често за мизерния живот на селяните, и му мина през ума, че може би тия малчугани, прикрепени към земята, са принудени да изкарват несигурната си прехрана тъй рисковано, като сами стават мишени за неопитни ловджии.

— Само да подхванат играта — отговори със смях мистър Уордл.

— Какво значи това? — запита пак мистър Пикуик.

— На прост английски значи да подплашат враните.

— О, само това ли?

— Да, доволен ли сте?

— Напълно.

— Добре тогава. Аз ли да почна?

— Моля, разбира се — рече мистър Уинкл, за когото всяка отсрочка бе добре дошла.

— Дръпнете се тогава. Хайде-е!

Единият от малчуганите нададе вик и разклати един клон, на който имаше гнездо.

Пет-шест млади врани, подели разгорещен спор, изхвърчаха да се осведомят какво ги безпокои. Възрастният джентълмен стреля вместо отговор. Една птица се строполи на земята, а другите излетяха в небесата.

— Дигни я, Джо! — рече възрастният джентълмен.

Усмивка озари лицето на младежа, когато тръгна напред: смътни видения на пай с птиче месо се мяркаха в неговото въображение. Той взе да се смее, когато се връщаше с враната: тя беше доста тлъстичка.

— А сега, мистър Уинкл — подкани домакинът, като пълнеше отново своята пушка, — е ваш ред, стреляйте.

Мистър Уинкл пристъпи напред и се прицели. Мистър Пикуик и неговите другари неволно приклекнаха да не би да ги удари някоя от многобройните падащи птици — а в това, че много врани щяха да паднат след опустошителния изстрел на приятеля им, те бяха твърдо убедени. Настъпи тържествена пауза — вик на малчугана — плясък на криле — едва чуто щракане.

— Ехе! — извика възрастният джентълмен.

— Не е ли в ред? — запита мистър Пикуик.

— Засечка — промълви мистър Уинкл, бледен като платно — навярно от разочарование.

— Странно — рече възрастният джентълмен и пое пушката, — нито веднъж досега не са ми правили засечка. Ха, ами къде ви е кабзата?

— Боже мой! — възкликна мистър Уинкл. — Забравил съм кабзата, представете си!

Това дребно опущение биде поправено. Мистър Пикуик пак приклекна. Мистър Уинкл се приведе напред с твърд и решителен израз; мистър Тъпман надничаше иззад едно дърво. Малчуганът нададе вик; четири птици излетяха. Мистър Уинкл гръмна. Чу се писък, но по-скоро на човек, не на врана — писък от болка. Мистър Тъпман бе спасил живота на няколко безобидни врани, като прие една част от сачмите в лявото си рамо.

Невъзможно би било да опишем последвалата суматоха. Да разкажем как мистър Пикуик в първия пристъп на вълнение нарече мистър Уинкл: „Негодник!“, как мистър Тъпман се просна целият на земята; как обхванатият от ужас мистър Уинкл коленичи до него; как мистър Тъпман унесено произнесе някакво женско име, след това отвори едното си око, после другото, а после се отпусна отново и ги затвори и двете — всичко туй би било толкова трудно да се опише в подробности, колкото и да се разкаже как този нещастен индивид постепенно дойде на себе си, как превързаха раната му с носни кърпи и как биде поведен обратно с бавни крачки, придружаван от своите разтревожени другари.

Наближиха къщата. Дамите, застанали до градинската порта, чакаха тяхното завръщане и закуската. Появи се лелката стара мома; усмихна им се и им направи знак да вървят по-бързо. Ясно бе, че не знаеше за произшествието. Бедното същество! Понякога незнанието е истинска божия благословия.

Те дойдоха още по-наблизо.

— О, какво се е случило с дребния стар господин? — запита Изабела Уордл. Лелката стара мома не обърна никакво внимание на тези думи; тя помисли, че се отнасят за мистър Пикуик. В нейните очи Трейси Тъпман беше младеж; тя гледаше на годините му през умалително стъкло.

— Не се плашете! — извика възрастният домакин, страхувайки се да не разтревожи дъщерите си. Малката дружина бе тъй скупчена около мистър Тъпман, че още не можеше да се разбере ясно от какво естество бе злополуката. — Не се плашете — повтори домакинът.

— Какво се е случило? — разпищяха се дамите.

— Мистър Тъпман претърпя малко премеждие, нищо повече.

Лелката стара мома нададе пронизителен писък, избухна в истеричен смях и падна възнак в ръцете на племенничките си.

— Полейте я със студена вода — рече възрастният джентълмен.

— Не, не — промълви неомъжената лелка. — Сега ми е по-добре. Бела, Емили — доктор! Ранен ли е той? Умрял ли е? Той… ха, ха, ха! — Тук лелката стара мома беше обхваната от пристъп номер две на истеричен смях, примесен с писъци.

— Успокойте се — рече мистър Тъпман, трогнат почти до сълзи от тази проява на съчувствие към неговите страдания. — Скъпа, скъпа госпожице, успокойте се.

— Това е неговият глас! — възкликна старата госпожица и симптомите на истеричен припадък номер три се проявиха незабавно с пълна сила.

— Не се вълнувайте, умолявам ви, скъпа госпожице — ласкаво рече мистър Тъпман. — Много леко съм ранен, уверявам ви.

— Значи, не сте умрели! — извика истеричната лелка. — О, кажете ми, че не сте умрели!

— Стига глупости, Рейчъл — прекъсна я мистър Уордл доста по-грубо, отколкото подхождаше на романтиката на тази сцена. — Защо, по дяволите, той трябва да ти казва, че не е умрял.

— Не, не, не съм умрял — отговори й мистър Тъпман. — И друга помощ освен вашата не ми е необходима. Позволете ми да се облегна на вашата ръка. — И добави шепнешком: — О, мис Рейчъл!

Развълнуваната жена се приближи и му подаде ръка. Те влязоха в салона за закуска. Мистър Трейси Тъпман нежно притисна устни о нейната ръка и се отпусна върху софата.

— Прилоша ли ви? — запита загрижено Рейчъл.

— Не, не — отвърна мистър Тъпман. — Няма нищо, ей сега ще се почувствувам по-добре. — Той склопи очи.

— Той спи — промълви лелката стара мома. (Зрителните му органи бяха склопени вече двадесет секунди.) — Скъпи, скъпи мистър Тъпман.

Мистър Тъпман подскочи.

— О, кажете тези думи още веднъж! — възторжено извика той.

Дамата се стресна.

— Не е възможно да сте ги чули — срамежливо промълви тя.

— О, да, чух ги! — настоя мистър Тъпман. — Повторете ги. Ако искате да ми мине, повторете ги.

— Шът! — предупреди го дамата. — Брат ми.

Мистър Трейси Тъпман зае предишната си поза. Мистър Уордл влезе в стаята, придружен от лекар.

Рамото биде прегледано, раната превързана, като се установи, че е съвсем повърхностна; духовете се уталожиха и всички захванаха да уталожват и глада си, а по лицата им отново се четеше предишното добро настроение. Единствено мистър Пикуик беше мълчалив и сдържан. Изразът му издаваше съмнение и подозрение. Вярата му в мистър Уинкл беше разклатена, ужасно много разклатена от ранните събития на деня.

— Играете ли крикет? — обърна се мистър Уордл към отличния старец.

При всеки друг случай мистър Уинкл щеше да отговори утвърдително, но сега чувствуваше неловкото си положение и скромно отвърна:

— Не.

— А вие, сър? — запита мистър Снодграс.

— Играех едно време — отвърна домакинът. — Сега вече съм се отказал. Членувам в тукашния клуб, но не играя.

— Мисля, че големият мач ще се играе днес — рече мистър Пикуик.

— Да — потвърди домакинът. — Вие, разбира се, искате да го гледате, нали?

— Аз, сър, с удоволствие гледам всякакъв вид спорт — отвърна мистър Пикуик, — стига това да е безопасно и безцелните усилия на неопитни люде да не застрашават живота на другите хора. — Мистър Пикуик млъкна и впери настойчиво очи в мистър Уинкл, който изтръпна под пронизващия поглед на своя вожд. След малко великият мъж отвърна очите си от него и добави: — Дали само имаме право да оставим нашия ранен другар на грижите на дамите?

— Не бихте могли да ме оставите в по-добри ръце — рече мистър Тъпман.

— Наистина не бихме могли — рече мистър Снодграс.

Беше следователно решено мистър Тъпман да остане в дома под надзора на жените, а останалите гости да се отправят към мястото, дето щеше да се състои онова състезание на ловкост и мъжество, пробудило целия Мъгълтън от неговата заспалост и разтресло Дингли Дел от спортна треска.

Тъй като вървяха все по сенчести места и усамотени пътеки — едно разстояние не по-дълго от две мили — и тъй като говореха все за прекрасната природа около тях, мистър Пикуик бе почти готов да съжалява, загдето толкова бяха бързали, когато отведнъж се озоваха на главната улица на градчето Мъгълтън.

Всеки, който има влечение към географията, знае много добре, че Мъгълтън е град с общинско самоуправление: има кмет, представители в парламента и почетни граждани; и всеки, който е хвърлял поглед на обръщенията на кмета към гражданите или на гражданите към кмета, или на тези на кмета и гражданите към общината, или на тези на кмета, на гражданите и на общината към парламента, знае оттам каквото би трябвало отдавна вече да знае, а именно: че Мъгълтън е старинен и верен на Короната град, съчетаващ усърдно съблюдаване на християнските норми със страстна привързаност към търговските привилегии; доказателство за гореказаното са не по-малко от хиляда четиристотин и двадесет петиции, представяни по разни поводи от кмета, общината и други граждани против продължението на негърското робство в чужбина, същият брой петиции против всякаква намеса в уедрената фабрична индустрия; шестдесет и осем в полза на продажбата на бенефиции в църквите и осемдесет и шест за забрана на търговията по улиците в неделя.

Мистър Пикуик застана на главната улица на този знаменит град и се загледа с любопитство и изострено внимание в заобикалящите го неща. Площадът пред него беше пазарище, в средата имаше голяма странноприемница с табела, изобразяваща едно явление много често срещано в изкуството, но съвсем рядко в природата, а именно: боядисан в синьо лъв, с три присвити лапи във въздуха, люлеещ се на върха на средния нокът на четвъртата си лапа. Виждаха се също: кантора за продажба на търг и дружество за застраховки против пожар, склад за зърнени храни, магазин за платове, сарачница, бакалница, пивоварна и обущарница — последната служеше също за продажба на шапки, бонета, облекло, памучни чадъри и полезни съвети. Имаше също една червена тухлена къща със застлан с плочки двор отпред, която всеки би могъл да познае, че е на местния адвокат; и освен това друга една червена тухлена къща с щори, с голяма месингова табела върху вратата, много четливо обявяваща, че къщата принадлежи на лекаря. Няколко момчета се бяха запътили към игрището за крикет; а на двама-трима продавачи застанали пред дюкяните си, изглежда, също се искаше да се отправят към въпросното място и сякаш наистина можеха да го сторят, без да пострада търговията им от това. Мистър Пикуик, поизостанал да направи тези наблюдения, които щеше да отрази в бележника си при по-подходящ момент, побърза да догони своите приятели, свърнали от главата улица, и пред него се откри гледка към бойното поле.

Вратичките бяха вече забити, опънати бяха и две мними палатки, под които участниците в двубоя можеха да се подкрепят и отпочинат. Мачът не беше още почнал. Неколцина динглиделовци и олмъгълтъновци важно-важно се забавляваха, като си подхвърляха небрежно топката едни на други; а неколцина други господа, надянали като тях фланелени сака, бели панталони и сламени шапки — облекло, в което много приличаха на любители зидари, — се суетяха около палатките и мистър Уордл поведе нашата дружина към една от тях.

Десетки „здравейте“ приветствуваха възрастния джентълмен при пристигането му; и всеобщо повдигане на сламени шапки и поклони на фланелени сака последва представянето на гостите му, като джентълмени от Лондон, горящи от желание да видят събитието на деня, което без съмнение щеше да им достави огромно удоволствие.

— Ще бъдете по-добре, мисля, под палатката, сър — каза един много пълен джентълмен, чието тяло и нозе приличаха на огромен топ фланела, повдигнат на две издути възглавници.

— Ще се чувствувате по-удобно там, сър — настоя друг пълен джентълмен, който досущ приличаше на топа фланела, споменат по-горе.

— Много сте любезни — рече мистър Пикуик.

— Насам, моля — подхвана първият говорител. — Тук се отбелязват точките, най-доброто място в цялото игрище — и състезателят задъхан ги поведе към палатката.

— Знаменита игра — чудесно упражнение — елегантен спорт — много — бяха думите, които поразиха слуха на мистър Пикуик, щом влезе под палатката; и първото нещо, що зърнаха очите му, беше приятелят им със зеления жакет от Рочестърския дилижанс, който за всеобщо удоволствие и поучение разпалено говореше пред избран кръг от елита на Ол-Мъгълтън. Дрехите му бяха в малко по-приличен вид и сега носеше ботуши; но нямаше грешка — това беше самият той.

Непознатият веднага позна приятелите си: той се спусна към мистър Пикуик, сграбчи го за ръката и го повлече с обичайната си стремителност, за да му намери място, говорейки през всичкото време, като че ли цялото мероприятие бе нарочно поставено под негово покровителство и ръководство.

— Насам, насам — знаменито забавление — много бира — грамадни бъчви; говеждо печено — цели волове — горчица също — с кола да я караш; славен ден — сядайте тук — чувствувайте се кат’ у дома си — радвам се, че ви виждам — много.

Мистър Пикуик седна, дето го бяха поканили, а и мистър Уинкл и мистър Снодграс изпълниха повелята на своя тайнствен приятел. Мистър Уордл в почуда наблюдаваше безмълвно.

— Мистър Уордл — мой приятел — рече мистър Пикуик.

— Ваш приятел! — Драги мой сър, здравейте! — Приятел на мой приятел — дайте си ръката, сър! — И непознатият стисна ръката на мистър Уордл тъй горещо, като да бяха близки приятели от сумата й години, след туй отстъпи една-две крачки назад, сякаш да разгледа по-добре лицето и цялата му фигура, а после пак се ръкува с него още по-сърдечно отпреди (ако това въобще бе възможно).

— И тъй, как попаднахте тук? — запита мистър Пикуик с благосклонна усмивка, примесена с изненада.

— Ето как — отвърна непознатият, — отсядам в „Корона“ — Мъгълтънската „Корона“ — срещам една компания — фланелени сака — бели панталони — сандвичи с аншоа — бъбречета на скара — чудесни момчета — славни.

На мистър Пикуик бе вече достатъчно добре известен стенографския стил на непознатия, за да заключи от неговото кратко и несвързано съобщение, че той по един или друг начин е свързал познанство с олмъгълтъновци, а това познанство той бе успял да превърне, със свойствения само нему похват, в дружба, и то тъй сърдечна, та да почнат да го канят навсякъде. Така любопитството му биде задоволено — той си сложи очилата и бе готов да следи играта[48], която точно започваше.

Първи отбраняваха вратата си олмъгълтъновци; и напрежението нарасна неимоверно, когато мистър Дъмкинс и мистър Подър, двамата най-изтъкнати играчи на този тъй забележителен клуб, се отправиха с бухалки в ръка към съответните вратички. Мистър Лъфи, най-голямата слава на Дингли Дел, бе определен да хвърли топката срещу опасния Дъмкинс, а мистър Стръгълс бе избран да изпълнява същата задача срещу непобедимия дотогава Подър. Неколцина състезатели се пръснаха „на стража“ по различни места на игрището, като всеки застана в подходящо положение с ръце върху коленете и се приведе тъй ниско, сякаш подлагаше гръб някой да се учи на прескочикобила. Всички добри играчи постъпват точно така — и действително всеобщото мнение е, че е невъзможно да сте бдителни, ако заемете друга поза.

Спортните съдии застанаха зад вратичките; броячите на точки се приготвиха да отбелязват пробезите; настъпи гробно мълчание. Мистър Лъфи се отдръпна няколко крачки зад вратичката на неподвижния Подър и заоглежда топката с дясното си око няколко секунди. Дъмкинс очакваше подаването самоуверено, вперил поглед в движенията на Лъфи.

— Готови! — извика хвъргачът ненадейно.

Топката бързо излетя от ръката му право към централната греда на вратата. Съобразителният Дъмкинс беше нащрек. Топката се удари в края на бухалката му и се понесе далеч — над главата на „стражите“, които се бяха навели точно толкова ниско, колкото да я оставят да мине над тях.

— Давай — давай — карай. — Хайде сега, хвърляй — хем високо — стой — карай още — не — да — не — хвърляй, хвърляй високо! — Това бяха виковете след удара: той позволи на Ол-Мъгълтън да отбележи две точки. Подър също не остана назад и спечели лаври, с които увенча и себе си, и Ол-Мъгълтън. Той спираше съмнителните топки, пропускаше несполучливите, а опасните пресрещаше с бухалката и ги отпращаше с все сила по всички краища на игрището. „Стражите“ капнаха и плувнаха в пот; хвъргачите се сменяха и хвърляха ли хвърляха до премаляване; но Дъмкинс и Подър си оставаха непобедими. Опитваше ли се някой старичък състезател да спре устрема на топката, тя се търкулваше между краката му или се изплъзваше из пръстите му. Понечеше ли някой строен джентълмен да я хване, тя го халосваше по носа и отскачаше весело с удвоена сила, а в това време очите на стройния джентълмен се пълнеха с влага, а тялото му се гърчеше от болка. Хвърлеха ли топката право към вратата, Дъмкинс беше там преди нея. Накратко: когато Дъмкинс и Подър бидоха извадени от игра, Ол-Мъгълтън вече бе отбелязал около петдесет и четири точки, докато резултатът на Дингли Дел бе като лицата на неговите играчи — без всякакъв израз. Спечелената преднина беше преголяма, за да може да се догони. Напразно ревностният Лъфи и разпаленият Стръгълс правеха всичко, зависещо от тяхната ловкост и опитност, да наваксат пропуснатото от Дингли Дел в това състезание — всичко беше безполезно; и още в началото на решаващия гейм Дингли Дел се отказа от борбата и призна атлетическото превъзходство на Ол-Мъгълтън.

През това време непознатият ядеше, пиеше и говореше без прекъсване. При всеки сполучлив удар той изразяваше своето задоволство и одобрение към играча по най-снизходителен и покровителствен начин, което не можеше да не достави огромно удоволствие на заинтересованата страна; а при всеки несполучлив опит да се улови топката и при всеки пропуск да се отбие, той изливаше своето лично негодувание връз главата на грешника с отрицателни преценки като: „А, а — глупак!“ — „Хайде, кьопчо!“ — „Бъзльо такъв!“ — „Балама с балама“ — и тям подобни възклицания, които го утвърждаваха в очите на всички наоколо като изключително вещ и безспорен познавач на това голямо тайнствено изкуство — благородната игра крикет.

— Знаменита игра — добри прояви — майсторски удари — рече непознатият, щом двата тима нахълтаха в палатката след края на мача.

— Играли ли сте крикет, сър? — запита мистър Уордл, който много се забавляваше от неговата словоохотливост.

— Дали съм играл крикет? Иска ли питане — хиляди пъти — не тука — на Антилите — вълнуващо нещо — гореща работа — много.

— Климатът не е ли много топъл за подобни занимания? — забеляза мистър Пикуик.

— Топъл! Безумно горещ — пламтящ — изгарящ. Веднъж играем мач — една вратичка — с моя приятел, полковника — сър Томас Блейзоу — кой ще има най-много пробези. Печеля жребия — аз пръв отбранявам — седем часа сутринта — шестима туземци да ловят топката — почна играта — развихрям се — страшна горещина — туземците всички припадат — изнасят ги — поръчвам нова половин дузина — също припадат — Блейзоу хвърля — подкрепят го двама туземци — не може да ме отстрани — и той припада — отстранявам полковника — не ще да се предаде — верният му помощник — Куанкоу Самба — той единствен остава — слънцето гори, бухалката цяла в плюски, топката едва не пламва — петстотин и седемдесет пробега — поуморявам се — Куанкоу събира последни сили — успява да ме отстрани — вземам баня и излизам да обядвам.

— А какво стана с… как-му-беше-името, сър? — запита един възрастен джентълмен.

— Блейзоу?

— Не, другият джентълмен.

— Куанкоу Самба?

— Да, сър.

— Горкият Куанкоу — не можа да го преживее — хвърля, хвърля срещу мене — а после — хвърли топа; той умря, сър. — Тук непознатият завира лице в един кафяв пръстен съд, но дали за да скрие вълнението си, или да изпразни съдържанието му, това ние не бихме могли да твърдим с положителност. Със сигурност знаем единствено, че той изведнъж спира, дълбоко и продължително си поема дъх и се заглежда загрижено в двама от най-видните представители на клуба „Дингли Дел“, приближили се към мистър Пикуик с думите:

— Ние се каним да идем на скромна вечеря в „Синият лъв“, сър; надяваме се, че вие и вашите приятели ще дойдете с нас.

— Между нашите приятели ние, разбира се, броим и мистър… — рече мистър Уордл и погледна към непознатия.

— Джингл — отвърна този пъргав джентълмен, доловил веднага положението. — Джингл — Алфред Джингл, ескуайър, Нохолски, от Ноууеър[49].

— Ще дойда естествено, с най-голямо удоволствие — рече мистър Пикуик.

— Също и аз — добави мистър Алфред Джингл и хващайки под ръка мистър Пикуик от едната си страна, а от другата мистър Уордл, прошепна поверително в ухото на първия джентълмен:

— Дяволски хубава вечеря — студена, но знаменита — надзърнах в залата тази сутрин — птици, пайове и разни подобни благини. — Мили хора тия — възпитани хора — много.

Не бяха необходими никакви други допълнителни покани и всички на групички от по двама-трима се отправиха към града, а след четвърт час се бяха вече настанали в големия салон на странноприемницата „Синият лъв“, Мъгълтън — мистър Дъмкинс изпълняваше обязаностите на председател, а мистър Лъфи — тия на помощник-председател.

Чуваше се разпален говор, тракане на вилици, ножове и чинии, докато трима едроглави келнери сновяха нагоре-надолу, а питателните ястия бързо изчезваха от масата. И за цялата тази гюрултия шегаджията мистър Джингл допринасяше поне колкото шестима други сътрапезници. Когато всеки се нахрани до крайните си възможности, покривката бе вдигната и върху масата бяха поставени шишета, чаши и десертът, а келнерите се оттеглиха, за да „разчистват“ или с други думи да обсебят за свое лично ползуване и допълнителен доход остатъците от храната и напитките, на които успееха да сложат ръка.

Посред всеобщото жужене един дребничък човек бе останал съвсем тих, а важният му вид гласеше: „Какво ще ми разправяте на мене — аз по-добре ги разбирам от вас.“ В моменти, когато разговорът стихваше, той се оглеждаше наоколо, сякаш възнамеряваше да каже нещо от извънредно голямо значение. От време на време се покашлюваше рязко с някакво неописуемо величие. Най-после, в един миг на относително смълчаване, дребничкият човек извика с много висок тържествен глас:

— Мистър Лъфи!

Всички онемяха напълно и призованото лице отвърна всред настъпилата тишина:

— Сър?

— Бих искал да отправя няколко думи към вас, сър, ако благоволите да помолите господата да напълнят своите чаши.

Мистър Джингл нададе едно покровителствено: „Браво, браво“, което се поде от останалите присъствуващи. След като чашите бяха напълнени, помощник-председателят стана извънредно сериозен, а с това придоби много мъдър вид, и каза:

— Мистър Стейпл.

— Сър — подхвана дребният човек и стана, — към вас бих искал да отправя това, що имам да кажа, а не към нашия достоен председател, защото нашият достоен председател е в известен размер — мога да кажа до голяма стенен — предмет на това, що имам да кажа, или с други думи имам да…

— Изразя — подсказа мистър Джингл.

— Да, да изразя — продължи дребничкият човек, — благодаря на уважаемия ми приятел, ако той ми позволи да го нарека така (четири: „браво“, едно от които неминуемо от мистър Джингл), благодаря му за подсещането. Сър, аз съм от Дел, от Дингли Дел (одобрителни възгласи). Не мога да претендирам за честта, че съм една от съставните единици на населението на Мъгълтън, но искрено да ви призная, сър, аз не ламтя за тази чест, ще ви кажа също защо, сър — („браво!“); с готовност признавам на Мъгълтън всички онези отличия и почести, за които той справедливо може да претендира — те са твърде многобройни и твърде всеизвестни, за да трябва аз да ги посочвам и припомням. Но, сър, докато изтъкваме, че Мъгълтън е родил един Дъмкинс и един Подър, нека никога не забравяме, че Дингли Дел може да се гордее с един Лъфи и един Стръгълс. (Бурни одобрителни възгласи.) Моля да не считате, че желая да омаловажа заслугите на първите двама джентълмени. Сър, аз ги облажавам за огромното задоволство, що чувствуват по повод днешния ден (одобрителни възгласи). Всички тук присъствуващи господа са вероятно запознати с отговора, който едно лице — да употребя простонародния израз — „завряло се“ в една каца, дало на Александър Велики: „Ако не бях Диоген — рекъл този човек, — щях да бъда Александър.“ Много добре си представям тези господа да казват: „Ако не бях Дъмкинс, щях да бъда Лъфи; ако не бях Подър, щях да бъда Стръгълс“ (Всеобщ възторг). Ала, господа от Мъгълтън, единствено в крикета ли са бележити вашите съграждани? Не свързвате ли името на Дъмкинс с неустрашимост и решителност? А това на Подър със защита на правата за собственост? (Бурни ръкопляскания.) Във вашата борба за свобода, права и привилегии, не сте ли някога изпадали макар и за миг в отчаяние и колебание? И когато сте бивали тъй потиснати, не е ли разпалвало името на Дъмкинс във вашите гърди отново огъня, що е бил загаснал? И не е ли била достатъчна една дума на този човек, за да загори отново той тъй ярко, сякаш никога не е изпепелявал? (Бурни одобрителни възгласи). Господа, моля, нека като светъл ореол около обединените имена Дъмкинс и Подър прозвучи нашето възторжено „браво!“.

При тия думи дребничкият човек млъкна, всички се развикаха гръмогласно и захванаха да удрят по масите и тъй продължиха почти непрекъснато до края на вечерта. Пиха се и други наздравици. Мистър Лъфи и мистър Стръгълс, мистър Пикуик и мистър Джингл, всеки на свой ред получи безпределни възхвали; и всеки на свой ред отвърна с благодарности за оказаната чест.

Вдъхновени от благородната задача, на която сме се посветили, щяхме да бъдем обладани от чувство на неизразима гордост и от съзнание, че сме извършили нещо, водещо към безсмъртие, от което за жалост сме лишени, ако бяхме успели да отразим поне накратко тези речи пред нашите ревностни читатели. Мистър Снодграс, както винаги, си водеше извънредно много записки и те, без съмнение, щяха да ни доставят безброй ценни и полезни сведения, но жаркото красноречие на словата и трескавото влияние на виното бяха направили ръката на този джентълмен тъй несигурна, щото почеркът му е почти неразбираем, а стилът му напълно такъв. С цената на търпеливи проучвания бяхме в състояние да разчетем някои писмени знаци, напомнящи до известна степен имената на говорителите; разпознахме също някаква записана песен (изпълнявана вероятно от мистър Джингл), в която думите „чаша“, „руйно“, „рубин“, „буйно“ и „вино“ се повтарят на кратки интервали. Струва ни се също, че в самия край на записките се споменава доста неясно за някакво „врящо битие“, после идват думите „без“ и „студ“; но тъй като всяка хипотеза, която бихме могли да изградим, ако ги наемем за изходна база, би почивала само на догадки, ние не сме склонни да се впускаме в по-нататъшни разсъждения, до които те биха ни довели.

Затова нека се върнем към мистър Тъпман; искаме само да добавим, че няколко минути преди дванадесет същата онази нощ славните герои от Дингли Дел и Мъгълтън били чути да пеят прочувствено и с много жар тази прекрасна и патетична национална песен:

„Не ще си тръгнем ние,

не ще си тръгнем ние,

не ще си тръгнем ние

до утре сутринта.“

Глава осма

Която нагледно доказва твърдението, че пътят на истинската любов не върви като по релси

Спокойното уединение в Дингли Дел, присъствието на толкова много представителки на прекрасния пол и проявените от тях грижи и внимание към него — всичко това благоприятствуваше за растежа и процъфтяването на онези нежни чувства, що природата бе вдъхнала дълбоко в гърдите на мистър Трейси Тъпман и, изглежда, сега те бяха предопределени да се спрат върху една-единствена обаятелна личност. Младите момичета бяха хубавички, тяхното държане — приветливо, техният нрав — безукорен; но у неомъжената лелка имаше едно достойнство в осанката, едно „не ме задявайте“ в походката, едно величие в погледа, за което на своите години племенничките не можеха и да мечтаят, и то я отличаваше от всички жени, що мистър Тъпман бе нявга виждал дотогава. А беше ясно: имаше нещо сродно в самата същност на двамата, нещо близко в техните души, нещо тайнствено, свързващо техните сърца. Нейното име дойде първо на неговите устни, когато той лежеше ранен на тревата; и нейният истеричен смях бе първият звук, достигнал до ушите му, когато го водеха към къщата. Ала дали нейното вълнение беше плод само на една мила женска впечатлителност и би се изявило при всеки друг подобен случай, или пък бе изблик на много по-горещи и страстни чувства, които той от всички мъже на този свят единствен бе в състояние да пробуди? Това бяха съмненията, що терзаеха мозъка му, докато лежеше проснат върху софата: това бяха съмненията, що трябваше да разясни — реши той твърдо — веднъж завинаги.

Беше привечер. Изабела и Емили бяха излезли да се поразходят с мистър Тръдл; глухата стара дама беше заспала в креслото си; хъркането на шишкавото момче долиташе неясно и монотонно от отдалечената кухня; хубавките прислужнички се маеха край западните врати, като вкусваха очарованието на вечерния час и удоволствието от задевките на някои от недодяланите мъжаги, работещи във фермата; а те двамата си седяха — двойка трепетни души, — без никой да го е грижа за тях, без и тях да ги е грижа за някого, потънали в своите си блянове; седяха си те накратко казано, като чифт грижовно сдиплени меки кожени ръкавици, вглъбени само един в друг.

— Ах, забравих цветята си — проговори лелката стара мома.

— Полейте ги сега — отвърна мистър Тъпман с насърчителен тон.

— Може да се простудите на вечерния хлад — забеляза с нежност лелката стара мома.

— Не, не — настоя мистър Тъпман и стана, — това ще ме разведри. Позволете ми да ви придружа.

Дамата се поспря да оправи раменната превръзка, в която бе поставена лявата ръка на „младежа“, и придържайки го за десния лакът, го поведе към градината.

В дъното имаше беседка, цялата в орлови нокти, жасмин и пълзяща зеленина — един от онези приятни кътове, които човечните хора издигат за убежище на паяците.

Лелката стара мома взе голяма, оставена в ъгъла лейка и се канеше да излезе от беседката; мистър Тъпман я задържа и притегли да седне до него.

— Мис Уордл! — рече той.

Лелката стара мома тъй се разтрепери, че мъничките камъчета, попаднали случайно в голяма лейка, затракаха като детска дрънкалка.

— Мис Уордл — рече мистър Тъпман, — вие сте ангел.

— Мистър Тъпман! — ахна Рейчъл и почервеня като самата лейка.

— О, да — продължи красноречивият пикуикист, — за мене това е самата истина.

— На всички жени се казва, че са ангели — промълви закачливо дамата.

— Тогава какво може да сте вие? С какво бих могъл да ви сравня, без да сметнете това за дързост? — отвърна мистър Тъпман. — Къде другаде се е виждала жена като вас? Къде другаде бих могъл да се надявам да намеря такова рядко съчетание на добродетел и красота? Къде другаде бих могъл да търся… О! — Тук мистър Тъпман замълча и притисна ръката, здраво хванала дръжката на щастливата лейка.

Дамата извърна глава.

— Мъжете са тъй лъжовни — тихо прошепна тя.

— Да, лъжовни са! — възкликна мистър Тъпман. Ала не всички. Има поне едно същество, което винаги ще си остане вярно — едно същество, което с готовност би посветило цялото си битие за вашето щастие — което живее само чрез вашите очи — което диша само чрез вашата усмивка — което само заради вас носи тежестта на самия живот.

— Може ли да се намери такъв човек?… — промълви дамата.

— Може да се намери, разбира се — прекъсна я жаркият мистър Тъпман. — Той вече е намерен. Той е тук, мис Уордл. — И преди дамата да разбере неговото намерение, мистър Тъпман падна на колене в нозете й.

— Мистър Тъпман, станете — каза Рейчъл.

— Никога! — беше мъжественият отговор. — О, Рейчъл! — Той сграбчи неподвижната й ръка и я притисна до устните си, а лейката падна на земята. — О, Рейчъл! Кажете, че ме любите.

— Мистър Тъпман — каза лелката стара мома, като обърна глава встрани, — едва ли бих могла да изрека тия думи; но… но… вие не сте ми напълно безразличен.

Щом чу това признание, мистър Тъпман пристъпи към изпълнение на онова, към което го подтикваха неговите пламенни чувства — което, доколкото знаем (а ние сме слабо запознати с тези въпроси), хората винаги вършат при подобни обстоятелства. Той скочи на крака, обви ръка около шията на лелката стара мома и захвана да обсипва устните й с многобройни целувки, които тя, след като оказа съответната съпротива и борба, приемаше тъй търпеливо, че не бихме могли да кажем колко още такива мистър Тъпман би й дарил, ако дамата не се бе сепнала вече напълно непресторено и извика с уплаха в гласа:

— Мистър Тъпман, гледат ни! Видяха ни!

Мистър Тъпман обърна глава. Шишкавото момче бе застанало наблизо, съвсем неподвижно, широко отворените му кръгли очи бяха вперени в беседката, но лицето му беше лишено от всякакъв израз, който и най-вещият психолог могъл да определи като учудване, любопитство или което и да било друго познато чувство, що вълнува човешките гърди. Мистър Тъпман се загледа в шишкавото момче, а и шишкавото момче го зяпаше; и колкото повече мистър Тъпман наблюдаваше невероятно глуповатия образ на шишкото, толкова повече се убеждаваше, че той или не знаеше, или нищо не разбираше от току-що случилото се. Под влияние на това впечатление той го запита много строго:

— Какво търсите тука, сър?

— Вечерята е готова, сър — беше незабавният отговор.

— Сега ли дойдохте тука, сър? — запита мистър Тъпман и му хвърли изпитателен поглед.

— Сега — отвърна шишкавото момче.

Мистър Тъпман пак го изгледа подозрително; но нито очите му мигнаха, нито лицето му трепна.

Мистър Тъпман пое ръката на лелката стара мома и те тръгнаха към къщата: шишкавото момче вървеше след тях.

— Той нищо не знае за станалото — прошепна мистър Тъпман.

— Нищо — потвърди лелката стара мома.

Зад тях се чу звук като от неуспешно сподавено хихикане. Мистър Тъпман рязко се извърна. Не; не можеше да е шишкавото момче; ни следа от усмивка: лицето му издаваше само прехранване.

— Сигурно е бил дълбоко заспал — прошепна мистър Тъпман.

— Не се и съмнявам — отвърна лелката стара мома.

И двамата весело се засмяха.

Но мистър Тъпман се лъжеше. Този път шишкото по изключение не беше дълбоко заспал. Очите му се бяха отворили, широко отворили за всичко станало.

Вечерта премина без всякакъв опит за общ разговор. Старата дама отиде да си легне; Изабела Уордл изцяло се посвети на мистър Тръндл; неомъжената лелка съсредоточи вниманието си единствено върху мистър Тъпман; а мислите на Емили бяха, както изглежда, погълнати от нещо далечно — не бе изключено да кръжаха около отсъствуващия Снодграс.

Единадесет — дванадесет — един часът след полунощ, а господата още ги нямаше. Всички бяха в почуда. Да не би да са ги причакали и ограбили по пътя? Дали да разпратят хора с фенери по всички посоки, отдето биха могли вероятно да минат на връщане към дома? Или да… Но чуйте! Ето ги! Защо ли бяха закъснели толкова много? И някакъв непознат глас! Кой ли би могъл да бъде! Те всички се спуснаха към кухнята, гдето скитниците се бяха приютили, и веднага добиха повече от ясна представа за истинското положение на нещата.

Мистър Пикуик, пъхнал ръце в джобовете си, килнал шапка върху лявото си око, стоеше облегнат на кухненския шкаф, тръскаше главата си наляво и надясно, а по лицето му непрекъснато се плъзгаха най-любезни и благосклонни усмивки, ненасочени към никого и непредизвикани от никаква видима причина; старият мистър Уордл, с червено като рак лице, сърдечно стискаше ръката на някакъв непознат джентълмен и мотолевеше тържествени изявления за вечна дружба; мистър Уинкл, подпирайки се на големия часовник, с несигурен глас се заканваше да унищожи който и да е член от семейството само при намек, че е време да се оттегли за сън; а мистър Снодграс се бе строполил върху един стол и от всяка черта на изразителното му лице лъхаше най-ужасното и безнадеждно отчаяние, което човешкото въображение може да си представи.

— Какво се е случило? — запитаха и трите дами.

— Нищо не се е случило — отвърна мистър Пикуик. — Ние… ние сме… много добре. Нали, Уордл, много сме добре, нали?

— И аз тъй мисля — отвърна веселият домакин. — Скъпи мои, това е моят приятел мистър Джингл, приятел на мистър Пикуик — мистър Джингл ни е дошъл на кратко гости.

— Да не се е случило нещо с мистър Снодграс, сър? — запита много загрижено Емили.

— Нищо, госпожице, нищо — отвърна непознатият. — Вечеря след крикета — разкошен гуляй — знаменити песнички… старо порто — бордо — добро беше — много добро — виното, госпожице, само виното.

— Не е от виното — промълви мистър Снодграс глухо, — от сьомгата е (тъй или иначе, никога в подобни случаи не е виновно виното).

— Не е ли по-добре да идат да си легнат, лельо? — запита Емили. — Две от момчетата ще изнесат господата горе.

— Аз няма да си легна — твърдо се противопостави мистър Уинкл.

— Няма да позволя на никого да ме носи — решително заяви мистър Пикуик и продължи да се усмихва както преди.

— Ура-а! — задъхано, треперливо извика мистър Уинкл.

— Ура-а! — подхвана мистър Пикуик, като свали шапката си и я тръшна на земята; след това лудешки запрати и очилата си насред кухнята — на тази своя духовита постъпка той се засмя от все сърце.

— Хайде — да изпием — още една — бутилка — викна мистър Уинкл, като започна от най-високата и стигна до най-ниската нота. Главата му се отпусна върху гърдите и като изявяваше в неясен брътвеж своята непоколебима решителност да не отиде да спи и кръвожадното си съжаление, загдето не бил „видял сметката на старчето Тъпман“ нея сутрин, той заспа дълбоко; в това състояние биде отнесен на горния кат от двама млади великани под непосредственото ръководство на шишкавото момче, на чиито покровителствени грижи мистър Снодграс повери своята собствена личност малко след това. Мистър Пикуик прие протегнатата от мистър Тъпман ръка и кротко изчезна, усмихвайки се по-сърдечно от всякога; а мистър Уордл, след трогателно прощаване с цялото си семейство, сякаш бе осъден да бъде незабавно обезглавен, възложи на мистър Тръндл високата чест да го изпрати догоре и се оттегли с напразни усилия да изглежда внушително тържествен и важен.

— Какво неприятно зрелище! — възмути се лелката стара мома.

— Отвратително! — откликнаха двете девойки.

— Ужасно — ужасно! — рече мистър Джингл с много сериозен вид: той беше изпреварил поне с бутилка и половина всички останали. — Потресаващо представление — много!

— Какъв мил човек! — прошепна лелката стара мома на мистър Тъпман.

— И хубав при това — прошепна Емили Уордл.

— О, несъмнено — съгласи се лелката стара мома.

Мистър Тъпман се сети за вдовицата от Рочестър и сърцето му трепна. Последният половинчасов разговор не бе от естество да успокои смутения му дух. Новият гостенин бе много приказлив и броят на разказаните от него анекдоти можеше да бъде надминат само от степента на неговата любезност. Мистър Тъпман почувствува, че колкото повече славата на Джингл нарастваше, толкова повече той (Тъпман) потъваше в сянка. Той се смееше насила, преструваше се на весел; и когато най-после свря наболелите си слепоочия между чаршафите, си представи със сатанинска наслада какво удовлетворение би изпитал да му паднеше в този миг главата на мистър Джингл между пухената завивка и дюшека.

Неуморимият непознат бе на крак рано на следващата заран; докато другарите му останаха в леглата си, омаломощени от веселието предишната вечер, той положи усилия, и то успешно, да предизвика шумен смях на масата, докато траеше сутрешната закуска. Тъй успешни бяха старанията му, че дори старата дама настоя да повторят в слуховата й тръба една-две от най-сполучливите шеги; тя дори благоволи да заяви на лелката стара мома, че „той (имайки пред вид Джингл) е доста дързък младеж“: мнение, изцяло споделено от всичките присъствуващи в момента нейни сродници.

Старата дама имаше навика през хубавите летни утрини да отива на разходка до беседката (където мистър Тъпман се бе вече проявил), като редът и начинът бяха следните: първом шишкавото момче отиваше да вземе от закачалката на вратата на спалнята й плътно черно копринено боне, топъл памучен шал и дебел бастун с огромна тежка дръжка; после старата дама бавно-бавно си слагаше бонето и шала и подпряла се с едната си ръка на бастуна, а с другата на рамото на шишкавото момче, се отправяше също тъй бавно-бавно към беседката, дето шишкавото момче я оставяше да подиша чист въздух за един промеждутък от половин час; след като изтечеше това време, шишкавото момче се връщаше и я съпровождаше обратно до къщи.

Старицата беше придирчива и точна до дребнавост; и тъй като този обред се бе извършвал вече три поредни лета без и най-малка промяна, тя бе извънредно много изненадана, когато видя, че тази именно сутрин шишкавото момче, вместо да напусне беседката, направи само няколко крачки навън, огледа се внимателно във всички посоки и крадешком се запъти обратно към нея с най-тайнствения възможен вид.

Старата дама беше плашлива — повечето стари дами са такива — и първото й впечатление беше, че охраненият хлапак се кани да й нанесе някаква страшна телесна повреда с оглед да ограби дребните нари, които тя носеше със себе си. Тя щеше да изпищи за помощ, но старческата й немощ отдавна я бе лишила от способността да издава пронизителни звуци; тя следеше движенията му с чувство на неизразим ужас, който нарасна още повече, когато шишкото се приближи и изкрещя в ухото й с развълнуван и — както й се стори на нея — заплашителен тон:

— Госпожа!

А се случи тъй, щото в този миг мистър Джингл се разхождаше из градината точно край беседката. Той също чу вика „госпожа!“, и поспря да чуе нещо повече. Причините да стори това бяха три. Първо, той нямаше работа и беше любопитен, второ, съвсем не страдаше от скрупули; и трето и последно — беше напълно скрит от чужди погледи зад множество цъфнали храсти. И тъй той остана там и заподслушва.

— Госпожа! — изкрещя шишкавото момче.

— Виж какво, Джо — рече разтрепераната старица, — мисля, че съм ти била добра господарка. Към теб сме се отнасяли много добре, винаги. Никога не сме те товарили с много работа и всякога си имал достатъчно за ядене.

Последното твърдение засегна най-чувствителната струна в душата на шишкото и той заяви тържествено:

— Знам, че съм имал.

— Тогава какво искаш от мене сега? — рече старата дама, придобила малко смелост.

— Искам да накарам косите ви да настръхнат — отвърна момчето.

Този начин да се изказва благодарност изглеждаше доста кръвожаден и тъй като старата дама съвсем не знаеше чрез какви точно средства щеше да се стигне до това състояние, всичките й предишни страхове я обзеха отново.

— К’во, мислите, видях тук в беседката снощи? — запита момчето.

— Боже господи! Какво? — възкликна старата дама, разтревожена от тържествения израз на дебелия хлапак.

— Оня господин, гостенина, дето нещо е ранен в ръката — целуваше и прегръщаше…

— Кого, Джо? Надявам се, не някоя от слугините.

— По-лошо от туй — изрева дебелакът в ухото на старата дама.

— Да не би някоя от внучките ми?

— По-лошо от туй!

— По-лошо от това ли, Джо? — учуди се старата дама, която не допускаше, че човешката безочливост би могла да достигне до такъв краен предел. — Кой беше, Джо? Държа да ми кажеш.

Шишкавото момче предпазливо се заозърта и след като свърши огледа, извика в ухото на старата дама:

— Мис Рейчъл.

— Какво!? — изписка старата дама. — Говори по-високо.

— Мис Рейчъл! — изрева шишкавото момче.

— Дъщеря ми?

Шишкавото момче закима като навито в знак на потвърждение, вследствие на което тлъстите му бузи се затресоха като желе.

— И тя му позволи! — ахна старата дама.

Усмивка пропълзя по чертите на дебелака, когато отвърна:

— Видях я, че и тя го целуваше.

Ако мистър Джингл от своето прикритие можеше да зърне израза, който придоби лицето на старата дама при това съобщение, вероятно щеше да прихне да се смее и щеше да издаде непосредствената си близост до беседката. Той внимателно слушаше. До ушите му достигаха откъслечни гневни възклицания като: „Без мое позволение!“ — „На нейните години!“ — „Аз, нещастната стара жена!“ — „Да беше почакала, докато умра“ и т.н. После чу токовете на ботушите на шишкото да скриптят по чакъла, когато той се оттегли и остави старата дама сама.

Странно съвпадение може би, но все пак самата истина: само пет минути след пристигането си в Манър Фарм предишната нощ мистър Джингл вътрешно бе вече решил да предприеме обсада на сърцето на неомъжената лелка, и то незабавно. Той бе достатъчно прозорлив, за да не забележи, че свободното му държане съвсем не бе неприятно на очарователния обект на неговото настъпление; а и беше доста сигурно надушил, че тя притежава най-привлекателното от всички изисквания: собствено малко състояние. Безусловната необходимост да отстрани своя съперник по един или друг начин му мина светкавично през ума и той веднага реши да предприеме някои действия, насочени към тази задача и цел, без да отлага нито минута. Фийлдинг ни казва, че мъжът е огън, жената — фитил, а Принцът на Мрака сам ги запалва. Мистър Джингл знаеше, че младите мъже са за лелките стари моми като запален газ за барута и той намисли да опита въздействието на експлозията, без да губи време.

Изпълнен с размисли по това важно решение, той се измъкна от своето скривалище и затулян от храстите, споменати по-горе, се отправи към къщата.

Провидението, изглежда, се бе заело да покровителствува неговите намерения. Мистър Тъпман и другите джентълмени тъкмо излизаха от градината през страничната порта, когато той ги съгледа: а той знаеше, че девойките бяха излезли сами скоро след закуската. Пътят беше чист.

Вратата на малкия салон беше полуотворена. Той надзърна вътре. Лелката стара мома плетеше. Той се покашля: тя вдигна глава и се усмихна. Колебанието не бе присъща черта на характера на мистър Алфред Джингл. Той тайнствено постави пръст върху устните си, влезе и затвори вратата.

— Мис Уордл — рече мистър Джингл с пресилена разпаленост, — простете нахалството — отскоро сме познати — няма време за церемонии — всичко е разкрито.

— Сър! — отвърна лелката стара мома, доста учудена от неочакваното му появяване и не съвсем сигурна в здравия му разсъдък.

— Шт! — подхвана мистър Джингл с висок шепот. — Дебелото момче — надутите бузи — кръгли очи — мерзавец! — Тук той многозначително поклати глава и лелката стара мома се разтрепери от вълнение.

— Вие намеквате, струва ми се, за Джоузеф, сър — рече дамата, правейки усилия да изглежда спокойна.

— Да, госпожице — дявол да го вземе тоз Джо — подло куче, този Джо — разправи на старата лейди — старата лейди гневна — свирепа — бясна — беседката — Тъпман — целувки и прегръдки — и тям подобни — а, госпожице, а?

— Мистър Джингл — рече лелката стара мома, — ако сте дошли тук, сър, за да ме обиждате…

— Съвсем не — в никой случай — отвърна невъзмутимият мистър Джингл. — Дочувам случайно — идвам да ви предупредя — вие сте в опасност — предлагам услугите си — скандал да няма. Но щом искате, вземете го за обида — отивам си — и той се връцна, сякаш се канеше да изпълни заплахата си.

— Какво да правя? — изхлипа лелката стара мома и се заля в сълзи. — Брат ми много ще се ядоса.

— Естествено — рече мистър Джингл и замълча, после додаде: — Ужасно много.

— О, мистър Джингл, какво да кажа! — извика отчаяната лелка стара мома всред нов порой от сълзи.

— Кажете, че е сънувал — рече мистър Джингл хладнокръвно.

Лъч надежда озари душата на лелката стара мома при това внушение. Мистър Джингл веднага схвана и използува благоприятното положение.

— Хайде, хайде — нищо по-лесно — мошеник хлапак — прелестна жена — един бой на шишкото — всички ви вярват — край на историята — всичко наред.

Дали възможността да избегне последиците на това тъй ненавременно разкритие възрадва душата на старата мома, или описанието, което чу за себе си: „прелестна жена“, смекчи остротата на мъката й — това ние не знаем. Тя леко поруменя и хвърли благодарен поглед към мистър Джингл.

Този тъй ловък интригант въздъхна дълбоко, задържа за известно време погледа си върху лицето на лелката стара мома, после потръпна мелодраматично и извърна очи.

— Имате нещастен вид, мистър Джингл — каза дамата с жаловит глас, — мога ли в знак на благодарност за вашата великодушна намеса да попитам коя е причината на вашата мъка с оглед, ако е възможно, да я залича?

— Ха! — възкликна мистър Джингл и потръпна отново. — Да я заличите? Да заличите моята мъка, след като дарявате любовта си на друг, на човек, неспособен да оцени тази божия благословия — човек, който дори в този миг крои планове как да спечели сърцето на племенницата на съществото, което… Но, не, той е мой приятел и аз няма да разкривам неговите пороци. Мис Уордл, сбогом! — И на края на това обръщение, най-свързаното, произнасяно някога от него, мистър Джингл доближи до очите си последната останка от кърпичка, спомената в началото на тези записки, и се обърна към вратата.

— Стойте, мистър Джингл! — повелително извика лелката стара мома. — Вие намекнахте за мистър Тъпман, трябва да ми обясните.

— Никога! — възкликна Джингл с професионален (т.е. театрален) тон. — Никога! — И за да покаже, че не иска да бъде разпитван повече, той придърпа стол близо до този на лелката стара мома и седна.

— Мистър Джингл — започна лелката, — моля, горещо ви умолявам, ако съществува някаква ужасна тайна, свързана с мистър Тъпман, разкрийте ми я.

— Мога ли — захвана мистър Джингл, задържайки поглед върху лицето на лелката, — мога ли да гледам — прелестно същество — жертва пред олтара — безсърдечна корист! — Той се престори, като че за миг в него се борят множество противоречиви чувства, и накрая добави с глух дълбок глас:

— Тъпман се стреми само към парите ви.

— Какъв подлец! — възкликна старата мома силно възмутена. (Съмненията на мистър Джингл напълно изчезнаха: тя наистина имаше пари.)

— Нещо повече — продължи Джингл, — обича друга.

— Друга? — изписка старата мома. — Коя?

— Ниското момиче — черните очи — племенницата Емили.

Последва мълчание.

А трябва да се каже, че ако имаше човек на този свят, към когото лелката стара мома да изпитва смъртна, дълбоко вкоренена завист, това беше точно тази племенница. Червенина заля лицето й, шията й, тя мълчаливо отметна глава назад в израз на безпределно презрение. Най-после, като прехапа тънките си устни, тя се окопити и рече:

— Не може да бъде. Не го вярвам.

— Наблюдавайте ги — рече Джингл.

— Ще го сторя — отвърна лелката.

— Следете погледите му.

— Ще го сторя.

— И шепота му.

— Добре.

— Той ще седне до нея на масата.

— Нека.

— Ще я ласкае.

— Нека.

— Ще я обсипва с всевъзможни любезности.

— Нека.

— И ще ви зареже.

— Мен да зареже? — изкряска лелката стара мома. — Той да зареже мен; нека се опита! — Тя трепереше от ярост и разочарование.

— Сама ще се убедите — рече Джингл.

— Добре.

— Тогава ще проявите ли силата на духа си?

— Да!

— И няма да бъдете благосклонна към него след това?

— Никога!

— Ще го заместите ли с някой друг?

— Да.

— О, нека бъде така.

Мистър Джингл падна на колене и остана в това положение цели пет минути; когато се изправи, бе вече удостоен да бъде любимият на лелката — но при условие, че вероломството на мистър Тъпман се докажеше ясно и безспорно.

Тежестта на доказването легна върху мистър Алфред Джингл; и той потвърди достоверността на своите улики още същия ден на обед. Лелката стара мома едва вярваше на очите си. Мистър Трейси Тъпман се бе настанил до Емили Уордл, хвърляше й нежни погледи и усмивки, шепнеше й непрекъснато, като съперничеше на мистър Снодграс. И не удостои ни с дума, ни с поглед онази, що предишната вечер бе царицата на неговото сърце.

„Дявол да го вземе този Джо! — мислеше си мистър Уордл; той вече беше осведомен за случката от майка си. — Дявол да го вземе! Сигурно е спал и е сънувал. Това е то.“

„Изменник! — мислеше си лелката стара мома. — Милият мистър Джингл не ме е лъгал. Уф! Как го мразя този злодей!“

Следващият разговор ще послужи за обяснение на нашите читатели относно тази на пръв поглед необяснима промяна в поведението на мистър Трейси Тъпман.

Време на действието — привечер; декор — градина; две фигури се движат по странична пътека; едната — доста ниска и пълна; другата — доста висока и слаба. Това са мистър Тъпман и мистър Джингл. Пълната фигура започва диалога.

— Добре ли се справих? — беше въпросът.

— Чудесно — знаменито — по-добре сам аз не бих го изиграл — трябва да повторите ролята си и утре — всеки ден до второ нареждане.

— Рейчъл ли настоява?

— Естествено — не й е по вкуса — но трябва да се прави да се разсеят подозренията — страхува се от брат си — казва: не може другояче — само няколко дена още — да се приспят старите — щастието ви ще се увенчае.

— Каза ли да ми предадете още нещо?

— Уверения в любов — пламенна любов — сърдечни поздрави — вечна преданост. Да й кажа ли нещо от ваше име?

— Драги приятелю — отвърна нищо неподозиращият мистър Тъпман, стискайки горещо ръката на своя „доброжелател“, — предайте й моята пламенна любов — кажете й колко ми е трудно да се преструвам — кажете й всички любезности на света; но добавете колко добре разбирам необходимостта от мерките, що ми предложи тя чрез вас тази сутрин. Кажете, че аз се прекланям пред нейната мъдрост и се възхищавам от нейното благоразумие.

— Разбрано. Още нещо?

— Не, нищо; добавете само колко горещо копнея за мига, когато ще мога да я нарека моя и всички тези преструвки ще бъдат излишни.

— Добре, добре. Още нещо?

— О, приятелю мой — рече горкият мистър Тъпман, като сграбчи отново ръката на своя придружител. — Приемете най-топлите ми благодарности за вашата безкористна доброта; и простете ми, ако някога, дори само в мислите си, съм бивал несправедлив към вас и съм се съмнявал, че бихте могли да застанете на пътя ми. Драги приятелю, ще мога ли някога да ви се отплатя?

— О, да не говорим за това — отвърна мистър Джингл, но спря отведнъж, сякаш внезапно си спомни нещо, и рече: — Между впрочем, ще можете ли да ми услужите с десет лири, а? Много особен случай — ще ги върна след три дни.

— Ще мога, смятам — отвърна мистър Тъпман от все сърце. — Три дена ли казахте?

— Само три дена — тогава всичко ще е наред — край на затрудненията.

Мистър Тъпман наброи монетите в шепата на своя придружител, а мистър Джингл ги пускаше една по една в джоба си, докато вървяха към къщата.

— Внимавайте — рече мистър Джингл, — нито поглед.

— Нито смигване — рече мистър Тъпман.

— Нито сричка.

— Нито шепот.

— Цялото ви внимание към племенницата — към лелята по-скоро груб, отколкото всичко друго — единствен начин да се измамят старите.

— Ще се постарая — каза високо мистър Тъпман.

„И аз ще се постарая“ — си каза безгласно мистър Джингл.

И те влязоха в къщата.

Обедната сцена бе повторена вечерта; и следващите три дена — обед и вечер. На четвъртия ден домакинът беше в отлично настроение, защото смяташе, че обвинението против мистър Тъпман е неоснователно; в подобно настроение бе и мистър Тъпман, защото мистър Джингл му бе казал, че историята скоро ще стигне до своята развръзка; в подобно настроение бе и мистър Пикуик, защото той рядко се чувствуваше другояче; но не и мистър Снодграс, защото бе захванал да ревнува от мистър Тъпман; в отлично настроение бе и старата дама, защото все печелеше на вист; в подобно настроение бяха и мистър Джингл и мис Уордл — но в течния случай причините бяха от доста важно значение за този вълнуващ разказ и трябва да бъдат изложени в отделна глава.

Глава девета

Разкритие и преследване

Вечерята бе сложена, столовете — наредени около масата, бутилки, кани и чаши бяха поставени на бюфета и всичко предвещаваше, че настъпва най-веселият момент от цялото денонощие.

— Къде е Рейчъл? — запита мистър Уордл.

— Ами Джингл? — добави мистър Пикуик.

— Я гледай — рече домакинът, — чудя се как не съм забелязал досега неговото отсъствие. Та, струва ми се, не съм чувал гласа му поне от два часа. Емили, мила, позвъни със звънеца.

Позвъниха със звънеца и шишкавото момче се появи.

— Къде е мис Рейчъл?

Не знаел.

— А къде е мистър Джингл?

Нямал и понятие.

Всички изглеждаха изненадани. Беше късно — минаваше единадесет часът. Мистър Тъпман се засмя под мустак. Сигурно се разхождаха някъде и говореха за него. Ха, ха! Знаменита работа — много смешно.

— Няма значение — рече мистър Уордл след кратко мълчание. — Сигурно скоро ще се върнат. Аз никога никого не чакам за вечеря.

— Това правило е чудесно — забеляза мистър Пикуик. — Превъзходно.

— Хайде седнете, моля — рече домакинът.

— С удоволствие — отвърна мистър Пикуик.

И всички седнаха.

Огромно парче студено говеждо печено се мъдреше на масата и на мистър Пикуик поднесоха обилна порция от него. Той бе вдигнал вилицата към устните си и тъкмо щеше да отвори уста, за да поеме къс месо, когато глъч от множество гласове внезапно долетя от кухнята. Той се спря и остави вилицата. Мистър Уордл също се спря и неволно отпусна дръжката на ножа, който остана забоден в печеното. Той погледна мистър Пикуик. Мистър Пикуик също го погледна.

Чуха се тежки стъпки в коридора; вратата на столовата се отвори отведнъж и човекът, който бе почистил ботушите на мистър Пикуик, когато пристигнаха първата вечер, нахълта в стаята, следван от шишкавото момче и цялата прислуга.

— Какво, по дяволите, означава това? — провикна се домакинът.

— Да не се е подпалил коминът на огнището в кухнята, а, Ема? — запита старата дама.

— За бога, не, бабко! — изкрещяха и двете девойки.

— Какво става? — изрева господарят на къщата.

Човекът пое дълбоко дъх и заговори възбудено:

— Те офейкаха, господарю! Обраха си крушите, сър!

(В този критичен момент мистър Тъпман изпусна ножа и вилицата си и побледня като платно.)

— Кой е офейкал? — разярено запита мистър Уордл.

— Мистър Джингл и мис Рейчъл, с пощенска кола, от „Синият лъв“ в Мъгълтън. Бях там, ама как да ги спра, затуй — беж дотук да ви кажа.

— И аз плащам пътните разноски! — провикна се мистър Тъпман и скочи като обезумял. — Той взе десет лири от мене! Спрете го! Той ме изнуди! Това аз не ще понеса! Ще го дам под съд, Пикуик! Това аз не ще изтърпя! — И с разни несвързани възклицания от този род нещастният джентълмен захвана да крачи из стаята в пристъп на страхотна възбуда.

— Божичко милостиви! — развълнува се мистър Пикуик, като следеше странните движения на своя приятел с ужас и изненада. — Той полудя! Какво да направим?

— Какво да правим ли? — подхвана пълният възрастен домакин, дочул само последното изречение. — Впрегнете коня в кабриолета! Ще взема пощенска кола от „Лъва“ и ще тръгна подир тях незабавно. Къде е… — извика той, когато прислужникът излизаше тичешком да изпълни нареждането. — Къде е този мискинин Джо?

— Аз съм тук, ама не съм мискинин — отвърна един глас: беше шишкавото момче.

— Оставете ме да го хвана, Пикуик! — ревеше Уордл, спуснал се към злощастния хлапак. — Той е бил подкупен от онзи нехранимайко, Джингл, да ме подведе по лъжливи следи, като разправя разни врели-некипели за сестра ми и вашия приятел Тъпман. (Тук мистър Тъпман се тръшна в едно кресло.) Оставете ме, пуснете ме да го хвана!

— Не го пускайте! — пискаха всички жени, а всред тяхната врява ясно се чуваше хленчът на шишкавото момче.

— Пуснете ме! — викаше възрастният човек. — Мистър Уинкл, долу ръцете? Мистър Пикуик, оставете ме, сър!

Прекрасна гледка бе да се види в този миг на безредие и суматоха ведрото и философско изражение върху лицето на мистър Пикуик — мимо прокрадналата се руменина, — застанал пред едрия си домакин, с ръце, здраво впити в необхватната му талия, за да усмири яростните му чувства, докато насъбраните в стаята жени бутаха, драскаха и теглеха шишкавото момче, за да го изтласкат навън. И точно когато мистър Пикуик отпусна мистър Уордл, прислужникът влезе да съобщи, че кабриолетът е готов.

— Не го оставяйте да иде сам! — разпищяха се жените. — Ще убие някого!

— Аз ще ида с него — рече мистър Пикуик.

— Добър приятел сте вие, Пикуик — рече домакинът и сграбчи ръката му. — Ема, донеси някакъв шал мистър Пикуик да си увие врата — и бързо. Погрижете се за баба си, момичета, припаднала е. И тъй, готов ли сте?

След като устата и брадичката на мистър Пикуик бяха набързо загърнати, шапката му наместена върху главата и връхната дреха метната на ръка, той даде положителен отговор.

Те скочиха в кабриолета.

— Не жали коня, Том! — викна домакинът.

И те поеха надолу по тесния селски път: ту влизаха, ту отскачаха от коловоза, хласкаха се ту вляво, ту вдясно о живия плет, като всеки миг можеха да се разбият на парченца.

— С колко са пред нас? — провикна се мистър Уордл, щом кабриолетът спря пред вратата на „Синият лъв“, където се бяха струпали доста хора въпреки късния час.

— Не повече от три четвърти час — отговориха му един през друг.

— Пощенска кола, четири коня, веднага! Хайде да ви няма! После ще прибирате кабриолета.

— Чувате ли, момчета! — викна съдържателят. Кола и четири коня — без бавене — по-живо, по-живо!

Коняри и ратаи се разтичаха. Фенери засвяткаха, докато хората се суетяха нагоре-надолу; конски копита затрополяха по неравния плочник на двора; каретата шумно затрака, докато я вадеха изпод навеса; и наоколо се възцари глъч и оживление.

— Хайде де! Цяла нощ ли ще чакаме колата? — провикна се Уордл.

— Вече я прекарват през двора, сър — отвърна един от конярите.

Каретата се появи — впрегнаха конете — кочияшите скочиха върху им — пътниците се настаниха вътре.

— Седемте мили за по-малко от половин час, разбрано? — викна мистър Уордл.

— Дии-и-й!

Кочияшите раздвижиха камшици и шпори, прислужниците нададоха викове, конярите шумно поздравиха и колата се понесе надолу по друма стремглаво и яростно.

„Чудесно положение, няма що — каза си мистър Пикуик, когато му остана малко време за размисъл. — Чудесно положение за един председател на клуба «Пикуик»: влажна карета — буйни коне — петнадесет мили в час — в дванадесет часа посред нощ!“

Първите три-четири мили ни една дума не бе разменена между двамата господа; всеки от тях бе премного погълнат от своите собствени мисли, за да споделя впечатления със своя другар. Но след като изминаха това разстояние и конете се загряха и започнаха да вършат работата си, както се следваше, мистър Пикуик тъй много се възбуди от скоростта на движението, щото не можеше повече да остане съвсем безмълвен.

— Смятам, че непременно ще ги догоним — рече той.

— Да се надяваме — отвърна спътникът му.

— Прекрасна нощ — рече мистър Пикуик, поглеждайки нагоре към луната, която сияеше с пълен блясък.

— Толкова по-зле — отвърна Уордл, — защото лунната светлина вече им е помогнала да вземат преднина, а за нас тя няма да трае дълго. Ще се скрие след един час.

— Доста неприятно ще бъде да пътуваме с тази бързина в тъмнината, нали? — забеляза мистър Пикуик.

— Струва ми се — сухо отвърна неговият приятел.

Въодушевлението, овладяло мистър Пикуик, захвана да стихва малко по малко, когато той се размисли за всички несгоди и опасности на експедицията, в която се бе включил тъй безразсъдно. Той се сепна от високото провикване на момчето, яхнало коня-водач.

— Хе-хе-хе-хей! — проточи първият кочияш.

— Хе-хе-хе-хей! — проточи и вторият.

— Хе-хе-хе-хей! — поде сам възрастният Уордл, колкото му глас държи, подал се чак до кръста от прозореца на каретата.

— Хе-хе-хе-хей! — провикна се и мистър Пикуик, пригласяйки на припева, без да има и най-малка представа за целта и значението на този вик.

И посред „хе-хейкането“ на четиримата екипажът спря.

— Какво става? — запита мистър Пикуик.

— Има пътна бариера — отвърна старият Уордл. — Ще научим нещо за бегълците.

След като загубиха пет минути да тропат и викат непрекъснато, от къщичката излезе някакъв старец по риза и гащи и отвори пътната бариера.

— Преди колко време мина оттук последната пощенска кола? — запита мистър Уордл.

— Преди колко ли?

— Да-а!

— Ами не знам точно. Нито беше много отдавна, нито беше много скоро, май че нещо по средата.

— Минавала ли е някаква кола въобще?

— Ам’чи… да. Мина една кола.

— Преди колко време, приятелю? — намеси се мистър Пикуик. — Преди един час?

— Аха. Май че толкоз беше — отвърна старецът.

— Или два часа? — запита кочияшът на задния кон.

— Ами… може и толкоз да беше — отвърна старецът колебливо.

— Карайте нататък, момчета! — викна раздразненият възрастен джентълмен. — Само време губим с този стар глупак!

— Глупак ли? — извика ухилен старецът, застанал насред пътя пред още незатворената бариера, като наблюдаваше как каретата бързо изчезва в далечината. — Я, не пак чак дотолкова; чунким ти си много умен, кат’ загуби тук десет минути и нищичко не научи. Ако всеки пазач на бариера, кат’ му дадат една гвинея, свърши работа и наполовина колкот’ мен, ще стигнеш другата кола на куково лято, дърти дундьо неден! — И като продължи да се хили, старецът затвори бариерата, прибра се в къщичката и залости вратата зад себе си.

Междувременно екипажът се носеше, без да намалява скорост, към следващата попътна станция. Луната, както Уордл беше предсказал, се канеше да се скрие не след дълго. Тежки тъмни облаци, захванали от известно време да закриват небето, бяха вече образували гъста черна маса над главите им; а едрите дъждовни капки, що почукваха от време на време по прозорците на каретата, искаха сякаш да предупредят пътниците за бързото приближаване на нощна буря. Вятърът духаше право срещу тях и в гневни пориви метеше тесния път, като виеше печално между клоните на дърветата от двете страни на друма. Мистър Пикуик се загърна по-плътно в палтото си, сгуши се в ъгъла и потъна в дълбок сън, от който можа да го събуди само спирането на каретата, звънът на станционната камбана и оглушителният вик:

— Искам коне — веднага!

Но и тук се забавиха; ратаите спяха тъй необяснимо дълбоко, че бяха необходими по пет минути да се събуди всеки един от тях. Ханджията, кой знае как, беше затрил някъде ключа от конюшнята, а когато го намериха, двама сънливи помагачи сложиха неподходящи хамути на неподходящи коне и цялата процедура на впрягането трябваше да почне от самото начало. Ако мистър Пикуик беше сам, тези непрекъснато умножаващи се спънки щяха отведнъж да сложат решителен край на гонитбата, но възрастният Уордл не се предаваше тъй лесно; той се беше развъртял с невероятно усърдие и настойчивост: плясваше едного, сръгваше другиго, тук стягаше юзда, там оправяше ремък, и екипажът бе готов за много по-кратко време, отколкото би могло въобще да се очаква при толкова много затруднения.

Продължиха пътешествието; изгледите, откриващи се пред тях, съвсем не бяха насърчителни. Следващата станция беше на петнадесет мили разстояние, нощта беше тъмна, вятърът — силен, а дъждът се лееше като из ведро. Беше невъзможно да напредват бърже при всички тия препятствия, сбрани заедно; наближаваше вече един след полунощ, а за два часа бяха успели да стигнат едва до тази станция. Тук обаче съзряха нещо, което подхрани надеждата и съживи отпадналия им дух.

— Кога пристигна тази кола? — извика възрастният Уордл, като скочи от своето превозно средство и посочи към оставената на двора друга карета, цяла изпоцапана с прясна кал.

— Няма и четвърт час, сър — отвърна конярят, към когото бе отправен въпросът.

— Дама и господин? — запита Уордл, задъхан от нетърпение.

— Да, сър.

— Висок джентълмен — вечерен костюм — дългокрак — много слаб?

— Да, сър.

— Възстара дама — слабо лице — доста суха, а?

— Да, сър.

— Ей богу, това са те, Пикуик! — тържествуваше възрастният джентълмен.

— Щели да пристигнат по-рано — рече конярят, — но им се скъсал някакъв ремък.

— Ха така! Пада им се, дявол да ги вземе! Кола и четири коня! На минутата! Ще ги хванем още преди следващата станция. По една гвинея на всеки, момчета, само по-живо, по-живо! Това се казва пъргави хора.

И като ги подканваше по този начин, възрастният джентълмен тичаше нагоре-надолу из двора, шареше напред-назад, обхванат от възбуда, която зарази и мистър Пикуик; под нейно влияние този джентълмен по най-невероятен начин се озова всред сложно заплетени хамути, обърка се между коне и колела на разни екипажи, като вярваше твърдо, че със своята дейност той съществено подпомага приготовленията за по-нататъшното им пътуване.

— Да тръгваме, да тръгваме! — викаше възрастният Уордл, докато се качваше в каретата; той дръпна стълбичката и тръшна вратата след себе си. — Хайде! По-скоро! — И преди мистър Пикуик да разбере какво точно става с него, той усети, че го вкарват насила през другата врата, теглен от възрастния джентълмен и тласкан от коняря; и ето че пак потеглиха.

— А, тоя път наистина напредваме! — възторжено каза възрастният джентълмен. И те наистина напредваха, ясно доказано на мистър Пикуик от постоянния му сблъсък ту с твърдата дървена облицовка на каретата, ту с тялото на своя спътник.

— Дръжте се! — рече пълният мистър Уордл, когато мистър Пикуик се гмурна с главата напред в обемистата му жилетка.

— Никога в живота си не съм се друсал така — забеляза мистър Пикуик.

— Няма нищо — отвърна спътникът му, — скоро ще свърши. Внимавайте, дръжте се здраво!

Мистър Пикуик се притисна в своя ъгъл колкото му бе възможно по-здраво, а екипажът летеше напред по-бърже от всякога.

Бяха пропътували по този начин към три мили, когато мистър Уордл, надничащ от две-три минути през прозореца, се отдръпна изведнъж с лице, цялото в кални пръски, и извика, едва дишащ от вълнение:

— Ето ги!

Мистър Пикуик подаде глава през прозореца. Да: на късо разстояние пред тях се носеше в пълен галоп екипаж с четири коня.

— Карайте, карайте! — почти крещеше възрастният джентълмен. — По две гвинеи на всеки, момчета, не им давайте да вземат преднина, тъй ви искам, тъй ви искам!

Конете на първата пощенска кола полетяха с все сила; тези на мистър Уордл ги следваха в бесен галоп.

— Виждам главата му — викаше разгневеният възрастен човек. — Главата му виждам, дявол да го вземе!

— И аз — потвърди мистър Пикуик. — Това е той.

Мистър Пикуик не се лъжеше. Образът на мистър Джингл, цял оплескан от калта, изхвърляна от колелетата, ясно се очертаваше на прозореца на неговата карета; а движенията на ръката му, бясно размахвана към кочияшите, сочеха, че той ги подканя към още по-големи усилия.

Борбата се разгорещяваше. Ниви, плетове, дървета прелитаха край тях като вихрушка, тъй голяма бе скоростта, що ги носеше напред. Бяха вече съвсем близко, втората карета почти догонваше първата. Въпреки трясъка на колелетата ясно се чуваше гласът на Джингл, насърчаващ кочияшите. Възрастният мистър Уордл беснееше от гняв и възбуда. Той сипеше с дузини ругатни като „злодей“ и „мошеник“, свиваше юмрук и красноречиво го размахваше към предмета на своето възмущение; ала мистър Джингл отвръщаше единствено с презрителна усмивка и на заканите отговори само с вик на тържество, когато конете му, под влияние на засилената употреба на камшици и шпори, препуснаха в още по-бърз галоп и оставиха преследвачите надире.

Мистър Пикуик едва-що бе отдръпнал главата си от прозореца, същото бе сторил и изтощеният от викане мистър Уордл, когато страхотен удар ги запрати към предницата на колата. Усетиха ненадеен трус — чу се силен трясък — едно колело изхвръкна — каретата се прекатури.

Само след няколко кратки секунди на уплаха и объркване, през които можеше да се долови единствено шум от чупещи се стъкла и риещи коне, мистър Пикуик усети как с голямо усилие го измъкват изпод развалините на каретата; и щом стъпи на крака и освободи главата си от полите на своето палто, които съществено пречеха на ползотворността на очилата му, неговият поглед обгърна картината на това пълно крушение.

Възрастният мистър Уордл, гологлав, с раздрани на няколко места дрехи, стоеше край него, а в краката им лежаха пръснати останките от каретата. Кочияшите бяха успели да прережат ремъците на хамутите; обезобразени от калта и разчорлени от бясната езда, те стояха изправени до своите коне. На стотина ярда пред тях беше другият екипаж, спрял при шума от злополуката. Кочияшите, и двамата ухилени до уши, наблюдаваха противниковия тим от седлата си, а мистър Джингл с видимо задоволство съзерцаваше бедствието от прозореца на каретата си. Тъкмо бе почнало да се съмва и цялата сцена бе съвършено видима в синкавата утринна светлина.

— Е-хей! — извика безсрамният Джингл. — Някой да е пострадал? Възрастни господа — тежичък товар — опасно начинание — много.

— Негодник неден! — изрева Уордл.

— Ха-ха! — отвърна Джингл. После добави, като намигна многозначително и с рязко движение на палеца посочи към вътрешността на каретата. — Хей, слушайте — тя се чувствува отлично — праща много здраве — моли да не се безпокоите — поздрави на Тъпи — ще се качите ли отзад? Карайте, момчета.

Кочияшите се приготвиха за езда и каретата затрополи по пътя, а мистър Джингл заразмахва с присмех бяла кърпичка от своя прозорец.

Нищо от цялото това приключение, дори самото прекатурване не бе успяло да смути вечно спокойния и уравновесен нрав на мистър Пикуик. Но подлостта на човека, който беше способен да вземе първо пари от верния му последовател, а после да го нарече с умалителното „Тъпи“, надхвърляше границата дори на неговото търпение. Той пое дълбоко дъх, почервеня до самия край на очилата си и заяви бавно и натъртено:

— Ако някога срещна този човек отново, аз ще…

— Да, да — прекъсна го Уордл, — всичко туй е чудесно, но докато ние стоим тук и си приказваме, те ще си извадят разрешение и ще се венчаят в Лондон.

Мистър Пикуик млъкна, потисна горящото си възмущение и му сложи пепел.

— Колко има до следващата станция? — запита мистър Уордл един от кочияшите.

— Шест мили, а, Том?

— Май са повечко.

— Повечко са май от шест мили, сър.

— Няма що, Пикуик — рече мистър Уордл, — ще ги вървим пешком.

— Няма що — отвърна този истински велик човек.

И след като изпратиха единия от кочияшите на кон да поръча нова пощенска кола и коне, а другия оставиха да се погрижи за пострадалата карета, мистър Уордл и мистър Пикуик тръгнаха мъжки напред, като първо загърнаха шаловете около вратовете си и нахлупиха шапките си, за да се предпазят, доколкото бе възможно, от поройния дъжд, който след краткотрайно спиране бе захванал отново да се сипе като из ведро.

Глава десета

Където се разсейват всички съмнения (ако въобще са съществували) досежно безкористния нрав на мистър Джингл

Има в Лондон няколко странноприемници, служили някога за главна квартира на прочути дилижанси в онези дни, когато дилижансите правели своите пътешествия по много по-внушителен и тържествен начин, отколкото в наше време, ала сега те са се изродили едва ли не в спирки и чакални за селски каруци. Напразно читателят би търсил някой от тези странни халища измежду разните „Златни кръстове“, „Ключове“ и „Бикове“, обърнали внушителни фасади към разкрасените улици на Лондон. Ако иска да попадне на някое от тези отколешни заведения, трябва да отправи стъпките си към по-затънтените квартали на града. И там ще открие в усамотени кътчета оцелели подобни постройки, възправени с някакво мрачно упорство всред новите сгради, които ги заобикалят.

Особено в Бъро[50] са останали към половин дузина вековни странноприемници, запазили непроменен външния си облик, спасили се както от беса на градското разкрасяване, тъй и от посегателството на търговците спекуланти. Огромни, причудливи, безразборно градени старинни постройки са те, с проходи, сводове и стълбища, тъй необозрими и порутени, те биха могли да доставят обилен материал за стотици таласъмски разкази, ако някога бъдем изправени пред печалната необходимост да измисляме такива, при положение, че светът продължи съществуването си достатъчно дълго и изчерпи безбройните достоверни легенди, свързани с Лондонския мост и квартала, непосредствено зад десния бряг на реката.

В двора на една от тези странноприемници — и то не друга, а прочутата „Белият елен“ — един човек се бе заловил да чисти чифт мръсни ботуши рано следващата сутрин подир събитията, изложени в предидущата глава. Той беше облечен в груба раирана жилетка с черни сатенени ръкави и сини стъклени копчета, розови бричове и гамаши. Яркочервена кърпа бе вързана небрежно около врата му, а вехтата му бяла шапка бе нехайно килната на една страна върху главата му. Пред него имаше две редици ботуши, едните почистени, другите мръсни, и при всеки чифт, прибавен към чистата редица, той спираше работата си и се любуваше на своето постижение с видимо задоволство.

В странноприемницата не се чувствуваше трескавият кипеж, присъщ на всеки голям двор за дилижанси. Под високия обширен сайвант в единия край на двора бяха сложени три-четири покрити тежки каруци, а във всяка една от тях имаше струпани стоки на височина едва ли не колкото втория етаж на обикновена къща; друга тежка каруца, която вероятно скоро тази сутрин щеше да тръгне на път, стоеше изтеглена на открито. Двукатна редица чардаци — отдето се влизаше в стаите, — с груби, износени перила, заобикаляше от двете страни това застроено на приумица място; а звънците към съответните стаи висяха също в двукатна редица под една тесничка, наклонена стряха, пазеща ги от дъжда, над вратата, водеща към столовата и бара. Няколко кабриолета и ланда бяха приютени под разни малки навеси и заслони; от време на време се дочуваха тежки, стъпки на товарен кон или тракане на коларска верига на другия край на двора и сочеха на онзи, който би желал да знае, че конюшнята се намира в тази посока. Като добавим към картината и няколкото ратаи в груби платнени ризи, заспали върху разни сандъци, вързопи вълна или други предмети, пръснати върху купчините слама, ще сме описали в необходимите подробности общия изглед на двора на странноприемницата „Белият елен“, Хай Стрийт, Бъро, през тази именно утрин, за която става дума.

Шумно издрънка един от звънците и на чардака на горния етаж се появи гиздава прислужничка, която похлопа на съответната врата и след като получи някаква поръчка, извика през перилата:

— Сам!

— Охо! — отвърна човекът с бялата шапка.

— Номер двайсет и две си иска чизмите.

— Питай номер двайсет и две дали ги иска сега, или ще чака, докат’ ги получи — беше отговорът.

— Хайде, стига глупости, Сам — закачливо рече момичето, — господинът желае да получи чизмите си веднага.

— Ей, че хубаво пееш, бива те за музикална вечеринка — отвърна ваксаджията. — Я гледай всички тия чизми — единайсет чифта и един чепик, на номер шест, оня с дървения крак. Единайсетте чифта са за осем и половина, а единият чепик за девет часа. Кой е номер двайсет и две, та да ги измести всички други? Не, не, „всеки по реда си“, както е казвал Джек Кетч, като окачвал човеците на бесилото. „Съжалявам, че ви карам да чакате, сър, но ей сегичка ще ви обслужа.“

Казвайки това, момъкът с бялата шапка захвана с двойно по-голямо усърдие да лъска един ботуш. Чу се ново продължително позвъняване и пъргавата възрастна съдържателна на „Белият елен“ се появи на отсрещния чардак.

— Сам — викна съдържателката, — где е този ленив, този развей… а, Сам, ти си бил тука! Защо не отговаряш?

— Не е вежливо да отговарям, докат’ не сте свършили да приказвате — троснато отвърна Сам.

— Дръж, почисти тез’ пантофки веднага и ги занеси в отделната дневна, номер пет, на първия етаж.

Съдържателката хвърли в двора чифт дамски обувки и бързо изчезна.

— Номер пет — рече Сам, като вдигна обувките и измъкна от джоба си парче тебешир, за да отбележи върху подметките тяхното местоназначение. — Дамски пантофи и отделна дневна! Тази, струва ми се, не е дошла с каруца.

— Тя дойде рано таз’ сутрин — осведоми го момичето, все още облегнато върху перилата на чардака — с един господин, бяха в наемна кола — точно той си иска чизмите и по-добре ги оправяй без много приказки.

— А защо не ми го каза веднага? — възмути се не на шега Сам и незабавно отдели въпросните ботуши от купчината пред себе си. — От’де да знам, че не е от трипенсовите клиенти? Отделна дневна! И дама на туй отгоре! Ако е джентълмен кат’ хората, ще пуска по шилинг на ден, да не говорим за допълнителните поръчки.

Въодушевен от тези обнадеждаващи мисли, мистър Самюъл се залови за четката с такова пламенно усърдие, че след няколко минути чизмите и обувките пристигнаха пред вратата на номер пет, лъснати по начин, който би възбудил завист в сърцето на любезния мистър Уорън[51] (защото в странноприемницата „Белият елен“ употребяваха само ваксата „Дей енд Мартин“).

— Влезте — отвърна мъжки глас, когато Сам похлопа на вратата.

Като влезе, Сам направи най-учтивия си поклон и видя джентълмен и лейди, седнали да закусват. Той услужливо положи ботушите на джентълмена — единия отляво, другия — отдясно на нозете му; по същия начин постави и дамските пантофки: наляво и надясно от краката на дамата; после се отдръпна към вратата.

— Момче! — рече джентълменът.

— Сър? — отговори Сам; той затвори вратата, по ръката му остана върху дръжката.

— Чували ли сте за… как се казваше… за „Доктърс Комънс“[52]?

— Да, сър.

— Къде се намира?

— В двора на църквата „Свети Павел“, сър; нисък свод, отдето минават каретите; книжарница на единия ъгъл, хотел на другия и двама вратари в средата — търгаши на позволителни за женитба.

— Търгаши на позволителни?

— Търгаши на позволителни — отвърна Сам. — Двама чешити с бели престилки — повдигат шапка, кат’ влизате. „Позволително, сър, позволително?“ — Съмнителна пасмина барабар с господарите им, сър — бива ги за надзиратели в углавния съд — честна дума?

— Какво правят?

— Какво правят ли? Ех, сър! Туй съвсем не е най-страшното. Пускат мухи в главите на стари джентълмени за неща, дето те не са и сънували. Баща ми, сър, беше файтонджия. Вдовец беше той и дебел кат’ не знам к’во — страшно дебел, честна дума. Госпожата му умира и му оставя четиристотин лири. И той отива до „Доктърс Комънс“ да се срещне с адвокат и да изтегли парата. Пък се издокарал — високи ботуши — китка в петелката — широкопол цилиндър — зелен шал — същински джентълмен. Минава през свода и мисли как да си вложи парите — към него идва търгашът, повдига шапка — „Позволително, сър, позволително?“ — „К’во е туй“ — вика баща ми. „Позволително, сър“ — вика той. „К’во позволително?“ — вика баща ми. „Позволително за женитба“ — вика търгашът. „По дяволите — вика баща ми, — за туй не съм и помислял.“ — „Май ще ви трябва, сър“ — вика търгашът. Баща ми спира и се замисля малко. „Абе, пусто, много съм стар — вика той, — пък и съм много по-дебел, отколкото трябва.“ — „Съвсем не е тъй, сър“ — вика търгашът. „Така ли смятате?“ — вика баща ми, „Сигурен съм — вика онзи, — миналата седмица оженихме един джентълмен, два пъти по-дебел от вас.“ — „Ама наистина ли?“ — вика баща ми. „Наистина я — вика търгашът, — вий сте бебче пред него — насам, сър, насам!“ — и баща ми тръгва след него кат’ питомна маймуна подир латерна и влизат в някаква задна канцеларийка, дет’ седял някакъв си там сред мръсни папки и тенекиени касетки и се правел уж на много зает. „Моля, седнете, докат’ приготвя писмената клетва, сър“ — вика оня, адвокатинът. „Благодарности, сър“ — вика баща ми и се кокори със зяпнала уста пред надписите на касетките. „Как се казвате?“ — вика адвокатинът. „Тони Уелър“ — вика баща ми. „Енория?“ — вика оня. „Красивата дивачка“ — вика баща ми, защото спираше там, когато слизаше в града, и нищичко не разбираше от енории, ама нищичко. „А как се казва дамата?“ — вика оня. Баща ми гледа кат’ гръмнат. „Бога ми, не знам“ — вика той. „Как тъй не знаете?“ — вика оня. „Колкото вие, толкоз и аз — вика баща ми, — не можели после да се напише?“ — „Невъзможно!“ — вика оня. „Добре тогаз — вика баща ми, след кат’ си помислил за малко. — Пишете мисис Кларк.“ — „Каква Кларк?“ — вика оня и си топи перото в мастилницата. „Сюзън Кларк, Маркис О’Гранби, Доркинг — вика баща ми, — тя ще ме вземе, ако й кажа, тъй да знаете, никога нищичко не съм й казвал, ама ще ме вземе, знам го.“ Приготвили позволителното и тя наистина го взе и нещо повече — още го държи здраво, а аз нищичко не видях от тия четиристотин лири, нямах късмет. Извинете, сър — добави Сам, след като бе свършил, — ама щом заприказвам ей за тази неправда, отпушвам се и карам като нова ръчна количка със смазано колело. — След тези думи той почака за миг да види дали нямат още нужда от неговите услуги и напусна стаята.

— Девет и половина — тъкмо е време — излизам веднага — рече джентълменът, когото надали е нужно да представяме като мистър Джингл.

— Време за какво? — запита лелката стара мома с кокетство.

— За позволителното, ангел мой — днес давам обява в църквата — утре ще сте моя — рече мистър Джингл, като стисна ръката на лелката стара мома.

— Позволителното? — промълви Рейчъл поруменяла.

— Позволителното! — повтори мистър Джингл.

„Бързо препускам аз за разрешение,

бързо, бим-бам, ще се върна при теб.“

— С вас всичко е непрекъснат бяг — рече Рейчъл.

— Бяг! — Това е нищо в сравнение с идните часове — дни — седмици — месеци — години — когато бъдем заедно. — Не бяг — полет — стрела — мълния — парен локомотив — хиляда конски сили — несравнимо.

— Не може ли — не можем ли да се оженим преди утре заран? — попита Рейчъл.

— Невъзможно — няма как — обява в църквата — представям позволителното днес — обредът става на другия ден.

— Ужасно се страхувам да не би брат ми да ви открие! — въздъхна Рейчъл.

— Да ни открие? — Празна работа — злополуката добре го разтърси — освен това — крайна предпазливост — оставихме пощенската кола — продължихме пешком — взехме наемна карета — дойдохме в Бъро — последното място на света, дето ще надзърне — ха, ха! — знаменита работа — много.

— Не се бавете — с обич рече старата мома, докато мистър Джингл се мъчеше да надене възтясната шапка на главата си.

— Да се бавя далеч от вас? Жестока чародейко!

И мистър Джингл се доближи с танцова стъпка до лелката стара мома, залепи невинна целувка върху устните й и пъргаво изскочи навън.

— Какъв мил човек — си рече старата мома, когато вратата се затвори след него.

— Каква смахната дъртуша — си рече мистър Джингл, докато вървеше по коридора.

Болно ни е да излагаме коварството на нашите себеподобни. И затова няма да проследим нишката на размислите на мистър Джингл, докато отправяше стъпките си към „Доктърс Комънс“. За нашето повествование е достатъчно да разкажем само, че той, успявайки да се изплъзне от капана на змейовете в бели престилки, пазещи входа на това омагьосано място, стигна здрав и читав до канцеларията на архиерейския наместник; и след като се сдоби с едно крайно ласкаво обръщение върху пергамент, отправено от архиепископа на Кентърбъри до неговите „верни и многообичани Алфред Джингл и Рейчъл Уордл, с поздравления“, той грижливо положи тайнствения документ в джоба си и победоносно се отправи обратно към Бъро.

Бе още на път към „Белият елен“, когато двама дебели джентълмени и един слаб влязоха в двора на странноприемницата и се заоглеждаха да намерят някоя подходяща личност, към която да отправят своите въпроси. Случи се тъй, че точно в този момент мистър Самюъл Уелър бе зает да лъска чифт огромни ярко боядисани ботуши, собственост на някакъв фермер, който се подкрепяше с лек обяд от два-три фунта студено говеждо и една или две кани портер след умората от Бъроския пазар; и към него незабавно се насочи слабият джентълмен.

— Приятелю — рече слабият джентълмен.

„И ти си от тайфата, дет’ иска безплатни съвети — помисли си Сам, — инак нямаше да ме залюбиш току-тъй отведнъж.“ Но каза само:

— Да, сър?

— Приятелю — захвана слабият джентълмен и след едно нерешително „хм“ продължи, — имате ли повечко хора, отседнали при вас в момента? Доста работа пада, а?

Сам хвърли бърз поглед върху разпитвача. Той беше дребен съсухрен човек с жълтеникаво изпито лице и неспокойни очички, мигащи и трепкащи непрестанно от двете страни на малкия му чип нос, сякаш играеха безспирно на криеница с тази част на лицето му. Той беше целият в черно, с обувки, лъскави като очите му, с бяло шалче около врата и чиста бяла риза с жабо. Златна часовникова верижка с украшения висеше от джоба на жилетката му. Той не беше сложил черните си меки кожени ръкавици, а ги носеше в ръка и докато говореше, пъхаше ръце под опашката на жакета си с вид на човек, който има навика да поставя на разискване някои наистина трудни въпроси.

— Доста работа пада, а? — повтори дребният мъж.

— Е, караме я, сър — отвърна Сам, — нито ще пропаднем, нито пък ще забогатеем бог знай колко. Ядем си вареното овнешко без капри[53] и не държим на хряна, когато имаме говеждо.

— А — рече дребният мъж, — вие сте били и шегаджия, а?

— По-големия ми брат го мъчеше таз’ болест. Може да е прилепчива, а пък аз винаги спях до него.

— Доста е странна тази ваша сграда — поде пак дребният мъж, като се оглеждаше наоколо.

— Ако ни бяхте предупредили, че ще дойдете, щяхме да я поправим — отвърна невъзмутимият Сам.

Дребният мъж изглеждаше доста объркан от този непрекъснат отпор и кратко съвещание биде проведено между него и двамата шишкави господа. Когато то приключи, дребният човек смръкна щипка енфие от една продълговата сребърна кутийка и беше видимо готов да поднови разговора, когато единият от шишкавите господа, който освен добродушно лице притежаваше и очила и черни гетри, взе думата.

— В същност да ви кажа — рече добродушният джентълмен, — моят приятел там (и посочи към другия шишкав джентълмен) ще ви даде половин гвинея ако отговорите на един-два…

— Ах, драги мой сър, драги мой сър — прекъсна го нисичкият човек, — моля, позволете, драги мой сър… най-първото правило, което би трябвало да се съблюдава в подобни случаи, е следното: ако веднъж оставите някакъв въпрос в ръцете на професионалист, вие в никакъв случай не бива да се намесвате в хода на работата; той трябва да се ползува с вашето абсолютно доверие. Наистина, мистър… — Той се обърна към другия шишкав джентълмен и рече: — Все забравям името на вашия приятел.

— Пикуик — отвърна мистър Уордл, защото действително ставаше въпрос за тази приятна личност.

— Ах, да, Пикуик, наистина, мистър Пикуик, драги мой сър, прощавайте. Аз бих бил щастлив да получавам всякакви съвети от вас в качеството на амикус курио[54], но вие трябва да разберете колко неправилно се намесихте в моите намерения в този случай с такъв аргумент ад каптандум[55], като предлагате половин гвинея. Наистина, драги мой сър, наистина. — И нисичкият джентълмен взе щипка енфие в подкрепа на своя аргумент и си даде много важен вид.

— Единственото ми желание, сър — отвърна мистър Пикуик, — бе да се сложи край на тази тъй неприятна история, и то колкото се може по-скоро.

— Разбира се, разбира се — рече нисичкият мъж.

— И с тази цел — продължи мистър Пикуик — аз употребих един аргумент, който — моят житейски опит ме е научил — има при всякакви случаи най-добри изгледи за успех.

— Да, да — рече нисичкият мъж, — така е, така е несъмнено. Но вие трябваше да съобщите предложението си на мене. Драги мой сър, аз съм напълно убеден, че си давате сметка с колко голямо доверие трябва да бъде облечен един професионалист. Ако е необходимо да се позова на някой авторитет по този въпрос, драги мой сър, нека ви припомня широко известния случай, цитиран от Барнуъл[56] и…

— Я зарежете Джордж Барнуъл — прекъсна го Сам, следил дотогава с недоумение тази кратка размяна на мисли, — всеки знае що за случай е неговият, ама според мен, добре да знаете, на коконата повече й се падаше да намаже въжето, отколкото на него. Нейсе, туй няма нищо общо с въпроса. Вие искате да приема половин гвинея? Много добре, съгласен: какво по-кратко и ясно от туй, нали, сър? (Мистър Пикуик се усмихна.) Сега пък аз питам: какво, по дяволите, искате от мен — както казал оня, дето срещнал някакъв таласъм.

— Искаме да знаем… — започна мистър Уордл.

— Ах, драги мой сър, драги мой сър — прекъсна го припреният дребен човек.

Мистър Уордл сви рамене и замълча.

— Искаме да знаем — тържествено подхвана дребният човек — и отправям въпроса си към вас, за да не възбуждаме подозрения вътре, — искаме да знаем кои са вашите гости в странноприемницата в момента.

— Кои сега са в странноприемницата? — рече Сам, в чието съзнание пребиваващите бяха неотменно свързани с онази именно част от тяхното облекло, която минаваше под неговия непосредствен надзор. — Има един дървен крак в номер шест; чифт високи ботуши в тринайсет; два чифта ботинки в търговската; тези тук цветни ботуши — в уютното кътче на бара; и пет други чифта — в трапезарията.

— Нищо повече ли? — запита дребният човек.

— Чакайте малко — отвърна Сам, припомнил си нещо отведнъж. — Да, чифт уелингтънски, доста износени, и чифт дамски пантофки в номер пет.

— Какъв вид пантофи? — бързо запита мистър Уордл, невероятно поразен, както и мистър Пикуик, от този странен списък на посетителите.

— Правени в провинцията — отвърна Сам.

— Името на обущаря?

— Браун.

— Откъде?

— Мъгълтън.

— Това са те — извика Уордл. — Намерихме ги, слава богу.

— Шт — рече Сам. — Оня с уелингтънските отиде до „Доктърс Комънс“.

— Не може да бъде! — рече дребният човек.

— Да, да, за позволително.

— Дошли сме навреме! — извика Уордл. — Покажете ни стаята; не бива да губим нито минута.

— Моля, драги мой сър, моля — рече дребният човек. — Предпазливост, предпазливост. — Той извади из джоба си червена копринена кесийка и след като измъкна оттам една златна монета, погледна изпитателно Сам.

Сам се ухили изразително.

— Заведете ни незабавно до стаята без предварително уведомление — рече дребният човек — и тя ще бъде ваша.

Сам захвърли цветните ботуши в един ъгъл и поведе господата по тъмен коридор, после нагоре по широко стълбище, спря в началото на друг коридор и протегна ръка.

— Ето ви я — пошепна адвокатът и пъхна парата в шепата на техния водач.

Младежът направи няколко крачки напред, следван от двамата приятели и техния юридически съветник, и спря пред една врата.

— Това ли е стаята? — промълви дребният човек.

Сам кимна утвърдително.

Старият Уордл отвори вратата и тримата влязоха в стаята точно в момента, когато мистър Джингл, завърнал се току-що от „Доктърс Комънс“, показваше позволителното на лелката стара мома.

Старата мома нададе пронизителен писък и се хвърли в едно кресло, като закри лицето си с ръце. Мистър Джингл смачка позволителното и го пъхна в джоба на жакета си. Неканените гости се придвижиха до средата на стаята.

— Вие, вие сте мошеник и нищо повече! — развика се Уордл, задъхан от ярост.

— Драги мой сър, драги мой сър — рече дребният човек, поставяйки шапката си върху масата. — Моля ви, размислете, моля ви! Оскърбление на личността — тъжба за обида. Успокойте се, драги мой сър, моля ви!

— Как смеете да отвличате сестра ми от моя дом? — провикна се отново възрастният човек.

— Тъй, тъй, много добре — рече дребният джентълмен, — такъв един въпрос можете да поставите. Как смеете, сър? А, сър?

— Кой, по дяволите, пък сте вие? — отвърна мистър Джингл с такъв страшен глас, щото дребният джентълмен неволно отстъпи една-две крачки назад.

— Кой е той ли, негоднико! — намеси се мистър Уордл. — Той е моят адвокат, мистър Пъркър от Грейс Ин[57] Пъркър, искам този безсрамник да бъде даден под съд — наказан — аз — аз — аз ще го унищожа. А ти — продължи мистър Уордл, като се обърна рязко към сестра си, — ти, Рейчъл, на твоите години трябваше да си с повече ум в главата. Какво искаш да покажеш, като бягаш с някакъв скитник, за да посрамиш семейството си и да се почерниш за цял живот? Слагай си бонето и хайде, обратно у дома. Повикайте файтон, вие там, веднага, и донесете сметката на дамата, чувате ли, чувате ли?

— Слушам, сър — отвърна Сам; той се бе отзовал на яростното позвъняване на Уордл с изненадваща бързина, що би се сторила свръхестествена на оня, който не знаеше, че през цялото време на тази беседа окото му беше стояло долепено до дупката на ключалката отвън.

— Слагай си бонето — повтори Уордл.

— Нищо подобно — не го слушайте — каза Джингл. — А вие, сър — напуснете стаята — нямате работа тук — дамата е свободна — може да постъпва както й е угодно — има повече от двадесет и една.

— Повече от двадесет и една! — презрително извика Уордл. — Повече от четиридесет и една!

— Не е вярно! — извика старата мома, като възмущението й взе връх над решението й да припадне.

— Да, да — отвърна Уордл, — на хубави петдесет лазарника.

Тук неомъжената лелка нададе пронизителен нисък и падна в несвяст.

— Чаша вода — поръча човеколюбивият мистър Пикуик, повикал съдържателката на помощ.

— Чаша вода ли? — ядовито поде Уордл. — Донесете едно ведро и го излейте цялото върху й; ще й подействува добре — тя напълно го заслужава.

— Уф, какъв грубиян — възкликна милозливата съдържателка, — горкичката жена! — И с разни ободряващи слова, като „хайде сега“, „тъй, душичке“, „пийнете глътчица“, „ще ви стане по-добре“, „не се отчайвайте“, „тъй, сърце мое“ и т.н., съдържателката със съдействието на камериерката захвана да разтрива с оцет челото на лелката, да й потупва ръцете, да й гъделичка носа, да й разхлабва корсета — прилагаше въобще всички онези възстановителни средства, с които обикновено си служат състрадателните жени при дами, опитващи се да стигнат до състояние на истеричен припадък.

— Файтонът ви чака, сър — докладва появилият се на вратата Сам.

— Хайде — извика Уордл. — Аз ще я пренеса долу.

При това предложение истеричният припадък се поднови с удвоена сила.

Съдържателката се готвеше да излее накипялото си негодувание от упражненото насилие, дори успя да запита раздразнено мистър Уордл дали се смята за господар на вселената, когато мистър Джингл се намеси.

— Момче — извика той, — доведете полиция.

— Чакайте, чакайте — спря го дребният мистър Пъркър, — размислете, сър, размислете.

— Няма какво да размислям — отвърна мистър Джингл. — Тя е свободна да разполага със себе си — нека някой дръзне да я отведе — освен ако сама пожелае.

— Не искам да ме отвеждат — промълви лелката стара мома, — не, не, не искам… — И тя отново изпадна в страхотна криза.

— Драги мой сър — рече дребничкият мъж, като снижи глас и отведе мистър Уордл и мистър Пикуик настрана. — Драги мой сър, изпаднали сме в много затруднено положение. Отчайваща история — до крайна степен; не познавам друг по-тежък казус; наистина, драги мой сър, ние наистина нямаме власт да ръководим постъпките на тази дама. Аз ви предупредих, преди да дойдем, драги мой сър, че ние не можем да се надяваме на нищо друго освен на една спогодба.

Последва кратко мълчание.

— Какъв вид спогодба бихте препоръчали? — запита мистър Пикуик.

— Виждате ли, драги мой сър, нашият приятел е в много неприятно положение — в крайна степен неприятно. Ще трябва да се съгласи да направи някаква парична жертва.

— Съгласен съм на всичко, но не и да се помиря с такъв позор и да оставя тази глупачка да бъде нещастна за цял живот — рече мистър Уордл.

— Склонен съм да мисля, че може да се направи нещо — отсъди деловитият дребен адвокат. — Мистър Джингл, бихте ли минали за момент наедно с нас в съседната стая?

Мистър Джингл се съгласи и четворката се събра в една от незаетите стаи.

— Е, сър — рече дребният човек, докато внимателно затваряше вратата, — няма ли начин да разрешим този казус? Елате за момент насам, сър — до този прозорец, сър — тука сме сами, сър — ето, моля, седнете, сър. Е, драги мой сър, между нас казано, ние знаем много добре, драги мой сър, че вие сте избягали с тази дама заради нейните пари. Не се мръщете, сър, не се мръщете; казвам, между нас двамата, ние знаем това. Ние и двамата сме светски хора и много добре знаем, че нашите приятели там не са като нас, нали?

Чертите на мистър Джингл постепенно се отпуснаха и нещо бегло, напомнящо на смигване, трепна за секунда в лявото му око.

— Така, така — рече дребният човек, като забеляза произведеното впечатление. — А истината е, че извън няколкостотин лири мис Уордл не ще разполага с почти нищо друго до смъртта на майка си — прекрасната стара дама, драги мой сър.

— Да, стара — отвърна мистър Джингл кратко, но натъртено.

— Вярно — рече адвокатът и леко се покашля. Имате право, сър, тя е доста стара. Произхожда от много стара фамилия, сър, стара във всеки възможен смисъл на думата. Основателят на тази фамилия се заселва в Кент, когато Юлий Цезар нахлува в Британия. И оттогава само един член от семейството не доживява до осемдесет и пет години, защото бива обезглавен от един от Хенриховците. Старата дама е сега само на седемдесет и три, драги мой сър. — Дребният джентълмен млъкна и смръкна щипка енфие.

— Е, какво? — извика мистър Джингл.

— Ето какво, драги мой сър. Вие не обичате енфие, а? Още по-добре — скъп навик. Ето какво, драги мой сър, вие сте прекрасен млад човек, светски човек — способен да си пробие път в живота, ако имате малко капитал, така ли е?

— Е, какво? — повтори мистър Джингл.

— Не ме ли разбирате?

— Не съвсем.

— Не смятате ли — ето какво, драги мой сър, ето какво ще ви кажа: не смятате ли, че е по-добре петдесет лири и свобода, отколкото мис Уордл и безкрайно очакване?

— Не стигат — и двойно повече, пак е малко — рече мистър Джингл, ставайки.

— Недейте, недейте, драги мой сър — възрази дребният адвокат, като го задържаше за копчето на жакета. — Това е значителна сума — човек като вас би я утроил за кратко време — много нещо може да се направи с петдесет лири, драги мой сър.

— Повече може със сто и петдесет — спокойно отвърна мистър Джингл.

— Хайде, драги мой сър, няма да губим време да цепим косъма на две — поде дребният човек. — Да кажем, да кажем, седемдесет.

— Не стигат — рече мистър Джингл.

— Не си отивайте, драги мой сър, не бързайте — говореше дребният човек. — Осемдесет — хайде — веднага ще ви попълня чека.

— Не стигат — рече мистър Джингл.

— Добре — драги мой сър, добре, кажете само колко стигат? — запита дребният човек, като все още го задържаше.

— Много разноски по тази история — рече мистър Джингл. — Плащани досега все от джоба ми: за пътя — девет лири; позволителното — три, правят дванайсет; удовлетворение — сто — сто и дванайсет; накърнена чест и загуба на госпожица…

— Да, драги мой сър, разбирам — прекъсна го дребният адвокат с многозначителен поглед, — оставете последните две точки. Значи, сто и дванайсет — да кажем, сто — хайде.

— И двайсет — отсече мистър Джингл.

— Хайде, хайде. Ще ви попълня чека — каза дребният мъж и седна до масата с тази цел. — Ще го направя платим вдругиден — рече той, като отправи очи към мистър Уордл, — а междувременно ще отведем дамата с нас.

Мистър Уордл кимна мрачно в знак на съгласие.

— Сто — рече дребният мъж.

— И двайсет — рече мистър Джингл.

— Но, драги мой сър — възрази дребният мъж.

— Дайте му ги — намеси се мистър Уордл — и нека си върви.

Дребният мъж попълни чека и мистър Джингл си го прибра в джоба.

— А сега се махайте от странноприемницата, незабавно — рече мистър Уордл и скочи.

— Драги мой сър! — настоя дребният адвокат.

— И добре да помните — каза мистър Уордл, — че нищо не би ме принудило да сключа тази спогодба — дори и семейната ми чест, — ако не бях сигурен, че в момента, в който някакви пари влязат в този ваш проклет джоб, ще отидете по дяволите още по-бърже… отколкото без тях…

— Драги мой сър — отново предупреди дребният адвокат.

— Млъкнете, Пъркър — продължи мистър Уордл. — Напуснете стаята, сър.

— Излизам веднага — рече невъзмутимият Джингл. — Привет, Пикуик.

Ако през заключителната част на този разговор някой безпристрастен зрител би могъл да наблюдава лицето на прочутия човек, чието име представлява най-съществената част от заглавието на този труд, би му се сторило невероятно как огънят на възмущение, горящ в неговите очи, не е разтопил стъклата на очилата му — тъй величествен беше неговият гняв. Ноздрите му се издуха и юмруците му неволно се свиха, когато чу обръщението на негодника към него. Обаче той пак успя да се овладее — не го направи на пух и прах.

— Ето ви го — продължи закоравелият изменник и подхвърли позволителното в нозете на мистър Пикуик. — Просто заменете името — върнете дамата у дома — то ще послужи на Тъпи.

Мистър Пикуик беше философ, но и философите са все пак хора, облечени само в някаква своего рода броня. Стрелата го улучи, проби философската му ризница и стигна до самото му сърце. В обзелия го пристъп на ярост той запокити мастилницата с бясна сила и самият полетя подир нея, но мистър Джингл беше изчезнал и той неочаквано се озова в прегръдките на Сам.

— Ехей — каза този своенравен прислужник, — покъщнината май че е евтина по вашия край, сър. Туй е самопишещо мастило, да знайте, ето ви подписа върху стената, уважаеми господине. Стойте си спокойно, каква файда да тичате след оня, дето си изтегли печалбата и сега вече е на другия край на Бъро.

Мистър Пикуик, подобно на всички истински велики люде, лесно се поддаваше на убеждение. Мощно и бързо работеше неговият ум; само миг размисъл бе достатъчен да се увери колко безсилна бе неговата ярост. Тя утихна тъй бързо, както бе и избухнала; той си пое дъх и обърна добродушно очи към своите приятели.

Да разказваме ли за последвалите вопли и ридания на мис Уордл, така изоставена от коварния Джингл? Да издаваме ли майсторски излятото от мистър Пикуик описание на тази сърцераздирателна сцена? Отворени пред нас лежат неговите записки, зацапани от човеколюбиви, съчувствени сълзи; една дума само, и те ще се озоват в печатницата. Но не! Нека бъдем твърди. Няма да съкрушаваме сърцата на читателите с обрисуване на такова едно горестно страдание.

Бавно и тъжно се завърнаха двамата приятели и изоставената лейди на следния ден с тежкия Мъгълтънски дилижанс. Печално и мрачно хвърляше лятната нощ тъмните си сенки върху всичко наоколо, когато те стигнаха отново Дингли Дел и спряха пред входа на Манър Фарм.

Глава единадесета

Включваща друго пътешествие и велико археологическо откритие; отбелязваща решението на мистър Пикуик да присъствува на едни избори и съдържаща ръкопис на стария свещеник

Една нощ на спокойствие и отмора в дълбоката тишина на Дингли Дел и едночасова разходка в свежия и благоуханен въздух на следващата утрин възстановиха силите на мистър Пикуик; изчезна всякаква следа от неотдавнашната телесна умора и душевни сътресения. Този именит човек се беше разделил от своите приятели и последователи цели два дена; и тъй възторжено и радостно пристъпи той да поздрави мистър Уинкл и мистър Снодграс, когато ги срещна на връщане от ранната си разходка, щото обикновеното въображение не би могло да си го представи напълно; удоволствието беше взаимно; та би ли могъл някой да гледа усмихнатото лице на мистър Пикуик, без да изпита това чувство? И все пак сякаш някакъв облак бе надвиснал върху неговите другари и този велик човек не можеше да не го долови, без обаче да има и най-малка представа за неговата причина. И двамата имаха загадъчен вид — нещо необикновено и не по-малко смущаващо.

— А как е… — поде мистър Пикуик, след като бе стиснал ръцете на своите последователи и си бяха разменили топли приветствени слова — как е Тъпман?

Мистър Уинкл, към когото най-вече бе отправен въпросът, не даде отговор. Той извърна глава встрани и изглеждаше потънал в невесели мисли.

— Снодграс — настойчиво рече мистър Пикуик, — как е нашият приятел, да не е болен?

— Не — отвърна мистър Снодграс и сълзи блеснаха в сантименталните му очи — като капки дъжд по стъклата на прозорците. — Не, не е болен.

Мистър Пикуик се спря и погледна единия, след това другия си приятел.

— Уинкл — Снодграс — рече мистър Пикуик, какво означава това? Къде е нашият приятел? Какво се е случило? Говорете — умолявам, заклевам ви, заповядвам ви: говорете!

Имаше толкова тържественост, толкова достойнство в тона на мистър Пикуик, че човек не можеше да не се подчини.

— Той замина — рече мистър Снодграс.

— Замина? — възкликна мистър Пикуик. — Замина?

— Замина — повтори мистър Снодграс.

— Къде? — извика мистър Пикуик.

— Само предположения можем да правим от това известие — рече мистър Снодграс, като извади някакво писмо от джоба си и го подаде на своя приятел. — Вчера сутринта, когато се получи писмото на мистър Уордл, съобщаващо за вашето пристигане с мис Уордл вечерта, меланхолията, обзела нашия приятел през целия предишен ден, явно нарасна. Малко след това той изчезна: отсъствува целия ден, а вечерта конярят от „Короната“ в Мъгълтън ни донесе това писмо. Поверено му било сутринта с изричната уговорка да ни бъде връчено чак вечерта.

Мистър Пикуик отвори посланието. Позна почерка на своя приятел, а ето и неговото съдържание:

„Драги мой Пикуик,

Вие, драги мой приятелю, стоите високо над многобройните човешки недостатъци и слабости, терзаещи обикновените смъртни. Вие не знаете, драги приятелю, какво нещо е това, да бъдете едновременно изоставен от такова прекрасно и очарователно създание и да станете жертва на лукавството на един злодей, който крие коварната си отрова под маската на приятелство. Надявам се никога да не узнаете това.

Всяко писмо за мен, отправено до «Виненият тулум» в Кобъм, Кент, ще ми бъде предадено при условие, че още съществувам. Бързам да изчезна от погледа на този свят, станал ми толкова противен. Ако изчезна напълно от него, имайте милост към мен и ми простете. Животът, драги мой Пикуик, стана нетърпим за мен. Духът, горящ в гърдите ни, е като въжето на носача, с което придържаме тежкото бреме на житейските грижи и неволи; загубим ли този дух, бремето става непосилно тежко. Строполяваме се под него. Можете да съобщите на Рейчъл. Ах, това име!

Трейси Тъпман“

— Незабавно трябва да заминем оттук — рече мистър Пикуик, като сгъваше листа. — Не би било пристойно да останем повече след всичко, което се случи; сега сме длъжни да тръгнем и търсим нашия другар. — И като каза това, той ги поведе към къщи.

Намерението си той съобщи, без да отлага. Увещанията да остане бяха настойчиви, но мистър Пикуик беше непреклонен. „Важна работа“ — каза той, изисквала неотложното му присъствие.

Старият пастор също беше там.

— Заминавате ли наистина? — попита той, като отведе мистър Пикуик настрана.

Мистър Пикуик отново потвърди своето решение.

— В такъв случай — рече старият джентълмен — ето този малък ръкопис; надявах се да имам удоволствието лично да ви го прочета. Попадна в ръцете ми при смъртта на един мой близък, лекар, на служба в местния приют за душевноболни; намираше се измежду разните книжа, които той ми даде право да пазя или унищожа по свое усмотрение. Според мен ръкописът едва ли е автентичен, но не е написан с почерка на моя приятел, сигурен съм. Все пак, независимо дали някой луд сам го е написал, или пък друг е отразил бълнуването на този нещастник (последното смятам за по-вероятно), прочетете го и сам отсъдете.

Мистър Пикуик прие ръкописа и се раздели с любезния старец с безброй изяви на почит и доброжелателство.

По-трудно беше да се сбогуват с обитателите на Манър Фарм, приели ги с толкова гостоприемство и доброта. Мистър Пикуик разцелува девойките — щяхме да кажем, като роден баща, но тъй като е възможно да бе вложил малко повече жар в раздялата, сравнението не би било съвсем подходящо, — прегърна старата дама със синовна обич, потупа румените бузи на прислужничките по най-патриархален начин, като мушна в ръцете на всяка от тях малко по-осезателно доказателство за своето задоволство. Размяната на топли чувства с прекрасния възрастен домакин и с мистър Тръндл беше дори още по-трогателна и продължителна; и чак когато мистър Снодграс се озова на многократното повикване, изскачайки от някакъв тъмен коридор, последван подир малко от Емили (чиито искрящи очи изглеждаха странно замъглени), тримата другари успяха да се откъснат от своите сърдечни домакини. Многобройни погледи назад хвърляха те към чифлика, докато бавно се отдалечаваха, и много въздушни целувки изпрати мистър Снодграс в отговор на нещо доста прилично на размахана дамска кърпичка на един от горните прозорци, докато накрая един завой на пътя скри старата къща от техния взор.

В Мъгълтън наеха кола до Рочестър. И по времето, когато стигнаха гореупоменатото място, силата на тяхната скръб бе вече достатъчно стихнала, че не им попречи да седнат на обед още рано-рано, и то с голяма охота; а след обеда, като получиха необходимите сведения за пътя, тримата другари тръгнаха към Кобъм пешком.

Разходката беше омайна: бе приятен юнски ден и техният път водеше през дълбока сенчеста гора, разхлаждана от лекия ветрец, що нежно шумолеше в гъстия листак, и огласяна от песните на птичките, накацали по върхарите. Бръшлян и мъх пълзяха на дебели туфи по старите дънери, а меката зелена трева покриваше земята като свилен килим. Те се озоваха в неограден парк със старинен замък, който разгърна пред очите им своеобразната и живописна архитектура от времето на кралица Елизабет. Дълги алеи от величествени дъбове и брястове се точеха на всички страни: цели стада елени пасяха по сочната морава, а от време на време някой подплашен заек пробягваше по ливадата с бързината на сянка, хвърляна от въздушните облачета, преминаващи по слънчевото небе като бързия дъх на лятото.

— Ако всички страдащи — възкликна мистър Пикуик, като наблюдаваше около себе си, — ако всички страдащи от болката на нашия приятел дойдат на това място, тогава, струва ми се, много скоро отново биха придобили вкус към живота.

— И аз мисля тъй — рече мистър Уинкл.

— И наистина — добави мистър Пикуик, когато след половинчасов ход стигнаха до селището — мястото е напълно подходящо за някой мизантроп, едно от най-очарователните и приятни кътчета, които съм виждал.

Мистър Уинкл и мистър Снодграс побързаха да се съгласят и с тази нова мисъл на своя вожд. Обясниха им как да стигнат до „Виненият тулум“, спретната и доста просторна селска странноприемница, и щом тримата пътешественици влязоха вътре, незабавно попитаха за джентълмена, именуван Тъпман.

— Отведи господата в салона, Том — рече съдържателката.

Якото селянче отвори вратата в дъното на коридора и тримата другари се озоваха под ниския гредоред на продълговатата стая, обзаведена с множество кожени столове с високи причудливо извити облегала и разкрасена с най-разнообразни стари портрети и непохватно оцветени старинни гравюри. В дъното на помещението съзряха маса, постлана с бяла покривка, а върху й се мъдреха печено пиле, бекон, бира и прочие и прочие; до масата бе седнал мистър Тъпман с вид, съвсем неотговарящ на човек, решил да се прости с този свят.

Щом приятелите му влязоха, този джентълмен остави ножа и вилицата и тръгна към тях с опечалено лице.

— Не се надявах да ви видя тук — рече той, като стисна ръката на мистър Пикуик, — много мило от ваша страна.

— А! — въздъхна мистър Пикуик, като седна и изтри от челото си избилата от дългия вървеж пот. — Довършете обеда си и ще излезем двамата; желая да ви говоря насаме.

Мистър Тъпман направи, каквото се искаше от него, а мистър Пикуик се подкрепи обилно с бира и почака приятеля си спокойно да довърши обеда. Той не трая дълго и те излязоха наедно.

В продължение на половин час кръстосваха нашир и надлъж черковния двор, докато мистър Пикуик се стараеше да обори решението на своя приятел. Безполезно би било да повтаряме неговите доводи: нима има думи, що биха могли да предадат онази сила, онази воля, излъчваща се от цялата личност на техния велик съчинител? Дали на мистър Тъпман му бе вече дотегнало уединението от света, или не можеше да устои на красноречивия призив, отправен към него, е без значение, но той накрая наистина отстъпи.

Нямало голямо значение — според думите му — къде щял да влачи останалата част от мизерното си съществуване — и понеже приятелят му тъй настойчиво държал на неговата скромна компания, той бил съгласен да участвува в смелите му начинания.

Мистър Пикуик се усмихна; стиснаха си ръцете и тръгнаха обратно да намерят своите другари.

И тъкмо в този миг мистър Пикуик направи онова безсмъртно откритие, което изпълни с гордост сърцата на неговите приятели и възбуди завистта на всички археолози в страната и в чужбина. Те бяха вече отминали вратата на тяхната странноприемница и бяха навлезли малко навътре в селото, когато се сетиха къде точно се намира заведението. А когато понечиха да се връщат, погледът на мистър Пикуик попадна върху малка каменна отломка, полузарита в земята пред една селска къща. Той се спря.

— Колко странно! — рече мистър Пикуик.

— Кое е странно? — запита мистър Тъпман, като напрегнато се взираше навсякъде другаде, но не и там, където трябва. — Господи боже, какво става?!

Това последно възклицание бе изява на неудържимото му удивление при вида на мистър Пикуик, който в порива си на откривател бе паднал на колене пред камъка и го бършеше от праха с носната си кърпичка.

— Има някакъв надпис — рече мистър Пикуик.

— Нима е възможно? — откликна мистър Тъпман.

— Различавам — продължи мистър Пикуик, като търкаше камъка с все сила и се взираше напрегнато през очилата, — различавам кръст и едно Б, а после едно Т. Това е ценно нещо — рече той и скочи на крака. — Това е някакъв древен надпис, съществувал може би дълго преди старинните убежища по тези места. Трябва да бъде опазен.

Той почука на вратата на къщурката. Един селянин му отвори.

— Знаете ли как е попаднал този камък тук, приятелю? — любезно запита мистър Пикуик.

— Не, не знам, сър — учтиво отговори човекът. — Сигурно отдавна, преди да съм дошъл на бял свят, па и другите у дома.

Мистър Пикуик хвърли тържествуващ поглед към другаря си.

— Вие — вие не държите особено много на него, надявам се — рече мистър Пикуик, цял трептящ от вълнение. — И не бихте имали нищо против да го продадете, нали?

— Да, ама кой ли ще си го купи? — запита човекът с израз на лицето, който той вероятно мислеше за необикновено хитър.

— Направо ви давам десет шилинга, ако ми го изровите — рече мистър Пикуик.

Лесно можем да си представим изумлението на цялото село, когато мистър Пикуик (след като камъкът биде изваден от земята само с една копка на лопатата) го занесе собственоръчно и не без мъка до странноприемницата, изми го грижливо и го постави на масата.

Радостта и въодушевлението на пикуикистите нямаха граници, когато тяхното усилие и постоянство да чистят и стържат се увенча с успех. Камъкът бе грапав и напукан, а буквите неравни и криви, но ясно можеше да се разчете следният остатък от надписа:

Б И Л С Т

Ъ М П

С П О Д П

И Ш

А Н

Очите на мистър Пикуик искряха от щастие, докато прехласнат се наслаждаваше на откритото от него съкровище. Той бе достигнал едно от най-съкровените си въжделения. В един край, прочут с богатите си останки от минали епохи, в едно селище, където още съществуваха немалко паметници от отколешни времена, той — председателят на клуба „Пикуик“ — бе открил необикновено тайнствен, безспорно старинен надпис, що бе убягнал от погледа на множеството учени люде, негови предшественици. Той едва можеше да повярва на явните доказателства на собствените си сетива.

— Ето това решава нещата — рече той. — Утре се връщаме в Лондон.

— Утре? — откликнаха възхитените му последователи.

— Утре — потвърди мистър Пикуик. — Това съкровище трябва незабавно да се предаде там, гдето може да бъде основно проучено и правилно оценено. Има и още една причина за това ми решение. След няколко дни ще се произведат избори в колегията Ийтънсуил, а един отскорошен мой познат, мистър Пъркър, е пълномощник на един от кандидатите. Ние ще видим, ще наблюдаваме до най-тънките й подробности една проява, тъй вълнуваща за всеки англичанин.

— Непременно — с възторг откликнаха задружно три гласа.

Мистър Пикуик ги обгърна с поглед — ревностната преданост на неговите последователи разгаряше пламъка на неговото въодушевление. Той беше техният вожд и го чувствуваше.

— Нека отпразнуваме тази щастлива среща и пийнем за нашата дружба — рече той. Това предложение, подобно на предишното, биде посрещнато с единодушно одобрение. И след като лично положи безценния камък в дървено сандъче, купено за целта от съдържателката, той се настани в креслото на председателското място на масата; и вечерта бе посветена на разговори и наздравици.

Минаваше единадесет — късен час за малко селце като Кобъм, — когато мистър Пикуик се оттегли в стаята, приготвена за неговата почивка. Той отвори решетъчния прозорец, сложи запалената свещ на масата и потъна в размисъл върху дългия низ от бурни събития през последните два дена.

И часът, и обстановката бяха подходящи за вглъбяване; опомни се едва когато черковният часовник отброи полунощ. Първият удар отекна тържествено в ушите му, но когато звънът престана, тишината му се стори непоносима; чувствуваше се едва ли не тъй, сякаш бе загубил някой приятел. Беше неспокоен и възбуден; бързо се съблече, сложи свещта в камината и си легна.

Всеки е изпитвал онова неприятно състояние на духа, когато телесната умора напразно се бори с упоритото безсъние. Това бе и състоянието на мистър Пикуик в този момент; отначало той се обърна на една страна, после на друга; упорито си затваряше очите и се опитваше да се приспи — но безуспешно. Дали се дължеше на необичайното напрежение, изживяно напоследък, или на горещината, или на силния пунш, или пък на новото легло — но каквато и да бе причината, мисълта му непрекъснато и натрапчиво се връщаше към мрачните картини в трапезарията и към старите легенди, свързани с тях, разказвани през цялата вечер. След като се въртя в леглото половин час, той дойде до неприятното заключение, че няма смисъл да се опитва да заспи; и тъй, стана и се облече набърже. Всичко друго би било по-добре, мислеше си той, отколкото да лежи там и да си въобразява всякакви страхотии. Погледна навън през прозореца — беше много тъмно. Поразтъпка се из стаята — почувствува се много самотен.

Той беше кръстосал вече няколко пъти разстоянието от вратата до прозореца и от прозореца до вратата, когато изведнъж се сети за ръкописа на стария свещеник. Не беше лоша идея. Ако не успееше да го увлече, можеше поне да го приспи. Той го измъкна от джоба на жакета си, придърпа малка масичка до кревата, подряза свещта, сложи си очилата и се приготви да чете. Почеркът беше странен, а хартията мръсна и зацапана с мастило. Заглавието го стресна отведнъж и той неволно хвърли поглед към ъглите на стаята. Но като си даде сметка колко нелепо би било да се поддава на подобни чувства, отново подряза свещта и зачете следното:

Дневникът на един луд

„Да — луд! Как би пробола сърцето ми тази дума преди много, много години! Как раздухваше тогава страха, навестяващ ме от време на време, и караше кръвта ми да съска и клокочи в жилите ми, докато студени капки пот избиеха по цялото ми тяло и коленете ми се разтреперваха от ужас! Сега обаче тя ми се нрави. Чудесна дума! Та посочете ми някой монарх, чиито гневно свъсени вежди са предизвиквали боязън, равна на тази, предизвикана от взора на лудия; чието въже и секира са били и наполовина тъй точни, като хватката на лудия. Хо, хо! Прекрасно е да си луд! Да надзъртат към тебе през железните решетки, като че ли си хищен лъв, а ти да скърцаш зъби и да виеш посред дългата тиха нощ, пригласян от веселия звън на тежката верига, и да се валяш и гърчиш върху сламата, унесен от тази приказна музика. Ура, да живее лудницата! О, това е славно място!

Спомням си онези дни, когато се страхувах да не полудея; когато често се стрясках в съня си, падах на колене и се молех на небето да ме пощади от проклятието на моя род; когато стремглаво напусках пиршества и веселби и бягах да се скрия в някой самотен кът и там с часове наблюдавах развитието на изтощителната треска, която накрая щеше да затъмни напълно моето съзнание. Известно ми бе, че лудостта е примесена в самата ми кръв, в мозъка на костите ми; цяло едно поколение си беше отишло, незасегнато от този бич, но знаех, че аз съм белязаният и че в мен щеше да се прояви отново. Знаех, че тъй трябва да бъде: че винаги тъй е било и тъй щеше да бъде и занапред; и когато, свит в някой ъгъл на гъмжаща от хора стая, виждах някои да си шепнат, да обръщат поглед към мен и да ме сочат, знаех, че си говореха един на друг за обречения да полудее; тогава се измъквах и отивах някъде да се терзая на самота.

Тъй минаваха годините ми — дълги, дълги бяха тия години. Понякога и тук нощите са дълги — много дълги; но това е нищо в сравнение с тревожните нощи и ужасните сънища, които ме мъчеха по онова време. Тръпки ме полазват, като си припомня; огромни мрачни фигури с лукави, злоради усмивки се таяха в ъглите на стаята ми, а нощем се свеждаха над леглото ми и ме примамваха към безумие. Те ми разправяха тихичко, шепнешком, че подът на старинната къща, дето умрял бащата на моя баща, бил опръскан със собствената му кръв, пролята от собствената му ръка в пристъп на лудост. Аз запушвах ушите си с пръсти, но те пищяха в главата ми, докато цялата стая почваше да кънти; викаха, че едно поколение преди него лудостта също била приспана, но неговият дядо живял дълги години с приковани о земята ръце, за да не позволят да се разкъса на парчета. Аз знаех, че казваха истината — добре го знаех. Бях издирил тайната много отдавна, колкото и да се стараеха да я потулят от мен. Ха, ха! Твърде бях хитър — повече, отколкото предполагаха, — макар и да ме мислеха за луд.

Най-после злото ме обхвана и се чудя защо въобще съм се страхувал. Сега можех да излизам всред хората, да викам и се смея, и то в най-доброто общество. Аз знаех, че съм луд, а те дори не подозираха. Как ликувах от възторг, щом си помислех за чудесния номер, който им играех след някогашните сочещи ме погледи и усмивки от времето, когато още не бях луд, а само се страхувах да не би един ден това да стане! И как се смеех от радост, щом останех сам и си помислех колко добре пазя тайната си и как бързо биха ме изоставили милите ми другари, ако знаеха истината. Едва не крещях от възторг, когато, обядвайки с някой весел приятел, си представях как той би побледнял като платно и как бързо би побягнал, ако разбереше, че неговият скъп другар, седнал досам него с острия бляскав нож в ръка, е луд — и притежава и силата, отчасти и желанието, да забие острието в неговото сърце. О, весел беше животът тогава!

Пари и богатство започнаха да се сипят върху ми и аз се отдадох на удоволствия, хилядократно по-приятни от мисълта за умело пазената тайна. Наследих семейно имение. Законът — законът с орловия поглед — биде измамен и предостави оспорваното състояние в ръцете на един луд. Къде им беше умът на тези проницателни люде със здрав разум? Къде се дяна ловкостта на правниците, вечно дирещи нередности? Лукавството на лудия ги надхитри всичките.

Аз имах пари. Как ме ухажваха! Пилеех ги щедро. Как ме славословеха! А как се унижаваха пред мене онези трима горди и надменни братя! Старият беловлас баща също — какво внимание, уважение, безпределна преданост, — той просто ме боготвореше! Старецът имаше дъщеря, а младежите — сестра; и петимата бяха бедни. Аз бях богат; и когато се ожених за девойката, видях тържествуващата усмивка да играе по лицата на бедните роднини, които си мислеха за добре скроените си планове и високата награда. По-скоро аз трябваше да се усмихвам. Да се усмихвам! Направо да се смея, да скубя косите си и да се търкалям по земята с радостни викове. Те съвсем не знаеха, че бяха я омъжили за един луд.

Чакайте. Ако бяха знаели, щяха ли да я пощадят? Щастието на сестра им срещу златото на нейния съпруг. Лекото перце, духнато от мен във въздуха, срещу весело дрънчащата верига, украсяваща тялото ми!

В едно се бях излъгал аз, с цялото мое лукавство. Ако не бях луд — защото, макар ние лудите да сме достатъчно прозорливи, объркваме се понякога, — би трябвало от преди да зная, че девойката би предпочела да я положат студена и безчувствена в тежък тъмен ковчег, отколкото да я заведат като облажавана от всички съпруга в блестящия ми богат дом. Би трябвало да знам, че тя бе отдала сърцето си на тъмноокия младеж, чието име чух веднъж да мълви в неспокойния си сън; тя ми бе пожертвувана, за да облекчи немотията на стария беловлас баща и надменните братя.

Не помня сега нито фигури, нито лица, но знам, че девойката беше красива. Знам, че беше; защото в светлите лунни нощи, когато се стряскам в съня си и наоколо цари тишина, виждам в единия ъгъл на тази килия безмълвно и неподвижно изправена тънка въздушна фигура с разпуснати по раменете дълги черни коси, подухвани от неземен вятър, а очите й вперени в мен — нито премигват, нито се склопяват. Шъ-ът! Кръвта се смразява в сърцето ми, като пиша тези редове — фигурата — това е тя; лицето е много бледо, а очите — с бляскав стъклен поглед; но аз ги познавам безпогрешно. Тази фигура е съвсем неподвижна; нито се въси, нито криви уста като другите, дето понякога гъмжат наоколо, но тя е много по-страшна дори от духовете, що ме терзаеха преди много години, защото иде направо от гроба и прилича толкова много на смъртта.

Година близо гледах как лицето й все повече побледнява; година близо виждах сълзи да набраздяват тъжните бузи, без да разбирам защо. Но узнах най-сетне причината. Те не можеха дълго да крият от мен. Тя никога не бе ме обичала; никога не съм смятал, че ме обича; тя презираше богатството ми и мразеше разкоша, в който живееше; това не бях очаквал. Тя любеше друг. Това и през ум не бе ми минавало. Странни чувства ме обладаха и разни мисли, натрапвани от някаква тайнствена сила, все се въртяха като вихрушка в мозъка ми. Нея аз не намразих, но мразех младежа, за когото тя все още проливаше сълзи. Аз я жалех — да, жалех я за злощастния живот, на който я бяха осъдили себичните й безсърдечни роднини. Знаех, че животът й ще е кратък, но мисълта, че преди да умре, би могла да роди някое клето създание, обречено да предаде на идното поколение наследствената ни лудост, ме принуди — аз твърдо реших да я убия.

Дълги седмици си мислех за отрова, след това за удавяне, след това за пожар. Чудесна гледка: хубавата къща в пламъци, а жената на лудия се превръща на въглен. Помислете за шегата, за голямата ми отплата — да видя някой напълно нормален човек да увисне на въжето за неизвършено от него деяние, и всичко туй заради лукавството на един луд! Често си мислех за това, но накрая се отказах. О, с какво наслаждение точех бръснача дни наред, опипвах тънкото острие и си представях разреза, направен с един удар на бляскавото порещо острие!

Най-сетне старите привидения, които преди тъй често ме навестяваха, пошепнаха в ухото ми, че е настъпил часът, и пъхнаха отворения бръснач в ръката ми. Аз го стиснах здраво, станах тихо от кревата си и се надвесих над спящата си жена. Тя беше закрила лицето си с ръце; внимателно ги отметнах и те леко паднаха върху гърдите й. Тя беше плакала, имаше още влажни следи от сълзи по бузите. Лицето й бе кротко и спокойно; дори когато аз я погледнах, нежна усмивка озари бледите й черти. Внимателно сложих ръка върху рамото й, тя трепна, но сякаш само насън. Отново са надвесих. Тя изпищя и се събуди.

Едно движение на ръката ми и никога вече ни вик, ни звук нямаше да се откъсне от нейните устни. Но аз се стреснах и отстъпих крачка назад. Очите й бяха устремени към мен. Не зная защо, но те ме смущаваха и ужасяваха; аз потръпнах под техния взор. Тя стана от кревата, без да свежда втренчения си в мен поглед. Аз се разтреперих; бръсначът бе в моите ръце, но не можех да се помръдна. Тя тръгна заднишком към вратата; като стигна до нея, извърна се и откъсна очи от лицето ми. Магията изчезна. Скочих към нея и я сграбчих за китката. Тя започна да надава вик след вик и се строполи на земята.

Сега можех да я убия без всякаква съпротива, но къщата бе вече в тревога. Чух шум от стъпки на стълбището. Поставих бръснача обратно на място в чекмеджето, отключих вратата и високо извиках за помощ.

Дойдоха и я вдигнаха и я положиха върху кревата. Тя лежа в безсъзнание с часове, а когато се свести и можеше да вижда и говори, тя беше загубила ума си и бълнуваше бясно и неистово.

Повикаха лекари — важни люде, които спираха пред моя дом в удобни карети с чудесни коне и натруфени слуги. Седмици наред те бдяха край леглото й. Събраха се на консулт, съветваха се тържествено на нисък глас в съседната стая. Един от тях, най-способният и най-прочутият, ме отведе настрана и като ме призова да съм готов за най-страшното, ми съобщи — на мене, безумеца! — че жена ми била безумна. Стояхме съвсем близо край отворения прозорец, той ме гледаше в очите, а ръката си бе поставил върху моята. Без много усилие можех да го запратя долу на улицата. Щеше да бъде много забавно, ако го бях направил. Но моята тайна беше на карта и аз не му сторих нищо. Няколко дни по-късно ми казаха, че тя трябвало да бъде под непрестанно наблюдение, че аз трябвало да й намеря пазач. Аз! Отидох сред самотното поле, дето никой не можеше да ме чуе, и се смях, докато въздухът проехтя от моите викове!

Тя умря на следващия ден. Беловласият старец я изпрати до гроба, а горделивите братя проляха по някоя сълза над безжизненото тяло на онази, на чиито страдания, докато беше жива, те бяха гледали с твърди като камък сърца. Всичко това подхранваше тайната ми радост и в екипажа на връщане към дома аз се смях до сълзи зад бялата кърпичка, закриваща лицето ми.

Макар и да бях постигнал своята цел и да бях я убил, бях несигурен и разтревожен и усещах, че скоро тайната ми ще бъде разкрита. Не можех да потулям дивата си радост и веселост, кипящи вътре в мен; те ме караха да скачам, да пляскам с ръце, да танцувам из стаята и да се превивам от смях, щом останех сам. А когато излизах и виждах оживените тълпи из улицата или пък в театъра слушах музика и гледах танцуващите хора, тъй радостно ми ставаше, че ми се искаше да се хвърля всред тях и да ги разкъсам на хиляди парченца — всички тия хора, и да вия от възторг. Но аз скърцах със зъби, тропах с крака и впивах остри нокти в дланите си. Въздържах порива си — и никой още не знаеше, че съм луд.

Спомням си — макар и това да е едно от последните неща, които мога да си спомня: защото сега смесвам действителни случки със сънищата си, тук имам толкова много да върша, а все ме карат да бързам, че нямам време да ги разграничавам едни от други, толкова невероятно са се вплели взаимно. Помня как се издадох накрая. Ха! Ха! И сега сякаш виждам изплашените им погледи, усещам лекотата, с която ги отблъсквах от себе си, като запращах свития си юмрук в побледнелите им лица, а после се понесох като вихър и ги оставих далеч зад себе си — да викат и пищят. Когато си помисля за това, усещам прилив на гигантски сили. Ето виждате ли как тази желязна решетка се огъва под яростния ми напор? Мога да я счупя като клонка, само че тук има дълги коридори и много врати — трудно бих се оправил през всички тях; дори да бих могъл, там долу има, знам, железни порти, държат ги винаги заключени и залостени. Те знаят какъв хитър луд съм бил и са горди, че ме държат тук и могат да ме показват.

Чакайте, да, така беше — да, бях излязъл. Беше късно през нощта, когато се върнах у дома; съобщиха ми: най-гордият от тримата горди братя ме чакал — спешна работа — казал, — трябвало да ме види: добре си спомням. Мразех този човек, тъй както лудият може да мрази. Много, много пъти едва удържах пръстите си да не го разкъсат. Бяха го поканили горе и аз изкачих стълбите тичешком. Искал да ми каже две думи. Освободих прислугата. Беше късно и ние с него бяхме сами — за първи път.

В началото внимателно отбягвах да го гледам, защото знаех това, което той не знаеше — аз го съзнавах и ликувах, — че огънят на лудостта гореше в очите ми като разпалена жарава. Седяхме мълчаливо няколко минути. Той проговори най-сетне. Разгулният ми живот напоследък и странните ми изказвания незабавно след смъртта на сестра му осквернявали нейната памет. Съобразявайки различни обстоятелства, изплъзнали се първоначално от вниманието му, той дошъл до убеждение, че моето държане спрямо неговата сестра не било добро. Искал да знае дали е правилно заключението му, че съм искал да осквернявам паметта на покойната и да засвидетелствувам липса на уважение към семейството му. Неговата униформа го заставяла да иска тези обяснения.

Този човек имаше ранг във войската — ранг, купен с моите пари, с нещастието на сестра му! Този човек стоеше начело на заговора да ме впримчат и да сложат ръка на богатството ми. Не друг, а той най-вече бе принудил сестра си да се омъжи за мен, като много добре е знаел, че сърцето си тя била дарила на онзи хлапак. Неговата униформа го заставяла! Позорната ливрея на неговото безчестие! Обърнах очи към него — не можех да се въздържа, но не проговорих ни дума.

Видях как под влиянието на моя поглед у него настъпи рязка промяна. Той беше смел човек, но руменината се изгуби от лицето му и той отдръпна стола си. Аз приближих моя още по-близо и когато се засмях — много ми беше весело тогава, — видях го да потръпва. Усетих лудостта да се надига вътре в мен. Той се беше уплашил.

— Много обичахте сестра си, когато беше жива, нали? — извиках аз. — Много!

Той се огледа с безпокойство наоколо и видях как ръката му се вкопчи в гърба на стола, но нищо не отговори.

— Негодник — казах аз, — всичко открих: открих пъклените ви замисли срещу мен; аз знам — сърцето й е принадлежало на друг, когато вие я насилихте да се омъжи за мен. Знам всичко — знам всичко.

Той скочи внезапно от стола си и като го вдигна във въздуха, ме подкани да отстъпя — защото, докато говорех, аз преднамерено се приближавах все по-близко до него.

В същност аз не говорех, а крясках — усещах вълни на ярост да преливат в жилите ми, а старите привидения да се надсмиват и да ми нашепват да изтръгна сърцето му.

— Проклет бъди — извиках, като скокнах и се спуснах върху него. — Аз я убих. Аз съм луд. Смърт за тебе. Кръв, кръв! Жадувам за кръв!

С един удар отбих стола, който той в ужаса си запрати по мене, и ние се вкопчихме; и двамата тежко се сгромолясахме и се заваляхме по пода.

Славна беше тази борба; защото той беше висок и силен мъж и се бореше за живота си; а пък аз в могъществото на своята лудост горях от желание да го унищожа. Знаех, че няма сила, равна на моята, и бях прав. Прав, отново прав, макар и да бях луд! Отпорът му започна да намалява и като опрях коляно върху гърдите му, впих ръцете си в мускулестия му врат. Лицето му стана мораво, очите му изскочиха от орбитите и той изплези език, сякаш ми се присмиваше. Аз стисках още по-здраво.

Изведнъж вратата се отвори с оглушителен трясък и тълпа хора се спуснаха към мен, като всеки крещеше на другите да обуздаят лудия.

Тайната ми беше разкрита и сега трябваше да се боря само за своята свобода и независимост. Скочих на крака, преди някой да ме е докоснал, хвърлих се всред моите нападатели и пробих път с железните си юмруци, сякаш държах брадва и посичах всичко изпречило се пред мен. Добрах се до вратата, прескочих перилата на стълбището и само за миг се озовах на улицата.

Тичах бърже, стремително и никой не посмя да ме спре. Чувах шума на преследващите ме нозе и с удвоена бързина се впуснах напред. Този шум ставаше все по-неясен, докато съвсем заглъхна в далечината; но аз се носех с бяг, над стени и огради, през реки и блата, с диви викове, подемани от гъмжащите наоколо тайнствени същества — пронизителните писъци нарастваха и цепеха въздуха; на ръце ме носеха демони, летящи о крилете на вятъра, помитаха валове и плетища, свистяха и с главозамайваща скорост ме въвличаха в безспирен шеметен въртеж, докато най-после с бесен удар ме запокитиха надалеч и аз паднах тежко на земята. Когато се пробудих, намерих се тук — тук в тази весела килия, дето рядко прониква слънчев лъч, а прокрадващата се лунна светлина служи само да виждам тъмните сенки наоколо и тази безмълвна фигура, вечно изправена в своя ъгъл. Когато лежа с широко отворени очи, чувам понякога странни писъци и викове от далечните кътища на тази голяма сграда. Не знам какво представляват те, но не идат от бледата фигура, нито пък я засягат. Да, от най-ранния вечерен здрач до първите лъчи на зората тя вечно стои на същото място, слуша песента на желязната ми верига и наблюдава как се гърча на сламената постеля.“

На края на ръкописа, с различен почерк, бе отбелязано следното:

„Нещастникът, чието бълнуване е записано по-горе, е печален пример на гибелните последици от неправилно насочени в ранните години жизнени сили и на продължителна злоупотреба с тях, което в края на краищата предизвиква непоправими опустошения. Безразсъдният разврат, безпътство и разпуснатост през неговата младост го довеждат до състояние на треска и делириум. Първата проява на заболяването бива странното внушение (почиващо на добре известна медицинска теория, решително оспорвана от някои и не по-малко решително бранена от други), че в неговото семейство съществувала наследствена лудост. Отражението бива непрекъсната потиснатост, която с времето се развива в болезнено умопомрачение, за да завърши в буйствена лудост. Имаме всички основания да смятаме, че описаните от него събития са действителни случки, макар някои подробности да са вероятно изопачени от болното му въображение. Тези, които познават неговите пороци от по-младите му години, се чудят как неговите страсти, вече необуздавани от разсъдъка, не са го подтикнали да извърши още по-ужасяващи деяния.“

Едва-що мистър Пикуик завърши прочита на ръкописа, даден му от стария пастор, и фитилът в свещника догоря. Пламъкът изгасна внезапно, без предварително да премигне в знак на предупреждение, като стресна доста много възбудения му дух. Той съблече набързо дрехите, що бе навлякъл, ставайки от измъчващото го легло, и като хвърли отново уплашен поглед около себе си, веднага се завря между завивките и скоро потъна в дълбок сън.

Бляскаво утринно слънце осветяваше стаята му, когато се събуди — беше вече доста късно. Мрачното му угнетяващо настроение от предишната нощ бе изчезнало заедно с тъмните сенки, които забулваха пейзажа, мислите и чувствата му бяха леки и весели като самата заран. След обилната закуска четиримата джентълмени се отправиха пешком към Грейвсанд, следвани от един човек, носещ камъка в дървеното му сандъче. Те стигнаха в града към един часа (багажа си бяха изпратили в Лондон и щяха да го получат там), имаха и късмет да си осигурят места върху откритата част на дилижанса и още същия следобед пристигнаха в Лондон в отлично здраве и настроение.

Следващите три или четири дена преминаха в приготовления за пътешествието им до Ийтънсуил. Но тъй като сведенията относно това важно начинание изискват отделна глава, можем да запълним няколкото реда, оставащи до завършека на настоящата, със съвсем кратко повествование на историята за археологическото откритие.

И тъй, от протоколите на клуба научаваме, че мистър Пикуик изнесъл доклад относно откритието пред Общо събрание на клуба, свикано на следващата вечер подир тяхното пристигане, като се впуснал в много находчиви и научно обосновани размишления във връзка и относно значението на надписа. Научаваме още, че един вещ скулптор издълбал върху камък точно копие на реликвата, за да бъде представено на „Кралският археологически институт“ и на други научни учреждения; завист и ревност възникнали в безброй сърца от публикуваните дискусии и противоречиви мнения по въпроса; и самият мистър Пикуик излязъл с брошура съдържаща деветдесет и шест страници съвсем дребен шрифт с двадесет и седем различни тълкувания на надписа. Трима възрастни джентълмени лишили своите трима първородни синове от наследство, загдето посмели да се усъмнят в древността на въпросния паметник, а една възторжена личност се лишила въобще от живота, отчаяна, загдето не успяла да разкрие загадката на надписа; мистър Пикуик бил избран за почетен член на седемнадесет научни дружества в страната и в чужбина — за направеното от него откритие; нито едно от тези седемнадесет дружества не могло да разгадае откритието, но и седемнадесетте били единодушни, че то било съвсем необикновено.

А мистър Блотън — и това име ще остане вечно дамгосано от презрението на онези, що търсят възвишеното и тайнственото, — този мистър Блотън, казахме, с присъщата на дребните душички недоверчивост и заядливост, дръзва да излезе в случая с едно становище колкото позорно, толкова и абсурдно. В подлото си желание да засенчи ореола на безсмъртното име Пикуик, мистър Блотън стига дотам, че лично прави пътешествие до Кобъм и при завръщането си подигравателно заявява в словото си пред клуба, че той се бил срещнал с човека, от когото бил купен камъкът; че човекът допускал камъкът да е стар, но тържествено опровергал древността на надписа — понеже твърдял, че той сам го бил издялкал веднъж през свободното си време, както му дошло подръка, и буквите, които виждаме, съединени съответно, означавали ни повече, ни по-малко следното: БИЛ СТЪМПС, ПОДПИСАН. Но поради това, че мистър Стъмпс имал склонността към оригинално творчество, пък и нещо бил скаран с правописа, в средата на последната дума вместо „С“ се било прокрадвало едно „Ш“.

Членовете на клуба „Пикуик“ (както би могло да се очаква от едно тъй високо образовано общество), изслушали това изказване с презрението, което то заслужавало, и изключили нахалния и зъл Блотън от своите редове, а накрая, в знак на всеобщо доверие и одобрение, гласували да се подарят на мистър Пикуик очила със златни рамки; на свой ред мистър Пикуик поръчал да му се нарисува портретът за украса на клубната зала.

Мистър Блотън бил изгонен, но не и победен. Той също излязъл с брошура, отправена до седемнадесетте научни дружества в страната и чужбина, като повторил дословно изказаното вече твърдение и доста неприкрито дал да се разбере, че ги счита и седемнадесетте за седемнадесет дружества на „глупци“; и като последица бурното негодувание на седемнадесетте научни общества се изляло в многобройни нови брошури; чуждестранните научни дружества влезли във връзка с научните дружества в страната; научните дружества в страната превели брошурите на чуждестранните научни дружества на английски; чуждестранните научни дружества превели брошурите на английските научни дружества на всевъзможни чужди езици; и това дава начало на прочутата научна дискусия, добре известна на всички като „Полемиката Пикуик“.

А подлият опит да се злепостави мистър Пикуик се стоварил върху главата на клеветника съчинител. Седемнадесетте научни дружества единодушно гласували решение и обявили нахалника Блотън за невежа, който се меси в неща, които не познава; и незабавно се заловили да пишат с още по-голямо усърдие многобройни трактати. И до наши дни камъкът остава неразгадан паметник на величието на мистър Пикуик и вечен спомен за низостта на неговите врагове.

Глава дванадесета

Описва много съществено начинание, предприето от мистър Пикуик; отбелязва важен момент не само за неговия живот, но и за това повествование

Жилището на мистър Пикуик на Гозуъл Стрийт, макар и ограничено по размери, беше не само много спретнато и удобно, но и особено подходящо да служи за резиденция на човек с неговата гениална дарба за наблюдение. Дневната му беше на първия етаж към главната улица, спалнята му — на втория етаж към главната улица; и тъй, дали седеше на бюрото си в салона, или стоеше изправен пред огледалото в спалнята си, той имаше еднаква възможност да съзерцава човешката природа във всичките й многолики проявления на тази колкото оживена, толкова и прочута градска артерия. Хазайката му, мисис Бардел — вдовица и единствена изпълнителка на завещанието на покоен митнически чиновник — беше мила жена с приятна външност и жив нрав, а вродената си готварска дарба тя бе развила благодарение на проучвания и дълга практика в изтънчено изкуство. Нямаше ни пеленачета, ни слуги, нито пък домашни птици. Останалите обитатели бяха само един едър мъж и едно малко момче: първият — наемател, вторият — възпроизводство на мисис Бардел. Едрият мъж се връщаше в къщи точно в десет часа вечерта и винаги в този час успяваше някак да се побере в рамките на миниатюрен френски креват в малката задна стая; а детските игри и гимнастически упражнения на младия мистър Бардел се провеждаха изключително в съседните улици и канавки. Чистота и спокойствие царяха из цялата къща; и тук волята на мистър Пикуик беше закон.

Всеки, разучил тези подробности в домашните порядки на пансиона и запознат с превъзходния ред в мислите на мистър Пикуик, би намерил съвсем тайнствени и необясними както външния му вид, така и неговото държане сутринта преди насроченото пътешествие до Ийтънсуил. Той бързо кръстосваше стаята надлъж и нашир, подаваше глава през прозореца на всеки три минути, непрекъснато гледаше часовника си и издаваше много други признаци на нетърпение, съвсем необичайно за него. Ясно бе, че обмисля нещо извънредно важно, но какво именно това дори мисис Бардел не беше в състояние да открие.

— Мисис Бардел — рече най-после мистър Пикуик, когато тази любезна жена беше към края на доста продължилото бърсане на прах в неговите стаи.

— Да, сър? — отзова се мисис Бардел.

— Вашето момченце излезе доста отдавна, нали?

— Та доста път е до Бъро, сър — възрази мисис Бардел.

— А — рече мистър Пикуик, — точно така; права сте.

Мистър Пикуик пак млъкна, а мисис Бардел пак се залови да бърше праха.

— Мисис Бардел — рече мистър Пикуик, след като бяха минали няколко минути.

— Да, сър? — рече мисис Бардел отново.

— Смятате ли, че разходите за двама души са много по-големи, отколкото за един човек?

— Боже мой, мистър Пикуик — рече мисис Бардел, като се изчерви чак до крайчеца на бонето си, понеже й се стори, че забелязва нещо като искри на съпружески намерения в очите на своя наемател. — Боже мой, що за въпрос, мистър Пикуик!

— Какво мислите вие, мисис Бардел? — запита мистър Пикуик.

— Зависи — рече мисис Бардел, като доближи съвсем бърсалката за прах до облегнатия на масата лакът на мистър Пикуик. — Много зависи от другия човек, разбирате, нали, мистър Пикуик, дали може да пести и дали е внимателен в харчовете, сър.

— Да, това е съвсем вярно — съгласи се мистър Пикуик, — а човекът, на когото съм се спрял (и той погледна мисис Бардел много настойчиво), притежава, смятам, тези качества; и освен това доста добре познава живота и е много буден, мисис Бардел, а това ще е от съществена полза за мен.

— Боже мой, мистър Пикуик — рече мисис Бардел; руменината отново се разля до ръба на бонето й.

— Тъй смятам, тъй смятам наистина — продължи мистър Пикуик, разпалвайки се все повече, както обикновено, когато говореше върху някоя вълнуваща го тема. — И право да ви кажа, мисис Бардел, вече съм се решил окончателно.

— Господи боже, сър! — възкликна мисис Бардел.

— На вас ще се види странно може би — подхвана пак любезният мистър Пикуик и весело обърна очи към мисис Бардел, — загдето никога досега не съм се допитал до вас по този въпрос, докато не отпратих нашето момченце тази заран — а?

Мисис Бардел можа да отговори само с поглед. Тя отдавна благоговееше пред мистър Пикуик, но от разстояние, а ето че сега, съвсем внезапно тя се озоваваше на седмото небе — това бе нейният безумен и недостижим блян, за който не смееше и да мечтае: мистър Пикуик щеше да й направи предложение — предварително замислен план, при това — отпраща момченцето й до Бъро — да не пречи с присъствието си; какъв такт — каква изтънченост!

— Е — рече мистър Пикуик, — какво ще кажете?

— О, мистър Пикуик — отговори мисис Бардел, трепереща от вълнение, — вие сте тъй добър, сър.

— Това ще ви спести доста много грижи, нали? — забеляза мистър Пикуик.

— О, не съм и помисляла за грижите, сър — отвърна мисис Бардел. — А пък тогава аз, разбира се, ще се грижа повече от всякога да сте доволен; колко е мило от ваша страна, мистър Пикуик, да помислите за моята самотност.

— А, наистина — рече мистър Пикуик, — не бях се сетил за това. Когато изляза из града, ще има винаги някой край вас. Да, да, ще има някой.

— Трябва да ви кажа, че съм най-щастливата жена на света — рече мисис Бардел.

— А вашето момченце… — захвана мистър Пикуик.

— Да го поживи бог! — прекъсна го мисис Бардел и изхлипа от майчинска любов.

— То също ще си има другар — продължи мистър Пикуик, — и такъв един, жизнерадостен — за няколко дена ще го научи на повече дяволии, отколкото иначе би научил за цяла година, сигурен съм. — И мистър Пикуик кротко се усмихна.

— О, мили мой! — извика мисис Бардел.

Мистър Пикуик се стресна.

— О, мили мой, тъй добър, тъй весел и сърдечен! — И без повече церемонии мисис Бардел стана от стола си и поривисто обви ръце около врата на мистър Пикуик с водопад от сълзи и концерт от хлипания.

— Боже милостиви! — извика поразеният мистър Пикуик. — Мисис Бардел — любезна хазайке — боже мой — какво положение — моля, помислете — мисис Бардел, недейте — ако някой влезе…

— О, нека влязат! — неистово изкряска мисис Бардел. — Аз никога не ще ви оставя — вие, добра, мила прекрасна душа! — И с тези думи мисис Бардел го притисна още по-плътно.

— Милост, господи — говореше мистър Пикуик, докато мъжки се бореше да се освободи. — Чувам стъпки по стълбата. Недейте, недейте. — Но всички молби и възражения бяха напразни; защото мисис Бардел бе припаднала в ръцете на мистър Пикуик; и преди той да успее да я положи обратно на стола, младият мистър Бардел влезе и въведе в стаята мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс.

Мистър Пикуик остана като вкаменен, без да може да промълви и дума. Той стоеше насред спалнята с прелестния си товар на ръце, вперил невиждащ поглед в лицата на своите приятели, и нито ги поздрави, нито пък се опита да даде някакво обяснение. И те от своя страна го бяха зяпнали, а младият мистър Бардел оглеждаше всички поред.

Изумлението на пикуикистите бе тъй пълно, а и самият мистър Пикуик бе тъй стъписан, че можеха да останат в съвсем същото положение едва ли не докато припадналата дама се свести, ако не бе крайно трогателната, прекрасна изява на синовна обич от страна на нейния невръстен син. Облечено в стегнато костюмче от рипсено кадифе, осеяно с порядъчно големи пиринчени копчета, момчето се бе изправило отначало до вратата неуверено и слисано; но впечатлението, че майка му вероятно е станала жертва на някакво лично покушение, постепенно проникна до неговия още не напълно развит ум и считайки мистър Пикуик за нападателя, то нададе някакъв грозен, получовешки вой и спускайки се със застрашително наведена глава, захвана да обсипва гърба и нозете на този безсмъртен джентълмен с юмруци и ритници, съответствуващи на силата на крайниците и степента на възбудата му.

— Дръпнете малкия негодник — рече измъченият мистър Пикуик. — Той е полудял.

— Какво става? — запитаха едногласно онемелите дотогава пикуикисти.

— Не зная — раздразнено отвърна мистър Пикуик. — Махнете хлапето. (Тук мистър Уинкл завлече до другия край на помещението чудатото момче, което пищеше и се съпротивляваше.) А сега ми помогнете да пренесем тази жена на долния етаж.

— О, сега ми е по-добре — промълви мисис Бардел.

— Позволете ми да ви отведа долу — предложи вечно галантният мистър Тъпман.

— Благодаря ви, сър, благодаря! — истерично извика мисис Бардел и биде съответно отведена на долния етаж, следвана от любещия си син.

— Не мога да разбера — рече мистър Пикуик, когато приятелят му се върна, — не мога да разбера какво й стана на тази жена. Аз просто й съобщих моето намерение да си взема личен прислужник, а тя получи невероятния припадък, в който я заварихте. Много странно нещо.

— Много — отвърнаха тримата приятели.

— Постави ме в извънредно неудобно положение — продължи мистър Пикуик.

— Много — беше отговорът на тримата му последователи; те покашляха леко и се спогледаха многозначително.

Тяхното поведение не убягна от очите на мистър Пикуик, той забеляза недоверието им. Те явно го подозираха.

— Има някакъв човек в коридора — рече мистър Тъпман.

— Сигурно е прислужникът, за когото ви споменах — рече мистър Пикуик. — Изпратих да го повикат от Бъро тази сутрин. Бъдете тъй любезен и му кажете да дойде тук, Снодграс.

Мистър Снодграс изпълни повелята и мистър Самюъл Уелър се появи след миг.

— Е… надявам се, не сте ме забравили? — рече мистър Пикуик.

— Как ще ви забравя — отвърна Сам и му смигна снизходително. — Странна особа, оня, а? Как няма да ви метне. Не само че не е вчерашен, ами и ланшен не е.

— Оставете това сега — побърза да каже мистър Пикуик. — Искам да поговорим с вас за нещо друго. Седнете, моля.

— Благодарности, сър — отвърна Сам. Той седна, без да чака втора покана, след като остави старата си бяла шапка в преддверието. — Не е от най-красивите наглед — рече Сам, — ама е приятно да я носиш; преди да й падне периферията, беше много свястна капела, макар че без нея е по-леко — това едно; но пък и от дупките иде въздух — това второ; фина вентилация, тъй й викам. — И като завърши това изказване, мистър Уелър се усмихна приветливо на събраните пикуикисти.

— А сега, с оглед на въпроса, за който аз, със съгласието на тези господа, съм ви призовал… — започна мистър Пикуик.

— Да, това е, сър — прекъсна го Сам, — „изплюй, изплюй го де“, както казал бащата на детенцето, когато лапнало парата.

— На първо място бихме желали да знаем — продължи мистър Пикуик — дали имате някакви причини за недоволство от сегашната си работа.

— Преди да ви отговоря на ей тоз въпрос — отвърна мистър Уелър, — аз трябва да знам дали имате намерение да ми намерите нещо по-добро.

Кротка усмивка озари добродушните черти на мистър Пикуик, когато той каза:

— Аз почти съм се решил да ви взема при себе си.

— Ама истина ли? — рече Сам.

Мистър Пикуик кимна утвърдително.

— Заплата? — попита Сам.

— Дванадесет лири на година.

— Дрехи?

— Два костюма.

— К’ва работа?

— Да се грижите за мен; и да пътувате заедно с мен и тези трима джентълмени.

— Пишете договора — живо рече Сам, — нает от джентълмен — ерген — съгласен с условията.

— Значи, приемате тази служба? — запита мистър Пикуик.

— Разбира се — отвърна Сам. — Ако дрехите ми харесат и наполовина колкото мястото — дадено!

— Ще можете естествено да ми дадете препоръчително писмо, нали?

— Туй ще искате от стопанката на „Белият елен“, сър — отвърна Сам.

— Можете ли да дойдете тази вечер?

— Ще намъкна дрехите още сегичка, ако са тук — отвърна Сам с голяма готовност.

— Обадете ми се довечера в осем часа — рече мистър Пикуик. — И ако сведенията за вас са добри, дрехите ще ви бъдат набавени.

Като изключим едно-единствено прегрешение, в което участвувала също и една от приходящите камериерки, сведенията за поведението на мистър Уелър бяха толкова безспорно добри, щото мистър Пикуик реши с пълно основание да го вземе на служба още същата вечер. С бързината и решителността, присъщи на този забележителен мъж — не само в обществените, но и в частните дела, той веднага заведе своя нов помощник в една от онези безценни търговски къщи, гдето продават нови и малко носени дрехи за джентълмени и гдето се спестяват всякакви грижи и формалности да се вземат мерки и т.н., и преди да падне нощта, мистър Уелър бе снабден със сив жакет, украсен с копчето П. К., черна шапка с кокарда, розова раирана жилетка, светли бричове и гетри и разни други потребности, твърде многочислени, за да ги изброяваме всичките.

— Хм — каза си тази внезапно добила друг облик личност, когато се настани върху откритата платформа на Ийтъисуилския дилижанс следната заран, — чудя се какво в същност трябва да съм — лакей, чистач, пазач или разносвач — май че някакво мешано от всичкото. Няма значение — нали има смяна на въздуха, много да се види и малко да се работи. А туй пък ми е съвсем по сърце. И тъй — да живеят пикуикистите — викам аз.

Глава тринадесета

Някои данни за Ийтънсуил; за състоянието на тамошните партии и за избора на депутат в парламента, който да представлява тази древна, лоялна и родолюбива избирателна колегия

Длъжни сме откровено да признаем, че до момента, когато захванахме да се ровим в обемистите записки на клуба „Пикуик“, ние никога не бяхме чували за Ийтънсуил; и с не по-малко искреност ще открием на нашите читатели, че напразно сме търсили доказателства, които да потвърдят действителното съществуване на подобно място в наши дни. Убедени в пълната достоверност, която лъха от всички бележки и забележки на мистър Пикуик, ние не се осмелихме да противопоставим личните си знания срещу отразените твърдения на този велик мъж и се справихме с всички възможни меродавни източници по въпроса, до които успяхме да се доберем. Прегледахме всяко название в указателите „А“ и „Б“, без да се натъкнем на Ийтънсуил; обстойно проверихме всяко местенце в джобните карти на графствата в Англия, печатани за благото на обществото от най-изтъкнатите ни издателства, но нашите проучвания си останаха безплодни. Дойдохме следователно до убеждението, че мистър Пикуик, воден от свойствения му вечен стремеж да не обиди никого и от безспорното му забележително чувство на деликатност — тъй добре известно на всички, познаващи го отблизо, — нарочно е заменил с измислено истинското название на града, където е правил своите наблюдения. Това убеждение се потвърждава и от едно незначително на пръв поглед обстоятелство, но заслужаващо в действителност внимание, когато се разгледа в тази светлина. В бележника на мистър Пикуик успяхме да разчетем една бележка, потвърждаваща факта, че той и неговите последователи са имали запазени места за Норуичкия дилижанс; но след това тези редове са били напълно зачеркнати, по всяка вероятност с цел да се прикрие дори посоката, в която се намира съответното градче. Ние следователно не ще дръзнем да правим догадки по този въпрос, а незабавно ще продължим нашия разказ, задоволявайки се с данните, предложени от главните действуващи лица.

По всичко изглежда, че жителите на Ийтънсуил, подобно на жителите на много други малки градчета, се смятали за извънредно значителни и важни особи и всеки, съзнаващ тежестта, отдавана на личния му пример, се чувствувал длъжен да принадлежи от душа и сърце към една от двете велики партии, поделящи си града: партията на „сините“ и партията на „жълтите“. И тъй „сините“ не пропускали случай да се опълчат срещу „жълтите“, и „жълтите“ не пропускали случай да се опълчат срещу „сините“; и вследствие на това, когато и „жълтите“ и „сините“ да се срещнели на публично място — в кметството, на панаира или на пазара, — избухвали кавги и остри пререкания между тях. При съществуващото разногласие почти излишно е да се изтъква, че всичко в Ийтънсуил се превръщало в партиен въпрос. Предложели ли „жълтите“ да се направи нов стъклен покрив на пазарището, „сините“ свиквали събрания и осуетявали начинанието; предложели ли „сините“ да се построи нова помпа на главната улица, „жълтите“ до един се вдигали на крак, прогласявайки ужаса си от подобно разхищение. Имало „сини“ дюкяни и „жълти“ дюкяни, „сини“ кръчми и „жълти“ кръчми; имало „синя“ пътека и „жълта“ пътека дори в самата църква.

Било, разбира се, съществено и безспорно необходимо, щото всяка от тези мощни партии да се изявява в свой собствен печатен орган: имало следователно два вестника в града — „Ийтънсуилска газета“ и „Ийтънсуилска независимост“, като първият отстоявал „сините“ принципи, а вторият се списвал в дух безспорно „жълт“. Изрядни вестници били те: какви уводни статии, какви смели нападки! „Нашият недостоен събрат — «Газетата»“, „Този отвратителен и подъл ежедневник — «Независимост»“, „Този лъжлив и циничен лист — «Независимост»“, „Този злословен низък и гнусен клеветник — «Газетата»“ — тези и други възбуждащи духовете обвинения щедро изпъстряли колоните на всеки брой и на двата вестника и разпалвали чувства на крайно възмущение или възхищение в сърцата на гражданите.

Със свойствената си далновидност и проницателност мистър Пикуик бе избрал необикновено подходящ момент за своето посещение на града. Борбата беше взела невиждани размери. Почитаемият Самюъл Слъмки от Слъмки Хол беше „синият“ кандидат, а Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж край Ийтънсуил, биде убеден от своите политически приятели да се кандидатира от името на „жълтите“. „Газетата“ предупреждаваше избирателите на Ийтънсуил, че очите не само на Англия, но и на целия цивилизован свят са устремени към тях; а „Независимост“ повелително питаше дали избирателите на Ийтънсуил са наистина достойните граждани, за каквито винаги са минавали, или пък са долни и раболепни оръдия, незаслужаващи нито да носят името англичани, нито да се ползуват от това върховно благо — свободата. Никога дотогава такава възбуда не бе обхващала града.

Беше късно привечер, когато мистър Пикуик и неговите другари, с помощта на Сам, слязоха от покрива на Ийтънсуилския дилижанс. Големи сини копринени знамена се вееха от прозорците на странноприемницата „Градският герб“ и навсякъде по черчеветата бяха окачени обяви с огромни букви, съобщаващи, че комитетът на уважаемия Самюъл Слъмки заседавал там ежедневно. Тълпа от хора без работа, струпала се посред пътя, зяпаше към балкона, отдето, с пресипнал глас и цял зачервен, един мъж говореше повидимому в полза на мистър Слъмки; но силата и смисълът на неговите доводи бяха донякъде накърнени от непрекъснато думкащите четири тъпана, настанени на отсрещния ъгъл от комитета на мистър Физкин. До оратора на балкона се бе възправил неспокоен дребничък човек, който от време на време си вдигаше шапката и приканваше скупчените хора да аплодират, нещо, което те редовно вършеха с най-голямо въодушевление; и тъй като зачервеният джентълмен продължаваше да говори и ставаше все по-червен, можеше да се допусне, че това, го удовлетворяваше — сякаш някой е бил в състояние да го чуе.

Едва-що пикуикистите се бяха смъкнали от дилижанса, и част от навалицата на честните и независими граждани се струпа около тях и ги приветствува с три оглушителни вика; те бяха подети от главното ядро (тъй като за тълпата не е необходимо да знае за какво вика) и прераснаха в такъв страхотен победен вой, щото дори зачервеният оратор на балкона прекъсна речта си.

— Ура-а! — процепи въздуха тълпата в заключение.

— Още веднъж! — писна дребничкият церемониалмайстор от балкона и многолюдието изрева отново, сякаш дробовете бяха изковани от стомана.

— Да живее Слъмки! — ревяха честните и независимите.

— Да живее Слъмки! — отекна мистър Пикуик, вдигайки шапката си.

— Долу Физкин! — кресна навалицата.

— Долу! — извика мистър Пикуик.

— Ура-а! — И последва нов рев, сякаш в някоя менажерия слонът бе ударил камбаната, че пристига студеното месо.

— Кой е Слъмки? — пошепна мистър Тъпман.

— Не знам — отвърна мистър Пикуик също шепнешком. — Шт! Не задавайте въпроси. Най-добре в подобни случаи е да правите това, което прави тълпата.

— Ами ако има две тълпи? — забеляза мистър Снодграс.

— Викайте с по-многобройната — отвърна мистър Пикуик.

И томове не биха могли да кажат повече.

Те влязоха в странноприемницата. Множеството се отдръпваше наляво и надясно да им стори път и ги приветствуваше с възгласи. Първата им задача бе да си осигурят стаи за пренощуване.

— Има ли свободни легла при вас? — запита мистър Пикуик прислужника, когото бе повикал.

— Не зная, сър — отвърна човекът. — Струва ми се, всичко е заето. Ще се осведомя, сър. — И той излезе с тази цел и се завърна незабавно, за да попита дали господата са „сини“. Доста трудно бе да се отговори на този въпрос, защото нито мистър Пикуик, нито неговите другари бяха чак толкова пристрастени към каузата на който и да е от двамата кандидати в изборите. При тази дилема мистър Пикуик си спомни за своя нов приятел, мистър Пъркър.

— Познавате ли някой джентълмен на име Пъркър? — запита мистър Пикуик.

— Разбира се, сър. Избирателният пълномощник на уважаемия мистър Самюъл Слъмки.

— Мисля, че той беше „син“?

— О, да, сър.

— Тогава ние също сме „сини“ — рече мистър Пикуик; но като видя, че прислужникът доста се усъмни в това приспособенческо твърдение, той му подаде визитната си картичка и му заръча веднага да я занесе на мистър Пъркър, в случай че този джентълмен се намира в заведението. Прислужникът се оттегли; появи се отново почти на минутата и като покани мистър Пикуик да го последва, го заведе до една голяма стая на първия етаж, гдето зад дълга маса, отрупана с томове и книжа, седеше мистър Пъркър.

— А, драги мой сър — рече дребният мъж, докато се приближаваше да го посрещне, — много съм щастлив да ви видя, драги мой сър, много съм щастлив. Седнете, моля. И тъй, вие осъществихте вашето намерение, дойдохте дотук да видите изборите, а?

Мистър Пикуик отговори утвърдително.

— Героична борба водим, драги мой сър — рече дребният мъж.

— Доволен съм да чуя това — рече мистър Пикуик, потърквайки ръце. — Обичам да виждам здраво патриотично чувство, на която и страна да се изявява. И тъй, вие водите героична борба?

— О, да — потвърди дребният мъж, — и то много героична наистина. Наши са всички кръчми в града, а на противника оставихме само бирариите — ловък политически ход е туй, драги мой сър, нали? — Дребният мъж се усмихна самодоволно и смръкна щедра щипка енфие.

— А какви са вероятностите за изхода на тази борба? — запита мистър Пикуик.

— Как да кажа… неясни са, драги мой сър, още са доста неясни — отвърна дребният мъж. — Хората на Физкин са сложили ръка на тридесет и трима избиратели и ги държат заключени в плевнята на „Белият елен“.

— В плевнята! — възкликна мистър Пикуик, порядъчно удивен от този втори политически ход.

— Ще ги държат заключени там, докато им потрябват — поде дребничкият мъж. — Те целят, виждате ли, да не можем ние да се доберем до тях; а дори и да успеем, би било съвсем безсмислено, тъй като през всичкото време им дават да пият на провала. Хитър човек е избирателният пълномощник на Физкин — много хитър човек наистина.

Мистър Пикуик се опули, но нищо не отговори.

— Но ние все пак не губим съвсем надежда — продължи мистър Пъркър, като сниши гласа си почти до шепот. — Снощи имахме тук малко тържество, чай, драги мой сър — четиридесет и пет жени — и на прощаване подарихме на всяка от тях по едно зелено чадърче.

— Чадърче? — учуди се мистър Пикуик.

— Истина, драги мой сър, самата истина. Четиридесет и пет зелени чадърчета по седем шилинга и половина едното. Всички жени обичат труфила — невероятен успех имаха тези чадърчета. Осигуриха ни гласовете на съпрузите им и половината от тези на братята им: чадърчетата правят на пух и прах разните му чорапи, фланелки и тям подобни. Идеята беше моя, драги мой сър, изцяло моя. Дъжд, град или слънце, по улицата на всяка крачка ще срещате зелени чадърчета.

И тук дребничкият мъж се разтърси от неудържим смях, който прекъсна чак когато в стаята влезе трети човек.

Това беше висок слаб мъж с жълтеникавочервена, пооредяла коса, а лицето му издаваше тържествена важност, примесена с бездънна задълбоченост. Беше облечен в дълъг кафяв сюртук, с черна сукнена жилетка и сиви панталони. От жилетката му висеше двоен лорнет, а на главата си носеше плоскодънна шапка с широка периферия. Новодошлият бе представен на мистър Пикуик като мистър Пот, редактор на „Ийтънсуилска газета“. След няколко общи думи мистър Пот се обърна към мистър Пикуик и рече тържествено:

— Тази изборна битка буди голям интерес в столицата, нали, сър?

— Да, да, разбира се — отвърна мистър Пикуик.

— И имам основание да вярвам — поде Пот, хвърляйки поглед към мистър Пъркър за потвърждение, — имам основание да вярвам, че моята статия от миналата събота е допринесла нещо в тази насока.

— Няма никакво съмнение в това — рече дребничкият мъж.

— Печатът е мощен фактор, сър — забеляза Пот.

Мистър Пикуик изрази пълното си съгласие с това становище.

— Но смея да кажа, сър — рече Пот, — че аз никога не съм злоупотребявал със страхотната мощ, намираща се в моя власт. Смея да кажа, сър, че никога не съм насочвал благородното оръжие в моите ръце срещу свещеното право на частен живот или срещу чувствителната гръд на личната репутация; смея да кажа, сър, че съм отдал енергията си на усилия — колкото и скромни да са те, а те са скромни, знам — да се внедрят онези принципи… на… за… при…

Тук редакторът на „Ийтънсуилска газета“ сякаш се пообърка и мистър Пикуик му се притече на помощ, като каза:

— Разбира се.

— И позволете ми, сър — рече Пот, — позволете ми да ви задам един въпрос като на безпристрастен наблюдател: как гледат, какво е общественото мнение в Лондон относно борбата ми с „Независимост“…

— Много ги вълнува, без съмнение — прекъсна го мистър Пъркър с лукав поглед, който по всяка вероятност бе случаен.

— Борбата — рече Пот — ще продължи, докато притежавам сили, здраве и таланта, с който съм надарен. От тази борба, сър, макар тя да възбужда умовете на хората, да бунтува техните души и да ги прави негодни да се справят с текущите задължения на всекидневния живот — от тази борба, сър, аз никога не ще се оттегля, докато кракът ми не смаже ийтънсуилския „Независимост“. Аз желая, щото хората в Лондон и в цялата ни страна да знаят, сър, че могат да се уповават на мен; да знаят, че аз не ще ги изоставя, че съм твърдо решен да ги защищавам, сър, до самия край.

— Вие постъпвате много благородно, сър — отвърна мистър Пикуик и сграбчи десницата на възвишения Пот.

— Вие, сър, сте, както виждам, човек с усет и талант — додаде Пот, едва поемайки дъх след страстното си патриотично обръщение. — Много съм щастлив, сър, загдето имах възможност да се запозная с човек като вас.

— А за мен е голяма чест — отвърна мистър Пикуик — да чуя подобно мнение от ваша страна. Позволете ми, сър, да ви представя на моите съпътници, другите членове-кореспонденти на клуба, на който, с гордост заявявам, аз съм основател.

— С най-голямо удоволствие — рече мистър Пот.

Мистър Пикуик излезе и се върна със своите приятели, като ги представи на редактора на „Ийтънсуилска газета“, спазвайки всички правила на протокола.

— Сега, драги мой Пот — рече дребничкият мистър Пъркър, — поставя се въпросът, какво ще правим с нашите приятели?

— Предполагам, че бихме могли да отседнем в това заведение — забеляза мистър Пикуик.

— Няма свободно легло в цялата странноприемница, драги мой сър — нито едно свободно легло.

— Крайно неприятно — рече мистър Пикуик.

— Безкрайно — потвърдиха неговите съпътници.

— Имам едно предложение по този въпрос — намеси се мистър Пот. — Смятам, че представлява подходящо разрешение. В „Паунът“ има две свободни легла, а мога смело да заявя от името на мисис Пот, че тя би била щастлива да приеме у нас мистър Пикуик и един от неговите другари, ако останалите двама господа и техният прислужник нямат нищо против да се сместят както могат в „Паунът“.

След няколкократни настойчиви покани от страна на мистър Пот и няколкократни възражения от страна на мистър Пикуик, че не би могъл и да помисли да безпокои и притеснява любезната му съпруга, те дойдоха до заключение, че това е единственият начин, по който могат да постъпят. Тъй и постъпиха; и след като хапнаха заедно в „Градският герб“, приятелите се разделиха — мистър Тъпман и мистър Снодграс се отправиха към „Паунът“, а мистър Пикуик и мистър Уинкл се запътиха към резиденцията на мистър Пот; те се бяха уговорили отнапред да се съберат отново заранта в „Градският герб“ и да отидат с шествието на уважаемия Самюъл Слъмки до мястото на изборите.

Домашният кръг на мистър Пот се състоеше само от него и неговата съпруга. Всички люде, чийто мощен гений ги е издигнал в света до слава и знатност, страдат обикновено от някоя незначителна слабост, изпъкваща сякаш по-очебийно поради противоречието с цялостната им личност. Ако у мистър Пот имаше някаква слабост, то беше може би неговото малко по-голямо подчинение на донякъде надменното ръководство и господство на неговата съпруга. Не считаме обаче, че сме в правото си да подчертаваме особено много това обстоятелство, защото в случая мисис Пот пусна в обръщение целия си чар, за да посрещне двамата господа.

— Ето, мила — рече мистър Пот, — това е мистър Пикуик, от Лондон.

Мисис Пот прие бащинското ръкостискане на мистър Пикуик с обаятелна приветливост; а мистър Уинкл, когото въобще не представиха, се поклони и мина незабелязано в някакъв тъмен ъгъл.

— По, мили — рече мисис Пот.

— Да, душичке — отвърна мистър Пот.

— Моля те да ми представиш и другия джентълмен.

— Безкрайно съжалявам — рече мистър Пот. Разрешете: мисис Пот — мистър…

— Уинкл — бързо добави мистър Пикуик.

— Уинкл — повтори мистър Пот; и церемонията на представянето биде приключена.

— Дължим ви хиляди извинения, госпожо — рече мистър Пикуик, — загдето объркваме реда на вашия дом, като идваме тъй неочаквано.

— Моля ви, без извинения, сър — живо отвърна женската половина на семейство Пот. — За мен е истински празник да видя нови лица; защото, като живея в това глупаво място, аз с дни и седмици не виждам никого.

— Никого ли, мила? — шеговито възкликна мистър Пот.

— Никого освен тебе — рязко отвърна мисис Пот.

— Виждате ли, мистър Пикуик — каза домакинът, за да обясни оплакването на своята съпруга, — ние сме до известна степен откъснати от удоволствия и забавления, в които иначе бихме могли да участвуваме. Моето обществено положение като редактор на „Ийтънсуилска газета“, значението на вестника в страната, постоянният политически водовъртеж, в който съм въвлечен…

— По, мили мой — прекъсна го мисис Пот.

— Да, любов моя — отвърна редакторът.

— Бих желала, мили мой, да намериш някаква тема за разговор, която поне малко да заинтересува тези господа.

— Но, душичке — много смирено отговори мистър Пот. — Мистър Пикуик наистина се интересува от тези работи.

— Браво на него тогава — натъртено рече мисис Пот. — На мен ужасно ми е омръзнало да слушам и за политика, и за кавгите с „Независимост“, и за други глупости. Много ми е чудно, Пот, че си взел да излагаш тъй на показ всички твои нелепости.

— Но, мила моя… — захвана мистър Пот.

— О, глупости, хич не ми ги разправяй — прекъсна го мисис Пот. — Играете ли екарте, сър?

— Ще бъда много щастлив да се науча под ваше ръководство — отговори мистър Уинкл.

— Добре тогава, придърпайте масичката към прозореца; нека не стига до ушите ми тази досадна политика.

— Джейн — заръча мистър Пот на прислужницата, която влезе с още две свещи, — иди долу в кабинета и ми донеси връзката с вестника от 1826 година. Ще ви прочета, сър — добави редакторът, обръщайки се към мистър Пикуик, — ще ви прочета само няколко уводни статии, които написах на времето по повод намерението на „жълтите“ да назначат нов бирник на тукашната пътна бариера. Надявам се, че това ще ви забавлява.

— Много бих искал да ги чуя наистина — рече мистър Пикуик.

Връзката вестници се появи и редакторът седна да чете с мистър Пикуик до него.

Напразно се ровихме из целия бележник на мистър Пикуик с надеждата да се натъкнем на някакво поне кратко резюме на тези прекрасни съчинения. Но имаме всички основания да вярваме, че той е бил напълно омаян от силата и свежестта на стила им; дори мистър Уинкл ни уверява в своите записки, че мистър Пикуик действително е бил затворил очи, сякаш в пристъп на върховна наслада, през цялото време, докато траело четенето.

Съобщението, че вечерята е готова, сложи край на играта екарте и на краткия преглед на прелестите на „Ийтънсуилска газета“. Мисис Пот беше в отлично настроение и най-мило разположение. Мистър Уинкл бе вече успял да се издигне доста високо в нейните очи и тя не се поколеба да му каже поверително, че мистър Пикуик бил „сладко, мило старче“. Тези думи съдържат една интимна нотка, която твърде малко и от най-близките познати на този човек с колосален ум биха се осмелили да изразят. Ние ги предаваме все пак, защото те са и трогателно, и убедително доказателство както за уважението, с което мистър Пикуик се е ползувал във всички слоеве на обществото, така и за лекотата, с която е завладявал всички души и сърца.

Беше късен нощен час (мистър Тъпман и мистър Снодграс отдавна вече спяха в дълбините на странноприемницата „Паунът“), когато двамата приятели се оттеглиха да си легнат. Сънят бързо завладя сетивата на мистър Уинкл, но чувствата му бяха будни, а възхищението — разпалено; и дълго след като бе заспал и се бе откъснал от всичко земно, в блуждаещото му въображение непрекъснато се мяркаха лицето и фигурата на хубавата мисис Пот.

Шумът и трескавото оживление на следната заран бяха от естество да пропъдят от ума и на най-романтичния мечтател на този свят всички други мисли освен тези, пряко свързани с бързо наближаващите избори. Думтяха тъпани, ехтяха тръби и тромпети, крещяха хора, трополяха коне и цялата тази врява се носеше непрестанно из улиците от най-ранните часове на настъпващия ден; а случайните леки схватки между участниците в борбата на двете партии отведнъж оживяваха приготовленията и внасяха приятно разнообразие в общата атмосфера.

— Е, Сам — обърна се мистър Пикуик към своя прислужник, който се бе появил на вратата на стаята му точно когато привършваше сутрешния си тоалет. — Всичко е в кипеж днес, струва ми се?

— Страшна работа, сър — отвърна мистър Уелър. — Нашите хора се събират долу при „Градският герб“ и вече са прегракнали от кряскане.

— А — рече мистър Пикуик, — те изглеждат много предани на своята партия, нали Сам?

— В живота си не съм виждал такваз преданост, сър.

— Висок дух, а? — продължаваше мистър Пикуик.

— Ама невероятен — отговори Сам; — никога досега не съм виждал хора да ядат и да пият толкоз. Чудя им се само, дето не ги е страх да не се пръснат.

— Това е от прекалената добрина на местното благородничество — забеляза мистър Пикуик.

— Вероятно — кратко отвърна Сам.

— Чудесни, свежи, сърцати момчета ми изглеждат — продължи мистър Пикуик, хвърляйки поглед през прозореца.

— Съвсем са свежи — отговори Сам. — Аз и двама от келнерите в „Паунът“ прекарахме под помпата независимите избиратели, дето вечеряха там снощи.

— Прекарахте под помпата независимите избиратели? — възкликна мистър Пикуик.

— Ами да — обясни прислужникът му. — Всеки си бе заспал, където беше паднал; измъкнахме ги един по един таз сутрин, хайде под помпата — сега са си отлично, оправихме ги, сър. По шилинг на глава ни плати комитетът за таз именно работа.

— Как е възможно да стават подобни неща! — извика поразеният мистър Пикуик.

— Господ да ви е на помощ, сър — рече Сам. — В кой свят сте се родили? Та туй е нищо, казвам ви.

— Нищо ли? — рече мистър Пикуик.

— Ама съвсем нищо — отвърна неговият прислужник. — При миналите избори тук предпоследната вечер другата партия дала рушвет на момичето на бара в „Градският герб“ и тя сложила нещо приспивно в грога на четиринайсет избиратели, отседнали там, които още не били вписани в списъците.

— Какво означава „сложила нещо приспивно“? — запита мистър Пикуик.

— Сложила им някакъв там опиум, сър — отвърна Сам. — Да пукна, ако не ги е накарала да спят кат заклани часове след привършване на гласуването. Едного от тях, просто тъй, за опит, закарали до избирателния пункт с ръчна количка, както си спял, ама нищо не излязло — не му дали да гласува; така си го върнали и отново го оставили да си спи.

— Странни привички — рече мистър Пикуик полу на себе си, полу на Сам.

— Странни, ама не и наполовина толкоз, колкото оная тъмна случка, дето стана с моя собствен баща по време на избори точно на туй място, сър.

— Какво е станало? — запита мистър Пикуик.

— Ето какво: едно време той караше дилижанса дотук — захвана Сам, — дойде и време за избори и едната от партиите го нае да докара избиратели от Лондон. И точно вечерта преди деня на тръгването комитетът на другата партия го вика тихомълком и той тръгва с пратеника, който го въвежда — голяма зала — много господа — сума ти и книжа, писалки и мастило и тям подобни. „А, мистър Уелър — вика джентълменът в креслото, — драго ми е да ви видя, сър, как сте?“ — „Много сме добре, благодарности, сър — вика баща ми, — надявам се, вие също да я карате криво-ляво.“ — „Доста добре, благодаря, сър — вика джентълменът, — седнете, мистър Уелър, седнете, моля, сър.“ И тъй, баща ми сяда и той и джентълменът захващат да се гледат съвсем право в очите. „Вие май не си спомняте за мен“ — вика джентълменът. „Май имате право“ — вика баща ми. „О, аз ви зная — вика джентълменът, — знаем се от деца“ — вика той. „К’во да кажа: не си спомням“ — вика баща ми. „Чудно нещо“ — вика джентълменът. „Много чудно“ — вика баща ми. „Нямате май добра памет, мистър Уелър“ — вика джентълменът. „Е да, никак не съм паметлив“ — вика баща ми. „Тъй си и мислех“ — вика джентълменът. След туй му наливат чаша вино, будалкат го за неговото возене и го докарват до страшно добро настроение, а накрая му бутват двайсетлирова банкнота в ръката. „Много е лош пътят оттук до Лондон“ — вика оня същият джентълмен. „Тук-там пътят вярно е доста тежък“ — вика баща ми. „Особено пък край канала, струва ми се“ — вика джентълменът. „Мръсно парченце, — няма що“ — вика баща ми. „И тъй, мистър Уелър — вика джентълменът, — вий сте майстор файтонджия и правите с конете си каквото искате, туй го знаем. Ний всички много ви обичаме, мистър Уелър, тъй че ако стане случайно да има злополука, като докарвате тези гласоподаватели насам, ако случайно ги обърнете в канала, без да ги пребиете, ето туй е за вас“ — вика той. „Господа, вий сте много любезни — вика баща ми — и аз ще пия за ваше здраве още една чаша вино“ — вика той; туй и направил, после с парите в джоба се кланя и си излиза. И просто не е за вярване, сър — продължи Сам, като погледна господаря си с неописуема безочливост, — тоз именно ден, докато докарвал въпросните избиратели, неговата кола наистина се обърнала на същото туй място и всички до един изпопадали в канала.

— Но ги извадили оттам, нали? — бързо запита мистър Пикуик.

— Как да кажа — отвърна Сам много бавно. — Струва ми се, все пак, че един стар джентълмен липсвал; знам, че шапката му била намерена, ала не съм напълно сигурен дали главата му е била вътре, но това, което не проумявам, е чудното, странно съвпадение колата на баща ми да се обърне съвсем точно на мястото и точно на деня, както го рекъл оня джентълмен.

— Това безспорно е много странно съвпадение наистина — забеляза мистър Пикуик. — Но, Сам, изчеткайте ми шапката, защото чувам мистър Уинкл да ме вика за закуска.

С тези думи мистър Пикуик се запъти към дневната, където намери закуската вече сложена и семейството събрано около масата. Хапнаха набързо; шапките на всички джентълмени бяха украсени с по една огромна синя фльонга, приготвена от прелестните ръце на самата мисис Пот; и тъй като мистър Уинкл се бе нагърбил със задачата да придружи дамата до покрива на една къща в непосредствена близост до изборната трибуна, мистър Пикуик и мистър Пот се отправиха сами към „Градският герб“, от чиито задни прозорци някакъв член от комитета на мистър Слъмки държеше реч пред шест момченца и едно момиченце, които величаеше на всяка втора дума с гръмкото обръщение „Граждани на Ийтънсуил“, на което горепоменатите шест малчугана ръкопляскаха и викаха най-възторжено.

Дворът пред оборите издаваше безспорни признаци за славата и мощта на ийтънсуилските „сини“ — имаше цяла гора от сини знамена, някои с по една, а други с по две дръжки, върху които се четяха подходящи лозунги с дебели златни букви, високи четири фута[58]. Имаше внушителен оркестър от тромпети, тръби и барабани, подредени по четири в редица, и ако някой някога си е печелил парите с честен труд, това бяха те — особено пък барабанджиите, с техните здрави мускули. Имаше групи пазители на реда със сини палки, двадесет членове на комитета със сини шалчета и тълпа избиратели със сини кокарди. Имаше гласоподаватели ездачи и гласоподаватели пешаци. Имаше открита карета с четири коня за уважаемия Самюъл Слъмки; имаше и четири карети с по два коня за неговите приятели и поддръжници; и знамената плющяха, и музиката гърмеше, и пазителите на реда ругаеха; и двадесетте членове на комитета се препираха; и тълпата викаше, и конете се дърпаха, и кочияшите се потяха — и всичко, и всички бяха нарочно събрани там тогава, за да служат и подпомагат, да чествуват и прославят уважаемия Самюъл Слъмки, един от двамата кандидати за депутатското място на избирателната колегия Ийтънсуил в Камарата на общините на Обединеното кралство.

Бурни и продължителни бяха приветствията и мощно бе плющенето на едно от сините знамена с лозунг „Свобода на печата“, когато тълпата долу забеляза жълтеникавочервената коса на мистър Пот да се появява на един от прозорците; и огромен бе възторгът, когато самият уважаем Самюъл Слъмки, с високи ботуши и син шал около врата, пристъпи и разтърси десницата на горепоменатия Пот, а същевременно мелодраматично, с жестове, изрази пред тълпата своята вечна признателност към „Ийтънсуилска газета“.

— Всичко наред ли е? — обърна се уважаемият Самюъл Слъмки към мистър Пъркър.

— Всичко, драги мой сър — бе отговорът на дребничкия мъж.

— Надявам се, че нищо не е пропуснато? — рече уважаемият Самюъл Слъмки.

— Нищо не е забравено, драги мой сър, абсолютно нищо. Има двадесет души — добре окъпани — на пътната врата, за да се ръкувате с тях, и шест дечица в ръцете на майките им, за да ги помилвате по главичките и да попитате за възрастта; внимавайте специално относно децата, драги мой сър — този род неща винаги произвеждат голям ефект.

— Ще се постарая — рече уважаемият Самюъл Слъмки.

— Освен това, драги мой сър — добави съобразително дребничкият мъж, — вижте ако бихте могли — не казвам, че е абсолютно необходимо, — но ако се решите и целунете едно от децата, това би произвело огромно впечатление върху тълпата.

— Няма ли да е също тъй благоприятен ефектът, ако първият или вторият ми застъпник го сторят?

— О не, боя се, че няма — отвърна избирателният пълномощник. — Ако вие сам го направите, драги мой сър, смятам, че това ще ви донесе голяма популярност.

— Добре тогава — примирено рече уважаемият Самюъл Слъмки. — Щом трябва… да не говорим повече.

— Подредете шествието! — завикаха двадесетте членове на комитета.

И сред задружните приветствия на скупченото множество музиканти и пазители на реда, членове на комитета и гласоподаватели, ездачи и карети заеха местата си — във всяка от каретите с два коня имаше по толкова господа, колкото можеха да се поберат застанали прави, натъпкани като сардели; в каретата, определена за мистър Пъркър, бяха и мистър Пикуик, и мистър Тъпман, и мистър Снодграс, и около половин дузина членове на комитета.

Последва миг на страшно напрежение, докато шествието чакаше уважаемият Самюъл Слъмки да се качи в своя екипаж. Отведнъж тълпата нададе дружно гръмко приветствие.

— Той излезе — обяви много развълнувано дребничкият мистър Пъркър, защото множеството не можеше да вижда отвсякъде какво става.

Нови викове, още по-гръмогласни.

— Той се ръкува с мъжете! — изкрещя дребничкият избирателен пълномощник.

Нови викове, несравнено по-бурни.

— Той гали бебетата по главите! — извиси глас мистър Пъркър, цял треперещ от вълнение.

Възторжен рев раздра въздуха.

— Той целува едно от тях! — възкликна възхитено дребничкият мъж.

Втори рев.

— Той целува още едно! — една си поемаше дъх разнеженият уредник.

Трети рев.

— Той ги целува всички наред! — изпищя въодушевеният дребен джентълмен. И приветствувано от оглушителните крясъци на тълпата, шествието потегли.

Как и вследствие на какво то се е размесило с другото шествие и как въобще се е измъкнало от последвалата поради това суматоха, е извън нашите възможности да опишем, защото очите, носът и устата на мистър Пикуик са били закрити от шапката му, нахлупена с един удар от някакво жълто знаме още в началото на събитията. Той пише, че при първия поглед, хвърлен от него върху арената, се е видял заобиколен отвсякъде от злобни лица, огромни облаци прах и гъсти колони сражаващи се люде. Той заявява, че е бил измъкнат от каретата от някаква невидима сила и е бил въвлечен самият в някаква боксова схватка; но против кого, как и защо — съвсем не можел да каже. После усеща как някакви хора отзад го тласкат нагоре по някакви дървени стъпала, а когато отмахва шапката от очите си, се намира заобиколен от своите приятели на изборната трибуна, на съвсем първа линия вляво. Дясната страна била запазена за партията на жълтите, а средата — за кмета и неговите чиновници; един от тях — дебелият глашатай на Ийтънсуил — непрестанно дрънкал с някакъв огромен звънец, за да прикани към тишина, а в това време мистър Хорейшоу Физкин и уважаемият Самюъл Слъмки, с ръка върху сърцето, се кланяли с безкрайна любезност на развълнуваното море от глави, заляло площада отпред, а оттам се издигал истински ураган от крясъци, подвиквания, пъшкания и дюдюкания, които можели да сторят чест дори на едно земетресение.

— Вижте Уинкл — рече мистър Тъпман, като дръпна приятеля си за ръкава.

— Къде? — запита мистър Пикуик, слагайки очилата си, опазили се за щастие до този миг в неговия джоб.

— Там — посочи мистър Тъпман, — горе, на покрива на онази къща.

И там наистина, на широкия ламаринен перваз, край керемидения покрив, бяха седнали удобно на два стола мистър Уинкл и мисис Пот и им махаха с кърпички, за да ги поздравят — внимание, на което мистър Пикуик отвърна с въздушна целувка за дамата.

Официалната част не бе още започнала и тъй като тълпата, когато няма какво да прави, е обикновено готова да се шегува, тази така невинна постъпка бе достатъчна, за да предизвика множество закачки.

— Я го виж ти стария мераклия, ще зяпа момичетата, а? — провикна се един глас.

— Ах ти, дърти грешнико! — извика друг.

— И си слага очилата да оглежда булките! — подхвърля трети.

— Видях го да й намига! Не е чиста работата! — изкряска четвърти.

— Пази си жената, Пот! — избоботи пети и всички прихнаха в бурен смях.

И тъй като към подигравките се прибавиха и разни обидни сравнения между мистър Пикуик и престарелите кочове и други духовитости от подобно естество; и тъй като на всичко отгоре бяха доста недвусмислено насочени към честта на една невинна дама, възмущението на мистър Пикуик беше безкрайно; но тъй като в този момент обявиха, че е необходима тишина, той се задоволи да жигоса скупчените люде с поглед, пълен с презрение заради техните извратени схващания, за което те се разкикотиха още по-невъздържано от преди.

— Тишина! — ревяха помощниците на кмета.

— Уифин, въдвори ред! — рече кметът с тържествен тон, съответствуващ на високото му обществено положение.

В изпълнение на тази заповед глашатаят даде нов концерт със своя звънец, след което някакъв джентълмен от тълпата се провикна: „Кифли, моля!“ и предизвика нов смях.

— Господа! — подхвана кметът, насилвайки гласа си да издаде възможно най-високия тон. — Господа! Братя гласоподаватели на Ийтънсуилската колегия! Ние всички сме събрани тук с цел да излъчим нов представител на мястото на нашия покоен…

Тук кметът биде прекъснат от глас, идещ от тълпата:

— Да жив-вее кметът! — извика гласът. — Да преуспява търговията на пирони и тенджери, отдето му тече парата!

Този намек за професионалните занимания на оратора биде посрещнат с бурен възторг, който под непрекъснатия съпровод на звънеца напълно заглуши останалата част от речта му освен последното изречение, с което той благодареше за търпеливото внимание, с което са го слушали през всичкото време. Тази изява на признателност предизвика нов изблик на веселие в продължение на около четвърт час.

После един висок сух джентълмен с много твърда бяла яка, след настойчивите заръки на тълпата „да прати някое момче у дома да му донесе гласа, забравен под възглавницата“, подкани множеството да избере подходящ и достоен човек за свой представител в Парламента. И когато изтъкна, че имал пред вид Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж край Ийтънсуил, физкинистите изръкопляскаха, а слъмкистите задюдюкаха, и то тъй шумно и продължително, щото както той, така и вторият застъпник можеха спокойно, вместо да ораторствуват, да си пеят закачливи песнички.

След като се изредиха приятелите на Хорейшоу Физкин, някакъв дребен, сприхав, червенобуз човек се изтъпани напред, за да предложи друг подходящ и достоен представител на ийтъисуилските избиратели в Парламента; и много гладко щяха да вървят работите с червенобузия джентълмен, ако неговата гневливост не му пречеше да вникне в естеството на хумора на тълпата. След няколко изречения на образно красноречие той започна най-напред да се впуска в ядовити бележки към онези от навалицата, които го прекъсваха, и продължи с размяна на предизвикателства с господата от избирателната трибуна; от това избухна такава врява, че той се видя принуден да изрази чувствата си със забележителна пантомима и като стори това, освободи сцената за втория застъпник, който половин час чете една написана реч, но не позволи да го спрат, защото я бе изпратил цялата, без съкращения, на „Ийтънсуилска газета“, а „Ийтънсуилска газета“ я бе вече отпечатала до буква.

После Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж край Ийтънсуил, излезе напред, с цел да отправи обръщение към гласоподавателите; но едва бе започнал, когато музикантите, наети от уважаемия Самюъл Слъмки, засвириха със сила и мощ, в сравнение с които сутрешното им изпълнение беше съвсем незначително; в отговор на това тълпата „жълти“ захвана да обработва главите и раменете на тълпата „сини“, вследствие на което тълпата „сини“ се опита да се отърве от своите крайно неприятни съседи — тълпата „жълти“; и картина на схватки, блъсканица и борба последва, пред която и нашето перо е тъй безсилно, както самият кмет, макар че той повелително даваше заповед след заповед на двадесет полицаи да заловят подстрекателите, които вероятно възлизаха на нещо около двеста и петдесет души. През цялото време на битката Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж, и приятелите му все повече побесняваха от яд; докато накрая Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж, поиска да узнае от своя съперник уважаемия Самюъл Слъмки от Слъмки Хол дали тези музиканти свирят с негово разрешение; на този въпрос обаче уважаемият Самюъл Слъмки отказа да отговори и Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж, размаха юмрук пред лицето на уважаемия Самюъл Слъмки от Слъмки Хол, вследствие което уважаемият Самюъл Слъмки от Слъмки Хол кипна и хвърли ръкавица на Хорейшоу Физкин, ескуайър, за дуел на живот и смърт. При това нарушение на всички установени правила и норми на поведение кметът заповяда да се изпълни нова музикална фантазия със звънеца и заяви, че той лично ще изправи пред съда както Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж, така и уважаемия Самюъл Слъмки от Слъмки Хол и ще ги принуди да спазват обществения ред. При тази ужасна заплаха поддръжниците на двамата кандидати се намесиха и след като приятелите и от двете партии водиха словесен двубой по двойки около три четвърти час, Хорейшоу Физкин, ескуайър, поздрави с шапка уважаемия Самюъл Слъмки; уважаемият Самюъл Слъмки поздрави с шапка Хорейшоу Физкин, ескуайър; музикантите спряха да свирят; тълпата отчасти се усмири и на Хорейшоу Физкин, ескуайър, бе дадена възможност да продължи.

Речите на двамата кандидати, макар и различни във всяко друго отношение, бяха сходни в едно — възхвала на ценните качества и достойнства на избирателите от Ийтънсуил. Всеки един държеше да подчертае, че и целия свят не е имало досега обществена среда от по-независими, по-просветени, по-родолюбиви, по-благородни и по-безкористни хора, от тези, които щяха да гласуват за него; всеки от тях смътно загатна за опасенията си, че избирателите от противниковата партия били оскотени, умствено недорасли люде, а това ги правело негодни да упражняват правото си при изпълнение на този свой първостепенен дълг. Физкин изрази готовността си да стори всичко, което се поиска от него; Слъмки — своята решителност да не се поддава на никакви внушения. И двамата подчертаха, че търговията, занаятите, индустрията и процъфтяването на Ийтънсуил щели да бъдат по-скъпи на техните сърца от всичко друго на земята. И всеки от тях изтъкна, че можел с пълна увереност да заяви, че той именно ще бъде избран за депутат.

Последва гласуване с вдигане на ръка. Кметът обяви, че е в полза на уважаемия Самюъл Слъмки от Слъмки Хол. Хорейшоу Физкин, ескуайър, от Физкин Лодж, поиска да се гласува по списъци и се реши изборът да се проведе по този начин. После гласуваха благодарност на кмета за умелото ръководство от председателското кресло; а кметът, съжалявайки вътрешно, че не е имал никакво кресло (защото през всичкото време бе стоял на крак), благодари на свой ред. Шествието отново се подреди, екипажите бавно тръгнаха всред навалицата, хората ги изпровождаха с дюдюкания или с възторжени викове според чувствата или временното си настроение.

През цялото време на гласоподаването по списъци градчето бе в непрекъсната трескава възбуда. Всичко бе проведено по изряден и либерален начин. Облаганите с акциз стоки се продаваха на забележително ниски цени във всички кръчми; а фургони сновяха из улиците в услуга на онези избиратели, които биваха обхванати от краткотрайно виене на свят — една епидемия, взела тревожни размери всред гласоподавателите по време на изборната битка и под влияние на която по плочниците често се виждаха проснати в безсъзнание хора. Неголяма група избиратели останаха извън двата списъка. Това бяха пресметливи, дълбокомислещи люде, които не бяха дотогава убедени от доводите нито на едната, нито на другата страна, макар и да бяха имали чести разисквания и с двете партии. Един час преди приключване на изборите мистър Пъркър настоя да бъде удостоен с честта за лична среща с тези интелигентни, тези благородни, тези родолюбиви мъже. Удостоиха го. Неговите доводи бяха кратки, но задоволителни. Те отидоха дружно да гласуват; и когато това стана, уважаемият Самюъл Слъмки от Слъмки Хол също стана депутат.

Глава четиринадесета

Включва кратко описание на събралата се в „Паунът“ компания, също и история, разправена от един търговски пътник

Приятно е след съзерцание на борбите и вълненията в политическата действителност да се върнем към тишината и спокойствието на обикновения живот. Макар и в същност мистър Пикуик да не бе голям привърженик на нито една от двете партии, той се бе достатъчно запалил от ентусиазма на мистър Пот и отдаде цялото си време и внимание на събитията, подробно описание на които дава предшествуващата глава, а то е съставено въз основа на неговите собствени бележки. И докато той бе погълнат от тази си дейност, мистър Уинкл също не остана бездеен; той пък отдаде цялото си време на приятни разходки и малки излети в околността заедно с мисис Пот, която никога не пропущаше, щом й се представеше подобен случай, да търси някакъв отдушник на скуката и еднообразието, от които непрестанно се оплакваше. И тъй като тези двама джентълмени се почувствуваха като у дома си в къщата на главния редактор, мистър Тъпман и мистър Снодграс бяха оставени до голяма степен сами на себе си. Те не се интересуваха много от обществения живот и прекарваха времето си главно в развлеченията, които можеше да им достави „Паунът“, а те се свеждаха до някакъв моникс на първия етаж и уединения кегелбан в задния двор. В прелестите и техниката на двете игри, които са много по-трудни за усвояване, отколкото предполагат обикновените хора, те постепенно бяха посветени от мистър Уелър, владеещ до съвършенство тези забавления. По такъв начин, макар и до известна степен лишени от удоволствието и привилегията на непосредствено общуване с мистър Пикуик, те все пак бяха успели да си намерят занимание, а не да се чудят как да убият времето.

Особено вечер „Паунът“ предлагаше такива атракции, че двамата приятели предпочитаха да отклоняват поканите на скучния, макар и надарен Пот. Вечер именно „търговската зала“ на странноприемницата се пълнеше с посетители, чиито характер и обноски мистър Тъпман наблюдаваше с огромно удоволствие, а чиито думи и прояви мистър Снодграс имаше навик да записва.

Повечето хора знаят какво обикновено представляват тъй наречените „търговски зали“. Тази на „Пауна“ не се отличаваше съществено от общия изглед на подобни места; а това означава, че беше голямо помещение, доста голо на вид, а мебелите в него безспорно са били по-хубави, когато са били по-нови; обширна маса в средата и разни по-малки нейни посестрими в ъглите; голям асортимент от всякакви образци столове и стар персийски килим, в съотношение с размерите на стаята — колкото дамска кърпичка, постлана на пода на караулна. Стените бяха обкичени с една-две големи географски карти, а няколко поизтъркани груби палта, със сложни по кройка наметки, висяха от дълга редица куки в единия ъгъл. Полицата на камината се красеше от дървена мастилница с перодръжка без перо и половин пръчка восък за печати, пътеводител и друг един справочник, една история на графството с изчезнали корици, и тленните останки на една пъстърва под стъклен похлупак. Въздухът благоухаеше от тютюнев дим и този пушек придаваше доста сивкав оттенък на цялата стая, особено пък на прашните червени пердета, затулящи прозорците. Бюфетът бе отрупан от всевъзможни разнородни предмети: най-вече биеха на очи известен брой порядъчно потъмнели шишенца с подправки за риба, две файтонджийски капри, два-три камшика и толкова пътни шалове, поднос с вилици и ножове и горчица.

Тук именно седяха мистър Тъпман и мистър Снодграс вечерта след приключване на изборите с неколцина други мъже, временно отседнали в странноприемницата; те пушеха и пиеха.

— Е, господа — каза едър як мъжага, към четиридесетте; той имаше само едно око, много бляскаво черно око, премигващо дяволито, с шеговит и добродушен израз, — за нашите благородни особи, господа. Винаги предлагам тази наздравица за компанията, а пък аз пия за здравето на Мери. А, Мери?

— Я си гледай работата, негодник такъв — отвърна прислужницата, ала бе явно поласкана от вниманието.

— Не си отивай, Мери — рече черноокият мъж.

— Остави ме на мира, ти казвам — отвърна младата дама.

— Не ти се сърдя — извика едноокият подир момичето, което напускаше стаята. — И аз излизам след малко. Мери, не се отчайвай, миличка. — Тук той захвана да смига на компанията с единственото си око (не много трудна за него работа), доставяйки огромно удоволствие на някакъв възрастен джентълмен с нагло лице и глинена лула.

— Чудати създания са жените — рече джентълменът с наглото лице след кратко мълчание.

— Което си е истина, истина е — обади се един червендалест човек иззад пурата си.

Подир тези кратки философски разсъждения отново последва мълчание.

— На света има все пак по-чудати неща от жените, да знайте — рече човекът с черното око, пълнейки голяма холандска лула с обемисто огнище.

— Женен ли сте? — запита човекът с наглото лице.

— Май че не съм.

— Така си и мислех — рече човекът с наглото лице и се закиска на собственото си остроумие; към него се присъедини друг един човек с мазен глас и кротък вид, който се стараеше винаги да се съгласява с всекиго.

— Жените, господа — каза възторженият мистър Снодграс, — са най-голямата опора и утеха в нашето съществуване.

— Да, прав сте — рече кроткият джентълмен.

— Когато са в добро настроение — добави човекът с наглото лице.

— И това е съвсем вярно — рече кроткият човек.

— Отхвърлям тази уговорка — рече мистър Снодграс, чиито мисли тутакси литнаха към Емили Уордл, — отхвърлям я с презрение, с възмущение. Посочете ми мъж, който казва нещо против жените, и аз смело ще заявя, че той не е истински мъж. — И мистър Снодграс извади пурата от устата си и енергично удари по масата с юмрук.

— Това е напълно убедителен довод — рече кроткият човек.

— Но съдържа положение, което аз отричам — добави човекът с наглото лице.

— И във вашите думи има доста голяма доза истина, сър — рече кроткият джентълмен.

— За ваше здраве, сър — рече търговският пътник с едното око, кимайки одобрително към мистър Снодграс.

Мистър Снодграс благодари за любезността.

— Винаги ми прави удоволствие да чуя хубави съждения — продължи търговският пътник, остри доводи като вашите; действува ободряващо; но този малък спор относно жените ми припомни една история: чувал съм я от стария си вуйчо; тя ми беше в ума преди малко и ме накара да кажа, че понякога има и по-чудати неща от жените.

— Много ми се иска да чуя тази история — рече червендалестият човек с пурата.

— Така ли? — беше краткият отговор на търговския пътник и той продължи да пуши най-настървено.

— И аз бих искал — рече мистър Тъпман, проговаряйки за първи път тази вечер; той винаги гореше от желание да прибави още нещо към натрупаните си преживявания и познания.

— Така ли? Добре тогава, ще ви я разкажа. А, не, няма. Знам, че няма да повярвате — рече човекът с дяволитото око, което светеше по-дяволито от всякога.

— Щом казвате, че е истинска, ще повярвам, разбира се — настоя мистър Тъпман.

— Добре, при това условие ще ви я разправя — отвърна пътникът. — Чували ли сте някога за голямата търговска къща на Билсън и Слъм? В същност няма значение дали сте чували, или не, защото те отдавна вече са се оттеглили от търговията. Ето какво се случило преди осемдесет години с един пътник на тази къща, много близък приятел на моя вуйчо, който ми разправи тази история. Странно наистина, но той я наричаше:

Историята на търговския пътник

И я разправяше горе-долу така:

Една зимна привечер около пет часа, точно когато почвало да се смрачава, можело да се види как един човек карал впрегнатия си в двуколка уморен кон по пътя, водещ през Малбъроуските ридове в посока към Бристол. Казвам, можело да се види, и не се съмнявам, че ако някой е минавал случайно тогава по тия места и не е бил сляп, е щял да го види; но времето било толкова лошо и нощта тъй студена и влажна, че никой не смеел да се покаже навън и пътникът се друскал по средата на друма самотен и тъжен. Ако някой търговски пътник от онова време можел да зърне отнякъде мъничката нищо и никаква глиненосива двуколка с червени колелета и опърничавата, раздразнителна, бързохода, дореста кобила, приличаща на кръстоска между касапски кон и пощенско пони, той е щял веднага да разбере, че този пътник не би могъл да бъде никой друг освен Том Смарт, от голямата търговска къща „Билсън и Слъм“, Катийтън Стрийт, Сити. Но тъй като никакъв търговски пътник не гледал навън, никой нищо не знаел за тази работа; и Том Смарт с глиненосивата си двуколка с червени колелета и опърничавата кобилка напредвали бързо, пазейки тайната за себе си; и никой и понятие нямал за това.

Дори на този тъжен свят има по-приятни места от Малбъроуските ридове, когато духа не на шега: и като прибавите на туй отгоре и мрачната зимна вечер, разкаляния, цял в локви друм и леещия се като из ведро дъжд и решите сам на собствен гръб да опитате въздействието на тези обстоятелства, бихте разбрали точно за какво става дума.

Вятърът духал — не нагоре или надолу по друма, — макар и туй да е вече твърде досадно, а просто прорязвал пътя, като шибал дъждовните капки косо надолу, също като линиите, които разчертаваха по ученическите тетрадки едно време, за да накарат децата да пишат полегато. Понякога поутихвало за миг и пътникът се залъгвал с надеждата, че изтощен от предишното си буйство, вятърът се е прибрал тихо-мирно да си почива; но изведнъж — фю-ю! — пак го дочувал да свисти и тътне в далечината, за да се юрне надолу от хребетите и помете от край до край долината, виейки все по-яростно и по-яростно, колкото повече наближавал, за да връхлети като страшна хала върху пътника и коня и да наблъска студените пръски чак в ушите им и да проникне с ледения си влажен дъх до мозъка на костите им; и пак ги отминавал, профучавайки надалеч с оглушителен рев, сякаш да се присмее на тяхната слабост и да се порадва на собствената си сила и мощ.

Дорестата кобила газела през калта и водата с клепнали уши. От време на време вирвала глава, сякаш да изрази отвращението си от това неджентълменско поведение на стихиите, но въпреки това не забравяла бързия си ход, докато нов, още по-свиреп порив на вятъра не ги застигнал и не я принудил да спре отведнъж и здраво да забие четирите си копита в земята, за да предотврати опасността да бъде отвеяна. И слава богу, че постъпила по този начин, защото, ако действително е била отвеяна и тя, каквато била лека, и двуколката, която също била много лека, а и Том Смарт, който също бил много лек, несъмнено са щели да се претърколят и да се търкалят, докато стигнат края на земята или пък докато утихнел вятърът; но и в двата случая най-вероятно било и опърничавата кобила, и глиненосивата двуколка с червени колела, и сам Том Смарт да бъдат вече негодни за употреба.

— Брей, мътните да ме вземат — викнал Том Смарт (Том имал понякога неприятния навик да ругае); — мътните да ме вземат — викал Том, — ако туй не е кеф, духай, да ме издухаш.

Вие може би ще ме попитате защо Том Смарт, след като вятърът го бил духал вече достатъчно много, поискал отново да бъде подложен на същото изпитание. Не мога да ви отговоря — знам само, че Том Смарт го е казал или най-малкото е казал на вуйчо ми, че бил извикал така, а това в края на краищата е едно и също.

— Духай, да ме издухаш — викал Том Смарт, а кобилката цвилела, сякаш и тя била на същото мнение.

— Дръж се, мойто момиче — рекъл Том и потупал с камшика си дорестата кобила по главата. — Няма да те оставя да се блъскаш по-нататък в нощ като тази; оставаме в първата странноприемница, до която стигнем; тъй че колкото по-бързо припкаш, толкова по-добре. Хайде, дий, мойто момиче — леко-леко!

Дали дорестата кобила била дотолкова запозната с различните оттенъци в гласа на Том, че да разбира думите му, или проумявала, че ще й е по-студено, ако стои, отколкото ако върви — това естествено не мога да кажа. Мога обаче да кажа, че едва-що Том си свършил приказката и тя наострила уши и хукнала напред с бързина, която карала глиненосивата двуколка да дрънчи тъй, щото бихте могли да си помислите, че червените й спици до една ще изхвръкнат и ще се разпилеят из тревата на Малбъроуските ридове; дори и Том, колкото и добре да владеел камшика, пак не успял нито да задържи, нито да укроти нейния бяг, докато най-после тя не се спряла по своя собствена воля пред едно крайпътно ханче от дясната страна на друма, на около четвърт миля преди свършека на ридовете.

Том хвърлил бърз поглед към горния етаж на къщата, докато подавал поводите на коняря и затъквал камшика си на капрата. Стара и особена била постройката, покрита с някакъв вид шинди с напречни греди, врязани, тъй да се каже, между тях; с еркерни прозорци, които се издавали напред почти над целия път, и с ниска врата с тъмен ходник и две стръмни, слизащи надолу стъпала вместо модните напоследък възлизащи постепенно нагоре стълби. Но все пак странноприемницата изглеждала приветлива, защото весела силна светлина излизала от решетъчния прозорец и хвърляйки ярък лъч през друма, озарявала чак живия плет на отвъдната страна; а от съседния прозорец проблясвала червена мъждукаща виделина, която едва се долавяла в един миг, а после силно засилвала през спуснатите пердета и подсказвала, че вътре гори буен огън. Преценявайки тези предварителни указания с вещото око на търговски пътник, Том скочил от двуколката дотолкова пъргаво, колкото му позволявали премръзналите крайници, и влязъл в странноприемницата.

Не минали и пет минути и Том се бил вече разположил в стаята срещу столовата — точно тази стая, в която предположил, че гори огън, — седнал край буйно пламтящия огън, напален от един бушел въглища и дърва, равностойни на около шест къпинови храста; горивото запълвало камината до половина, искряло и пращяло със звуци, що биха стоплили сърцето на всеки човек. Било уютно и приятно, но това не било всичко — гиздаво облечена девойка, с красиви очи и стройни крачета, постилала чиста, снежнобяла покривка върху масата; и в същото време, както си седял по чехли, с крака върху решетката пред огъня, с гръб към отворената врата, Том видял очарователна гледка, отразена в огледалото над камината: тезгяха, с възхитителните редици зелени бутилки със златни етикети, буркани с туршия и друга зимовина, разни видове сирена и бутове шунка и печено говеждо, подредени върху полици по най-привлекателен и съблазнителен начин. Да, това също било приятно, но дори то не било всичко — защото край тезгяха, до възможно най-хубавата масичка, придърпана съвсем близо до възможно най-ярко горящата каминка, седяла и пиела чай пълничка вдовица, на възраст около четиридесет и осем или някъде нататък, с приятно като самите вкусотии по тезгяха лице и нямало съмнение, че тя била стопанката на заведението и върховната владетелка на всички тия примамливи блага. Едно само засенчвало красотата на цялата картина: един мъж — много висок мъж — с кафяв жакет с лъскави копчета, с черни бакенбарди и черна къдрава коса; той седял до масичката и пиел чай заедно с вдовицата и без да е необходимо особено голямо ясновидство, можело да се разбере, че я увещавал да престане да бъде вдовица и да го удостои с изключителното право да се разположи в тази странноприемница завинаги, през всичките останали години на своя земен живот.

Том Смарт съвсем не бил сприхав или зъл по прав, но високият мъж с лъскавите копчета, тъй или иначе, действувал направо върху малкия запас от злъч в неговата природа и несъмнено страшно възбуждал негодуванието му: още повече, че от мястото си пред огледалото той можел да вижда от време на време размяната на някои малки интимни нежности между високия мъж и вдовицата, показващи достатъчно ясно, че благоразположението на вдовицата към високия мъж съответствувало на неговия ръст. Том обичал горещ пунш — смея дори да твърдя, че той много обичал горещ пунш — и след като се погрижил опърничавата кобилка да бъде добре нахранена и добре настанена, и след като самият той изял до трохичка вкусната си топла вечеря, приготвена му на бърза ръка от самата вдовица, той си поръчал чашка от това питие, просто тъй, да го опита. А пък вдовицата от всички домакински изкуства до най-голямо съвършенство стигала при приготовление точно на този продукт; и първата чашка била тъй чудесно и тънко нагодена по вкуса на Том Смарт, че той съвсем неотложно поръчал втора. Горещият пунш е хубаво нещо, господа — безкрайно хубаво нещо при всякакви обстоятелства, — но в тази уютна старинна стая, до лумналия огън с беснеещия навън вятър, който карал всяка греда на старата къща да скърца под напора му, Том Смарт го пиел с върховна наслада. Той поръчал още една чашка, след това още една (не съм напълно сигурен дали не е поръчал и още една след туй) и колкото повече пиел от горещия пунш, толкова повече му се натрапвала мисълта за високия човек.

— Мътните да го вземат тоз нахалник! — сам на себе си рекъл Том. — Що търси той тука в тази уютна странноприемница? Такава грозна мутра на това отгоре! — рекъл си Том. — Ако вдовицата имаше поне малко вкус, щеше да си избере някой по-свестен от него. — Тук очите на Том се придвижили от огледалото над камината върху стъклената чаша на масата; и тъй като усетил, че е почнал вече да се разнежва, изпразнил четвъртата си чаша пунш и си поръчал пета.

Том Смарт, господа, имал подчертано влечение към кръчмарското поприще. Отдавна си мечтаел той да стои зад тезгяха на свое собствено заведение, облечен в зелен жакет, панталони от рипсено кадифе и високи ботуши. Представял си колко хубаво би било да заема председателското място на масата при празненства и често си мислел как умело би ръководил разговорите на гостите в своя собствен салон и какъв прекрасен пример би давал в пиенето. Всички тези неща му минали бързо през ума, докато стоял и си пиел горещия пунш край буйния огън; той се чувствувал напълно прав в негодуванието си, защото високият мъж явно имал всички изгледи да стане стопанин на такова едно превъзходно заведение, а самият той, Том Смарт, бил далеч-далеч от това щастие. И тъй, размишлявайки над своите последни две чаши дали има право да предизвика свада с високия мъж, загдето е сполучил да спечели благоволението на пълничката вдовица, Том Смарт дошъл най-после до утешителното заключение, че няма по-онеправдан и преследван нещастник от него и че най-добре би било да иде да си легне.

Гиздавата девойка поведа Том по широко старинно стълбище, като засланяла свещта с ръка да не я духне течението — което можело да намери в тази строена безразборно стара къща достатъчно шир за игра, без да духне свещта, но все пак я духнало в края на краищата; а туй дало сгоден повод на неприятелите на Том да твърдят, че той, а не вятърът, бил угасил свещта и докато се преструвал, че уж иска да я запали отново, в действителност нацелувал момичето. Но както и да е, донесена била друга свещ и Том бил отведен през дълги объркани коридори и лабиринт от стаи до помещението, стъкмено за неговия прием, където девойката му пожелала лека нощ и го оставила сам.

Стаята била просторна и хубава, с големи долапи и креват, който можел да побере цял клас ученици, а да не говорим за двата дъбови шкафа, дето можел да се вмести багажът на цяла армия, но най-силно от всичко поразило вниманието на Том някакво странно неприветливо кресло с високо облегало, украсено с чудновата резба и възглавница от дамаска на цветя, а краката, завършващи с някакви топки, били грижливо увити в червено сукно, сякаш креслото страдало от подагра. За всяко друго по-необичайно кресло Том би си казал само: „Ама че странно кресло“ — и толкоз, но в това именно кресло имало нещо. — Том не можел все пак да каже точно какво, — нещо тъй необикновено и тъй различно от всички други мебели, които бил виждал дотогава, че то сякаш го омагьосало. Той седнал до камината и половин час зяпал старото кресло. А то, дяволското, било толкова особен стар предмет, че Том не можел да откъсне очи от него.

— Гледай ти — рекъл Том, докато бавно се събличал и продължавал непрекъснато да зяпа вехтото кресло, застанало с тайнствения си вид край кревата му, — по-смешна работа не съм виждал през целия си живот. Много странно — рекъл Том, порядъчно помъдрял от горещия пунш. — Много странно. — Том дълбокомислено поклатил глава и погледнал креслото. Той съвсем не можел да проумее това кресло, тъй че си легнал, завил се топло и заспал.

След около половин час се събудил, стреснат от някакъв объркан сън, в който му се мяркали високи мъже и чаши с горещ пунш; и първото нещо, изпречило се пред събуденото му въображение, било чудноватото кресло.

— Няма повече да го гледам — рекъл си Том, като стиснал клепачи и се опитвал да си внуши, че ще заспи отново. Но било напразно: само стари кресла се въртели пред очите му, вдигали крака във въздуха, играели на прескочикобила и правели всякакви маймунджилъци.

— По-добре ще е май да гледам едно истинско кресло, отколкото няколко дузини неистински — рекъл Том, като подал глава изпод завивките. А креслото си стояло предизвикателно на мястото, откроявайки се съвсем ясно на светлината на огъня.

Том пак зяпнал креслото; и отведнъж, както го гледал, с него като че ли станала някаква извънредно странна промяна. Резбата на облегалото придобила постепенно чертите и израза на стар набръчкан човешки образ; възглавницата от дамаска се превърнала във вехта провиснала жилетка; топките на края станали чифт нозе, обути в червени сукнени чехли; и старото кресло заприличало на много грозен старец от миналия век, застанал с ръце на хълбоците. Том седнал в кревата и потъркал очи, за да разсее видението. Но не — креслото си оставало грозен стар джентълмен; и нещо повече: той намигнал на Том Смарт.

Том си бил куражлия по природа и от тези чешити, дето пет пари не дават, пък и на всичко отгоре бил изпил и пет чаши горещ пунш; тъй че, макар и отначало да се постреснал малко, постепенно почнал да се ядосва, като гледал как старият джентълмен му намигал и му се хилел по такъв нагъл начин. Накрая решил, че не може повече да търпи всичко това и тъй като старческото лице продължавало да му намига все по-често и по-често, Том му извикал много сърдито:

— Защо, по дяволите, си взел да ми намигаш?

— Защото тъй ми се иска, Том Смарт — отвърнало креслото; или старият джентълмен — наричайте го както ви се ще. Той все пак спрял да намига, когато Том проговорил, но захванал да се зъби като някаква стара маймуна.

— От’де ми знаеш името, дърто дългокосо плашило? — запитал порядъчно стъписаният Том, макар и да си давал вид, че пет пари не дава.

— Хайде, хайде — отвърнал старият джентълмен. — Не бива тъй да се обръщаш към масивен испански махагон. По дяволите, дори да бях обикновен фурнир, пак не би трябвало да се отнасяш тъй непочтително към мене. — Докато изричал тези думи, старият джентълмен имал такъв свиреп вид, че Том започнало да го дострашава.

— Нямах намерение да се отнасям непочтително към вас, сър — рекъл той с много по-смирен тон, отколкото когато заговорил в началото.

— Добре, добре — рекъл старият особняк, — може да е тъй, кой знае, Том…

— Да, сър?

— Аз знам всичко за теб, Том, всичко. Ти си много беден, Том.

— Беден съм, наистина — рекъл Том Смарт. — Но вие от’де знаете това?

— Няма значение — рекъл старият джентълмен. — Ти премного обичаш пунша, Том.

Том Смарт точно бил готов да се закълне, че не е вкусвал и капка от последния си рожден ден, но очите му срещнали тези на стария джентълмен, а той изглеждал тъй всезнаещ, щото Том се изчервил и не обелил зъб.

— Том — рекъл старият джентълмен, — вдовицата е хубава жена, забележително хубава жена, а, Том? — Тук старият особняк присвил очи и повдигнал единия от уродливите си нозе, придобивайки такъв неприятен и сладострастен израз, че Том се отвратил от лекомисленото му държане — при това на тези години!

— Аз съм неин настойник, Том — рекъл старецът.

— Така ли? — запитал Том Смарт.

— Познавах нейната майка — продължил старецът — и нейната баба. Тя много ме обичаше — уши ми тази жилетка, Том.

— Наистина ли? — рекъл Том Смарт.

— И тези чепици — рекъл старият джентълмен, като повдигнал единия от червените си сукнени пантофи, — но недей го казва никъде, Том. Не бих искал да се знае, че е била толкова привързана към мен. Би могло да доведе до някои неприятности в семейството. — Старият нехранимайко изглеждал тъй безочлив, докато разправял това, че (както Том Смарт заявява по-късно) идвало му да го скастри и да го тури на мястото му без угризение на съвестта.

— Едно време бях голям любимец на жените — рекъл старият развратник, — стотици хубави жени са сядали и са оставали с часове на коленете ми. Как ти се струва това, момчето ми, а?

Старият джентълмен продължавал да разказва за подвизите си от младини, когато изведнъж го хванал такъв пристъп на скърцане, та не могъл да продължи.

„Тъй ти се пада, дърто магаре“ — помислил си Том Смарт; ама нищо не казал.

— Ах — рекъл старецът, — много ме безпокои туй нещо напоследък. Да-а, старея, Том, загубил съм почти всичките си подпорки. И операция претърпях — втъкнаха ми дъсчица в гърба, беше жестоко изпитание за мен, Том.

— Не се и съмнявам, сър — рекъл Том Смарт.

— Но не в това е въпросът, Том — рекъл старият джентълмен. — Искам ти да се ожениш за вдовицата.

— Аз ли, сър? — извикал Том.

— Ти — рекъл старият джентълмен.

— Кълна се в почитаемите ви коси (по него все още стърчал тук-таме по някой и друг конски косъм), — кълна се в почитаемите ви коси: тя няма да ме вземе — рекъл Том и въздъхнал неволно, спомняйки си за странноприемницата.

— Няма ли? — с твърдост рекъл старият джентълмен.

— Не, не — рекъл Том. — Има друг на пътя; един такъв висок — ужасно висок — с черни бакенбарди.

— Том — рекъл старият джентълмен, — тя никога няма да се омъжи за него.

— Няма ли? — рекъл Том. — Ако снощи бяхте долу, сър, щяхте друго да приказвате.

— Хайде, хайде — рекъл старият джентълмен. — Разбирам ги аз тези работи.

— Кои, сър? — рекъл Том.

— Целувчиците зад вратата и тям подобни работи, Том — рекъл старият джентълмен. Тук той пак хвърлил нахален поглед, който много разядосал Том, защото, както знаете всички, господа, много е неприятно да слушаш някакъв старец, дето съвсем не му прилича да говори за тези работи; няма по-неприятно от туй.

— Разбирам ги аз тези неща, Том — рекъл старият джентълмен. — На времето често съм ги виждал да стават между много хора, разни хора, дето не искам да ги споменавам пред тебе; но в края на краищата нищо не е излизало от това.

— Сигурно сте виждали доста чудновати работи — рекъл Том и го погледнал с любопитство.

— Виждал съм, как не — отвърнал старецът и намигнал многозначително. — Аз съм последният от семейството, Том — добавил старият джентълмен и тъжно въздъхнал.

— Много ли бяхте? — запитал Том Смарт.

— Дванадесет, Том — отвърнал старият джентълмен, — хубави, стройни, прекрасни, да ти е драго да ги гледаш. Не като тези модерни недоносчета, а всичките удобни и такива едни лъскави — то май не е за мене да ги приказвам, — просто мед да ти капне на сърцето, като ги зърнеш.

— А какво стана с другите, сър? — запитал Том Смарт.

Старецът избърсал очите си с лакът, като отговарял:

— Изчезнаха, Том, изчезнаха. Нашата служба бе тежка, Том, а те не излязоха издръжливи като мене. Хвана ги ревматизъм, в краката най-вече, и се озоваха в разни кухни и болници; а един от семейството направо си загуби разсъдъка от дългата служба и лошо отнасяне — и тъй му се помрачи мозъкът, че трябваше да го изгорят. Потресаващо нещо, Том.

— Ужасно наистина — рекъл Том Смарт.

Старецът млъкнал за малко, сякаш да превъзмогне обхваналото го вълнение, и после продължил:

— Какво и да е, Том, но аз се отвлякох от главния въпрос. Този висок мъж, Том, е долен авантюрист. Ожени ли се за вдовицата, веднага ще разпродаде всички мебели и ще избяга. И какви ще бъдат последствията? Тя ще бъде изоставена и докарана до разорение, а аз ще дочакам смъртта си — сигурно от настинка — в някой вехтошарски магазин.

— Да, но…

— Не ме прекъсвай — рекъл старият джентълмен, — а за теб, Том, аз имам много различно мнение; защото добре знам, че веднъж настаниш ли се в някоя кръчма, ти в никакъв случай не би я напуснал, докато има още нещо за пиене между нейните стени.

— Много съм ви задължен за доброто ви мнение, сър — рекъл Том Смарт.

— Следователно — продължил старият джентълмен със заповеден тон — ти ще я вземеш за жена, а не другият!

— Но какво ще попречи на другия? — нетърпеливо запитал Том Смарт.

— Едно разкритие — отвърнал старият джентълмен. — Той е вече женен.

— Как да го докажа? — рекъл Том и почти скочил от кревата.

Старият джентълмен смъкнал ръката си от хълбока, посочил към един от дъбовите шкафове и веднага я върнал в предишното положение.

— Той не знае — рекъл старият джентълмен, — че в десния джоб на едни негови панталони, забравени в този шкаф, е оставил писмо, с което го молят да се завърне при своята неутешима съпруга и шестте си — забележи, Том, — шестте си рожби, всичките невръстни дечица.

Докато старият джентълмен тържествено изричал тези думи, чертите на лицето му се замъглявали все повече и повече, а тялото му потъвало в сянка. Очите на Том Смарт се замрежили. Старецът сякаш се слял с креслото, жилетката от дамаска се преобърнала във възглавница, а червените чехли се свили в малки червени сукнени торбички. Огънят постепенно угаснал, а Том Смарт се отпуснал отново върху своята възглавница и тутакси заспал.

Утринта разбудила Том от летаргичния сън, в който бил потънал след изчезването на стареца. Той седнал в леглото и няколко минути напразно се мъчил да си припомни събитията от предишната вечер. Изведнъж те нахлули в главата му. Погледнал креслото; то действително било доста странно, мрачно на вид кресло, но само забележително развита и жива фантазия можела да открие някаква прилика между него и старец.

— Как си, стари приятелю? — рекъл Том; той бил по-смел на дневна светлина — като повечето хора.

Креслото си останало неподвижно и не проговорило ни дума.

— Неприятна заран, а? — рекъл Том.

Не! Креслото не желаело да завърже разговор.

— Кой шкаф ми посочи? Поне туй ми кажи — рекъл Том.

Но дяволският стол, господа, не отронил нито дума.

— Ех, не е чак толкоз трудно да ги отвори човек все пак — рекъл Том, като много бавно се надигнал от кревата. Той отишъл до един от шкафовете. Ключът бил в ключалката. Том го завъртял и отворил крилото. Там наистина имало чифт панталони. Том мушнал ръка в джоба и измъкнал оттам писмото, за което старият джентълмен му разправял.

— Ей, че странно нещо — рекъл Том, като погледнал първо креслото, сетне шкафа, сетне писмото и после отново креслото. — Много странно — рекъл Том. Но тъй като не забелязал нищо, което да намали странността на положението, той си казал, че най-добре ще е да се облече и тутакси да си види сметката с дългия и да сложи край на терзанията.

Том оглеждал стаите по пътя към долния етаж със зоркото око на стопанин, мислейки си, че не е невъзможно и те, и всичко, що е в тях, да стане не след дълго негова собственост. Високият мъж стоял в уютната малка столова с кръстосани отзад ръце, чувствувайки се като у дома си. Той разсеяно се усмихнал на Том Смарт. Случаен наблюдател би могъл да помисли, че е било от желание да покаже белите си зъби; Том обаче си помислил, че било просто от самозабрава, замаяла ума на дългия — ако въобще имал ум в главата си. Том му се изсмял в лицето и повикал съдържателката.

— Добро утро, госпожо — рекъл Том, затваряйки вратата на малкия салон след вдовицата.

— Добро утро, сър — рекла вдовицата. Какво желаете за закуска, сър?

Том си мислел как да пристъпи към въпроса, затова не отговорил.

— Има много хубава шунка — рекла вдовицата — и чудесно шпековано студено пиле. Да поръчам ли да ви донесат, сър?

Тези думи откъснали Том от неговите размисли. Възхищението му от вдовицата нараствало с всяка нейна дума. Какво внимателно същество! Какви грижи за продоволствието!

— Кой е онзи джентълмен в столовата, госпожо? — запитал Том.

— Името му е Джинкинс, сър — отвърнала вдовицата, като поруменяла леко.

— Много е висок — рекъл Том.

— И много хубав, сър — добавила вдовицата, — а също и истински джентълмен.

— А! — рекъл Том.

— Ще желаете ли нещо друго, сър? — запитала вдовицата, доста озадачена от поведението на Том.

— Да, да — рекъл Том. — Мила госпожо, ще бъдете ли тъй добра да поседнете за миг?

Вдовицата изглеждала доста учудена, но тя седнала и Том също седнал, съвсем близо до нея. Не зная как се случило, господа, всъщност вуйчо ми ми казваше, че Том разправял, че и той не знаел как се е случило — но, така или иначе, ръката на Том се положила върху ръката на вдовицата и останала тъй, докато говорел.

— Мила моя госпожо — захванал Том Смарт — (той винаги се отличавал с умението си да казва любезности), — мила моя госпожо, вие заслужавате най-прекрасния съпруг на земята, действително го заслужавате.

— Боже мой, сър! — рекла вдовицата; не е чудно, че рекла тъй: начинът, по който Том започнал разговора, бил доста необикновен, да не кажа изумителен, имайки пред вид, че Том не бил никога виждал вдовицата до настъпването на предидущата вечер. — Боже мой, сър!

— Презирам ласкателствата, мила госпожо — рекъл Том Смарт, — но вие заслужавате най-превъзходния съпруг на земята и който и да бъде той, ще е човек с късмет. — При тези думи очите на Том неволно се прехвърлили от лицето на вдовицата към околните блага.

Вдовицата изглеждала още по-озадачена и понечила да стане. Том нежно притиснал ръката й, сякаш да я задържи, и тя си останала на мястото. Вдовиците, господа, рядко са свенливи — както често казваше вуйчо ми.

— Уверявам ви, че съм много признателна за доброто ви мнение, сър — рекла пълничката стопанка и се позасмяла. — И ако някога се омъжа отново…

— „Ако“ — рекъл Том Смарт, поглеждайки я много хитро с десния крайчец на лявото си око, — „ако“…

— Е, добре — рекла вдовицата и този път се засмяла истински. — „Когато“ се омъжа за втори път, надявам се съпругът ми да е тъй добър, както вие го описвате.

— Джинкинс ли имате пред вид? — рекъл Том Смарт.

— Боже мой, сър! — възкликнала вдовицата.

— О, не ми разправяйте — рекъл Том. — Аз го зная.

— Сигурна съм, че всеки, който го познава, не знае нищо лошо за него — рекла вдовицата, настръхнала от тайнствения начин, по който говорел Том.

— Хм! — покашлял се Том Смарт.

Вдовицата решила, че е крайно време да се разплаче, затуй извадила кърпичката си и запитала дали Том искал да я обижда: дали смятал за достойно един джентълмен да злослови за друг джентълмен зад гърба му; ако имал да каже нещо, защо не го кажел като мъж на другия мъж, вместо да плаши нея, горката слаба жена, по този начин; и тъй нататък.

— Ще го кажа много скоро и на него — рекъл Том, — но исках вие да чуете най-напред.

— Какво има? — запитала вдовицата, вперила поглед в лицето на Том.

— То ще ви смае — рекъл Том и пъхнал ръка в джоба си.

— Ако е до това, че му трябват пари — рекла вдовицата, — не се безпокойте, аз вече го знам.

— Уф, глупости, това не е нищо — рекъл Том Смарт. — И на мене ми трябват пари. Не е туй.

— Ох, божичко, какво може да бъде? — извикала горката вдовица.

— Не се плашете — рекъл Том Смарт. Той полекичка извадил писмото и го разгънал. — Да не вземете да пищите? — колебливо запитал Том.

— Няма, няма — отвърнала вдовицата, — дайте да го видя.

— Да не вземете да припадате — и тям подобни глупости? — рекъл Том.

— Няма, няма — припряно отвърнала вдовицата.

— Да не вземете да се втурнете при него и да го насолите — рекъл Том, — защото аз ще го сторя вместо вас; вие по-добре си пазете силите.

— Добре, добре — рекла вдовицата, — дайте да го видя.

— Ще го видите — отвърнал Том Смарт; след тези думи той подал писмото на вдовицата.

Господа, чувал съм вуйчо ми да казва, че Том Смарт разправял, че жалбите на вдовицата, като чула разкритието, можели да затрогнат и сърце от камък. Том безсъмнено бил с много меко сърце, та те затрогнали неговото до дъно. Вдовицата се олюлявала напред-назад и кършела ръце.

— О, долно мъжко коварство! — рекла вдовицата.

— Ужасно е, наистина, мила госпожо, но хайде, успокойте се — рекъл Том Смарт.

— О, не мога да се успокоя — извикала вдовицата. — Никога не ще намеря някой друг, когото да обичам толкова много!

— О, ще намерите, мила душице — рекъл Том и оставил порой от най-едър калибър сълзи да потече от очите му — от състрадание към нещастието на вдовицата. Том Смарт в порива на своето съчувствие бил обвил ръка около кръста на вдовицата; а вдовицата в силата на своята скръб била сграбчила ръката на Том. Тя вдигнала поглед към лицето на Том и му се усмихнала през сълзите си. Том свел поглед към нейното лице и също й се усмихнал през своите сълзи.

И досега не съм разбрал, господа, дали Том целунал, или не, вдовицата в този именно миг. Той все отричал пред вуйчо ми, но аз лично се съмнявам. Между нас казано, господа, склонен съм да мисля, че я е целунал.

Във всеки случай Том изритал дангалака из пътната врата след половин час, а след месец се оженил за вдовицата. Той често препускал из околностите с глиненосивата си двуколка с червени колелета и опърничавата кобилка с бързия ход; дълги години след това затворил заведението и се изселил с жена си във Франция; и тогава старата къща била съборена.

— Ще ми позволите ли да запитам — рече любопитният стар джентълмен, — какво е станало с креслото?

— Какво да ви кажа — отвърна едноокият търговски пътник, — чули са го да скърца страшно много в деня на сватбата; ала Том Смарт не можел да твърди със сигурност дали било от радост или от телесна немощ. Обаче по-скоро бил склонен да приеме за истинска втората причина, защото креслото никога вече не проговорило.

— И всички ли са повярвали на тази история? — запита човекът с наглото лице, като напълни отново лулата си.

— Всички, с изключение на неприятелите на Том — отвърна търговският пътник. — Някои от тях твърдели, че Том я бил измислил от край до край; а други казвали, че бил пиян и си я изфантазирал — просто грабнал чужди панталони по погрешка, преди да си легне. Но никой не обръщал внимание на техните приказки.

— Том Смарт твърдял, че всичко е вярно, така ли?

— До последната дума.

— А вуйчо ви?

— До последната буква.

— Трябва да са били много мили хора и двамата — рече човекът с наглото лице.

— Да, много мили — отвърна търговският пътник, — много мили хора наистина.

Глава петнадесета

Дава правдив портрет на две видни личности и точно описание на тържествения прием в тяхната къща и парк; този прием води до неочаквана среща със стар познайник и до началото на следващата глава

Мистър Пикуик изпитваше известни угризения на съвестта, загдето бе пренебрегнал напоследък своите приятели в „Паунът“ и тъкмо се канеше да иде и ги подири на третото утро след завършека на изборите, когато верният му прислужник се появи и му подаде визитна картичка, на която бе гравиран следният надпис:

МИСИС ЛИО ХЪНТЪР[59]

Леговището Ийтънсуил

— Особата чака — доложи Сам кратко като епиграма.

— Мене ли търси тази особа, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Той търси вас лично и никого друг, както рекъл частният секретар на дявола, като отишъл да вземе доктор Фауст — отвърна мистър Уелър.

— Той! Нима е джентълмен, Сам? — учуди се мистър Пикуик.

— Много добра имитация на такъв в случай, че не е — отвърна мистър Уелър.

— Но това е визитна картичка на дама — възрази мистър Пикуик.

— Даде ми я обаче господин — отвърна Сам. — Той чака долу в салона; и цял ден да трябвало да чака, казва, пак нямало да си иде, докато не ви види.

Чувайки за тази непоколебима решителност, мистър Пикуик слезе в салона, дето бе седнал някакъв тържествен на вид човек; той скочи, щом го видя, и рече с крайно почтителен тон:

— Мистър Пикуик, ако не се лъжа?

— Същият.

— Разрешете, сър, да бъда удостоен с честта да докосна вашата ръка. Позволете ми да стисна десницата ви, сър — рече тържественият човек.

— Моля — рече мистър Пикуик.

Непознатият стисна протегнатата му ръка и продължи:

— Слушали сме за вашата слава, сър. Нашумелият спор около вашето археологическо откритие стигна до ушите на мисис Лио Хънтър. — Непознатият млъкна за миг, сякаш очакваше мистър Пикуик да ахне при това разкритие; но като видя невъзмутимото му спокойствие, той продължи:

— Съпругата ми, сър, мисис Лио Хънтър, се гордее да брои всред своите познати всички онези, спечелили слава заради творбите и дарованията си. Разрешете, сър, да поставя на видно място в нейния списък името на мистър Пикуик и неговите събратя, членове на клуба, носещ неговото име.

— Извънредно щастлив ще бъда да се запозная с една такава дама, сър — отвърна мистър Пикуик.

— Непременно ще имате тази възможност, сър — рече тържественият човек. — Утре преди пладне, сър, даваме голям прием — fête champetre[60] — за множество личности, спечелили слава заради творбите и дарованията си. Бъдете тъй добър, сър, да доставите на мисис Хънтър удоволствието да ви види в Леговището.

— С най-голяма радост, сър — отговори мистър Пикуик.

— Мисис Лио Хънтър често дава подобни приеми, сър — продължи новият познайник, — „пиршества на разума“, сър, „и излияния на душата“[61], както някой тъй прочувствено и оригинално бе отбелязал в сонет, посветен на мисис Лио Хънтър за нейните приеми.

— И той ли се е прославил с творбите и дарованията си? — полюбопитствува мистър Пикуик.

— О, да, сър — отвърна тържественият човек, — както всички други гости на мисис Лио Хънтър. Това е неин стремеж, сър, да няма други познати освен подобни личности.

— Много благороден стремеж — заключи мистър Пикуик.

— Когато я уведомя, мисис Лио Хънтър действително ще се гордее с тези думи, излезли от вашите уста — рече тържественият човек. — Във вашата свита имате, ако се не лъжа, сър, един джентълмен, съчинил някои прекрасни стихотворения.

— Моят приятел, мистър Снодграс, наистина има влечение към поезията — отвърна мистър Пикуик.

— И мисис Лио Хънтър също, сър. Тя безумно обича поезията, сър, просто я обожава: смея да кажа, че и душата, и сърцето й са пропити, изтъкани са целите от поезия, сър. Самата тя е авторка на някои възхитителни стихове. Вие навярно сте чели нейната „Ода за умирающата жаба“, сър.

— Не, струва ми се, не съм — отвърна мистър Пикуик.

— Просто невероятно, сър — рече мистър Лио Хънтър. — Тази творба предизвика нечувана сензация. Беше подписана с „Л“ и с осем звездички и бе отпечатана първоначално в едно женско списание. Започва така:

„Как мога да те гледам без ридание,

без дъх простряна по корем в страдание

върху гредата, в сетно издихание,

умираща в несрета,

жабо клета!“

— Прекрасно — рече мистър Пикуик.

— Чудесно — рече мистър Лио Хънтър — и толкова просто.

— Наистина — рече мистър Пикуик.

— Следващата строфа е още по-трогателна. Да ви я кажа ли?

— Да, моля — рече мистър Пикуик.

— Ето как продължава — рече тържественият човек още по-тържествено.

„Дали вампири с образи момчешки,

със крясък див и шумове лудешки

от блатната ти радост сред насмешка

те гониха със псета,

жабо клета!“

— Чудесно изразено — отбеляза мистър Пикуик.

— И с такава дълбочина във всяка дума, сър — каза мистър Лио Хънтър. — Но вие ще чуете как мисис Лио Хънтър я декламира. Само тя може да изтъкне цялата й прелест. Тя ще я декламира утре сутрин, сър, и то костюмирана.

— Костюмирана!

— Като Минерва. Но аз забравих — нашият прием е с маски.

— Боже мой! — възкликна мистър Пикуик, оглеждайки собствената си фигура. — Аз в никой случай не мога…

— Как да не можете, сър, как да не можете! — възрази мистър Лио Хънтър. — Соломон Лукас, евреинът от Хай Стрийт, има хиляди костюми за маскарад. Помислете, сър, на колко много образи, напълно подходящи за вас, бихте могли да се спрете: Платон, Зенон, Епикур, Питагор — всички основатели на клубове.

— Това ми е известно — рече мистър Пикуик, — но аз не бих се осмелил да се сравнявам с тези велики люде и не бих дръзнал да нося техни одежди.

Тържественият човек се замисли дълбоко за миг, а после каза:

— Впрочем, като обсъдих, сър, не съм сигурен дали няма да достави още по-голямо удоволствие на мисис Лио Хънтър, ако гостите й видят човек с вашата знатност в неговия собствен костюм, а не маскиран. Осмелявам се да ви обещая това изключение за вашия случай, сър — да, съвсем съм сигурен, че мога да сторя това от името на мисис Лио Хънтър.

— В такъв случай ще дойда с най-голямо удоволствие — съгласи се мистър Пикуик.

— Но аз много ви забавих, сър — рече тържественият човек, сякаш отведнъж се опомни. — Зная колко е драгоценно вашето време, сър, и няма да ви задържам повече. Позволявате следователно да уведомя мисис Хънтър, че може да разчита на вашето присъствие заедно с това на вашите приятели. Довиждане, сър, гордея се, загдето имах случай да се срещна с такава видна личност като вас. Моля, нито крачка, сър, нито дума. — И преди мистър Пикуик да успее да каже нещо, за да го спре или опровергае, мистър Лио Хънтър бе вече тържествено напуснал стаята.

Мистър Пикуик си взе шапката и се отправи към „Паунът“, но мистър Уинкл бе вече съобщил новината за костюмирания бал преди него.

— Мисис Пот също ще дойде — бяха първите думи, с които той посрещна своя председател.

— А, така ли? — рече мистър Пикуик.

— Маскирана като Аполон — продължи мистър Уинкл. — Само че Пот не е съгласен тя да носи туника.

— Прав е. Напълно е прав — натъртено рече мистър Пикуик.

— Да; и тъй, тя ще носи бяла копринена рокля със златни пайети.

— Но тогава едва ли ще се разбере какво представлява, как мислите? — запита мистър Снодграс.

— О, ще се разбере, как няма да се разбере — възнегодува мистър Уинкл. — Нали ще видят лирата й?

— Вярно, не се сетих — рече мистър Снодграс.

— Аз ще се облека като разбойник — намеси се мистър Тъпман.

— Какво? — извика стреснат мистър Пикуик.

— Като разбойник — кротко повтори мистър Тъпман.

— Да не искате да кажете — подхвана мистър Пикуик с мрачен строг поглед към приятеля си, — да не искате да кажете, мистър Тъпман, че възнамерявате да облечете зелено кадифено палтенце?

— Това възнамерявам, сър — живо отвърна мистър Тъпман. — А защо не, сър?

— Защото — отвърна порядъчно раздразнен мистър Пикуик — сте твърде възрастен, сър.

— Твърде възрастен! — възкликна мистър Тъпман.

— И ако са необходими още възражения по този въпрос — продължи мистър Пикуик, — вие сте и твърде дебел, сър.

— Сър — рече мистър Тъпман с обляно от силна руменина лице, — вие ме оскърбявате.

— Сър — отвърна мистър Пикуик със същия тон, — ако това за вас е оскърбление, за мен би било двойно по-оскърбително да се явите в мое присъствие облечен в късо кадифено палтенце.

— Сър — рече мистър Тъпман, — вие сте грубиян.

— Сър — рече мистър Пикуик, — вие сте грубиян.

Мистър Тъпман пристъпи напред, устремил гневен поглед в мистър Пикуик. Мистър Пикуик отвърна със същия поглед, съсредоточен във фокус през очилата му и излъчващ дръзко предизвикателство. Мистър Снодграс и мистър Уинкл наблюдаваха вцепенени гледката на такава една свада между такива двама мъже.

— Сър — рече след кратко мълчание мистър Тъпман с нисък, плътен глас, — вие ме нарекохте възрастен.

— Да — отвърна мистър Пикуик.

— И дебел.

— Повтарям обвинението.

— И грубиян.

— Такъв сте!

Последва тягостно мълчание.

— Сър — заговори мистър Тъпман с треперещ от вълнение глас, като засукваше ръкавите си, — моята привързаност към вашата личност е голяма… много голяма… но от тази личност аз ще трябва незабавно да потърся разплата.

— Готов съм, сър — отвърна мистър Пикуик. Разпален от възбудителното естество на диалога, този храбър мъж застана като парализиран — държане, преценено вероятно от двамата свидетели като положение за отбрана.

— Какво! — извика мистър Снодграс, възвърнал си отведнъж загубената от безкрайно изумление способност да говори, и се спусна между двамата при неминуемата опасност да получи удари по слепоочията и от двете страни. — Мистър Пикуик, вие, към когото са устремени погледите на целия свят! И вие, мистър Тъпман, който заедно с всички нас сте озарен от блясъка на неговото безсмъртно име! Срамота, господа, срамота!

Непривичните бръчки, що мимолетният гняв бе набраздил по ведрото, открито чело на мистър Пикуик, постепенно се заличиха, като следи от черен молив под въздействието на гума за триене, докато младият му приятел говореше. Лицето му бе придобило обичайния си благ израз още преди мистър Снодграс да завърши.

— Аз прекалих — рече той, — доста прекалих. Тъпман, подайте ръка.

Мрачната сянка изчезна от лицето на мистър Тъпман и той поривисто сграбчи ръката на своя приятел.

— Аз също прекалих — рече той.

— Не, не — прекъсна го мистър Пикуик, — вината е моя. Ще се облечете в зелено кадифено палтенце, нали?

— Не, не — отвърна мистър Тъпман.

— Ще го сторите заради мене — настоя мистър Пикуик.

— Добре тогава, ще го сторя — рече мистър Тъпман.

Решено бе мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс да се маскират и тримата. Така мистър Пикуик, воден от мекото си добро сърце, се съгласи с едно начинание, което трезвият му разум отхвърляше — по-ярък пример за неговия благ характер едва ли би могъл да се измисли, дори и събитията, отбелязани на тези страници, да бяха изцяло плод на въображение.

Мистър Лио Хънтър не бе преувеличил възможностите на мистър Соломон Лукас. Неговият гардероб бе богат, пребогат — не строго класически може би, не и съвсем нов, не съдържаше и един-единствен костюм дори ушит точно в стила на който и да е век или епоха, но затова пък всичко беше украсено повече или по-малко с пайети; а има ли нещо по-хубаво от лъскавите пайети! Би могло да се възрази, че те не са подходящи за дневна светлина, но всеки знае как блещукат при запалени лампи; и съвсем ясно е, че ако някои хора устройват маскен бал посред бял ден и дрехите не изглеждат тъй красиви, както биха изглеждали вечерно време, виновни са само хората, които дават подобни костюмирани балове, а в никой случай не са криви пайетите. Такива бяха убедителните разсъждения на мистър Соломон Лукас; и под влиянието на тези доводи мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс решиха да се издокарат в костюми, които мистър Лукас, ръководен от своя вкус и опитност, препоръча като особено подходящи за случая.

Наета бе карета от „Градският герб“ за превоза на пикуикистите и в същото заведение бе поръчана колесница, предназначена да отведе мистър и мисис Пот до имението на мисис Лио Хънтър, за което мистър Пот в израз на признателност за получената покана бе вече с увереност предсказал в „Ийтънсуилска газета“, че „зрелището ще бъде възхитително и очарователно в своето разнообразие — ослепителен блясък и красота и дарование — щедра и разточителна изява на гостоприемство, а главно — едно великолепие, омекотено от най-изискания вкус, безукорна хармония от най-благороден и превъзходен порядък — в сравнение с което баснословният разкош на приказния източен свят би изглеждал оцветен от такива тъмни и мрачни багри, каквито неминуемо се таят в душата на злъчното, недостойно създание, дръзнало да опетни с отровата на своята завист приготовленията, осъществявани от добродетелната и високоуважавана дама, пред чийто олтар поставяме тази скромна дан на нашето възхищение“. Последните редове на хаплив сарказъм бяха насочени срещу вестник „Независимост“, който, не получавайки въобще покана, се бе заел в четири поредни броя да осмива цялото това начинание, и то с най-едър шрифт, като печаташе всички прилагателни с главни букви.

Утрото настъпи. Приятна гледка представляваше мистър Тъпман в разбойническия си костюм с възтясно палтенце, опнато като игленик на гърба и раменете му; бедрата му бяха пристегнати в къси кадифени панталони, а нозете под колената — с някакви сложно намотани навуща, към които разбойниците имат особена слабост. Забавно бе да се види откритото му простодушно лице, разкрасено с огромни мустаци и натъркано с горена тапа, надничащо от разтворената яка на ризата; и да се любува човек на конусовидната шапка, окичена с панделки във всевъзможни цветове, сложена по принуждение върху коленете му, тъй като никое покрито превозно средство не би позволило някому да я сложи на главата си. Също тъй смешен и мил беше видът на мистър Снодграс с късите бухнали панталони от син сатен, с пелерина, бели копринени чорапи, обувки и гръцки шлем; а това, всеки знае (ако пък не знае, мистър Соломон Лукас знаеше), е било обичайното, автентично, всекидневно облекло на трубадурите от най-ранната епоха, та чак до времето, когато окончателно са изчезнали от лицето на земята. Всичко това бе приятно, но бе нищо в сравнение с ликуването на струпалия се народ, когато каретата спря зад колесницата на мистър Пот, която пък бе спряла пред вратата на мистър Пот, и самата врата се разтвори, за да се появи великият Пот, предрешен като руски съдебен пристав с огромен камшик в ръка — тънък намек за суровата и страшна мощ на „Ийтънсуилската газета“ и за ужасните удари, стоварвани от нея върху нарушителите на обществения ред.

— Браво! — извикаха мистър Тъпман и мистър Снодграс от входа, щом съзряха живата алегория.

— Браво! — чу се възгласът на мистър Пикуик от коридора.

— Пот! Пот! — викна струпалият се народ.

Всред тези приветствия мистър Пот се качи в колесницата, усмихнат любезно, но с подчертано достойнство, ясно показващо, че той съзнава своята мощ и знае как да я упражнява.

После от къщата изскочи мисис Пот, която много би приличала на Аполон, стига да не беше в рокля; придружаваше я мистър Уинкл, който в яркочервения си жакет можеше съвсем безпогрешно да мине за ловец, ако не приличаше също тъй много на пощаджия. Последен шествуваше мистър Пикуик, когото децата приветствуваха най-шумно от всички, вземайки сигурно тесните му панталони и гетрите за някои останки от средните векове; после двете возила потеглиха към имението на мисис Лио Хънтър, а мистър Уелър (който трябваше да помага на прислугата) се бе настанил върху капрата на колата, в която бе седнал неговият господар.

Всички до един — мъже, жени, момчета, момичета и бебета, стълпени да зяпат маскираните гости, се разкрещяха от удоволствие и възторг, щом мистър Пикуик, с разбойника от едната си страна и с трубадура от другата, тържествено се упъти към главния вход. Най-бурни приветствени викове се разнесоха в момента, когато мистър Тъпман се стараеше да закрепи конусовидната си шапка върху главата, за да влезе напълно костюмиран в градината.

Приготовленията се оказаха осъществени по най-възхитителен начин: изцяло отговаряха на пророческите очаквания на мистър Пот за великолепието на приказния източен свят и същевременно явно опровергаваха злостните твърдения на мерзкия вестник „Независимост“. Имението се простираше на повече от акър и четвърт и беше препълнено с гости. Невиждан блясък от красота, изящество и литературни таланти! Тук беше младата дама, която „отговаряше“ за поезията в „Ийтънсуилската газета“, в одеяния на султанка, облегната на ръката, на млад джентълмен, който пък „отговаряше“ за отдела за критика и бе маскиран съответно в униформа на фелдмаршал — липсваха само чизмите. Цялото войнство от подобни гении бе налице и всеки умен човек би счел за голяма чест да им бъде представен. Но и нещо повече: имаше половин дузина лондонски „лъвове“ — автори, истински автори, написали цели книги, отпечатани след това, — които тук можеха да се видят как се разхождат като обикновени люде, усмихваха се и говореха — да, говореха, и то доста големи глупости на туй отгоре, несъмнено от благосклонното желание да бъдат разбрани от обикновените хора наоколо. Имаше освен това и музиканти с мукавени шапки, четирима певци от незнайна страна в националната им носия и дузина келнери, наети за случая, също в техните си национални костюми, при това доста мръсни. А като венец на всичко — там бе и мисис Лио Хънтър, предрешена като Минерва, която посрещаше гостите и преливаше от гордост и умиление при мисълта, че е събрала заедно такива знаменити личности.

— Мистър Пикуик, госпожо — рече един прислужник, когато този джентълмен се приближи към властвуващата богиня с шапка в ръка и с разбойника и трубадура от двете си страни.

— Ах, къде е? — възкликна мисис Лио Хънтър развълнувано, с престорена изненада.

— Тук — рече мистър Пикуик.

— Нима е възможно да имам наистина щастието да видя самия мистър Пикуик! — ахна мисис Лио Хънтър.

— Самият той, госпожо — отвърна мистър Пикуик с много дълбок поклон. — Позволете да представя моите приятели — мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс — на авторката на „Умирающата жаба“.

Много малко хора освен онези, които сами са го изпитали, могат да си представят колко мъчително е да се кланя човек в тесни зелени кадифени панталони, опнато палтенце и висока конусовидна шапка; или в сини бухнали панталонки и бели копринени чорапи; или пък в панталони до коленете и високи ботуши — всичките правени не за онзи, който ги носи, а навлечени върху му, без и най-малко да се помисли за съотношението между неговите собствени размери и тези на костюма. Никой никога не е кривил така тялото си, както мистър Тъпман, когато премина през това изпитание, стараейки се да изглежда непринуден и грациозен — невиждани дотогава бяха и изкусните пози на неговите маскирани братя.

— Мистър Пикуик — обърна се към него мисис Лио Хънтър, — трябва да ми обещаете, че няма да се отделяте от мене целия ден. Има стотици хора тук, на които трябва непременно да ви представя.

— Много сте любезна, госпожо — рече мистър Пикуик.

— О, ето ви най-напред моите момиченца; аз почти ги бях забравила — каза Минерва, сочейки небрежно две вече пълнолетни девойки — едната към двадесет, а другата година или две повече; те бяха облечени съвсем по детски: дали за да изглеждат самите те по-малки или майка им по-млада — за това мистър Пикуик не ни уведомява изрично.

— Колко са красиви! — възхити се мистър Пикуик, щом момиченцата, бидейки представени, се отдалечиха.

— Те страшно приличат на майка си, сър — забеляза мистър Пот величествено.

— Ах вие, шегобиец! — извика мисис Лио Хънтър и закачливо чукна редактора по рамото с ветрилото си (Минерва с ветрило!).

— Но, скъпа мисис Хънтър — рече мистър Пот в обичайната си роля на ласкател в Леговището, — вие прекрасно знаете, че когато на миналогодишната изложба на Кралската академия бе показан вашият портрет, всички питаха дали това сте вие или по-малката ви дъщеря; тъй много си приличахте, че човек не можеше да ви различи една от друга.

— Добре, дори да е било тъй, защо трябва да го повтаряте в присъствието на чужди хора — рече мисис Лио Хънтър, удостоявайки с ново потупване дремещия лъв на „Ийтъисуилска газета“.

— Графе, графе! — изписка мисис Лио Хънтър към една минаваща край тях особа с огромни бакенбарди и чуждестранен мундир.

— А? Искате мен? — рече графът, като се обърна към тях.

— Искам да представя един на друг двама изключително умни мъже — отвърна мисис Лио Хънтър. — Мистър Пикуик, много ми е приятно да ви представя на граф Сморлторк — и бързо пошепна на мистър Пикуик: — Известният чужденец… Събира материали за своя голям труд върху Англия… хм!… Граф Сморлторк, мистър Пикуик.

Мистър Пикуик поздрави графа с всичкото почитание, дължимо на такава велика особа, а графът измъкна куп листчета.

— Как казвате, мисис Хънт? — запита графът, усмихвайки се благосклонно на щастливата домакиня. — Пиг Виг или Биг Виг[62]… как наричате… адвокат, а?… А така… разбрал, Биг Виг… — И графът се залови да вписва в едно от листчетата си името на мистър Пикуик и че е съдия по професия, отдето произлиза и името му, но мисис Лио Хънтър го прекъсна.

— Не, не, графе — рече дамата, — Пикуик.

— Аха, разбира — отвърна графът, — Пийк… име на кръщение… Уийкс… име на фамилия… добро… много добро. Пийк Уийкс. Как вие, Уийкс?

— Много добре, благодаря — отвърна мистър Пикуик с обичайната си учтивост. — Отдавна ли сте в Англия?

— Дълго… много дълго време… две седмици… повече.

— И още дълго ли ще останете?

— Една седмица.

— Трябва много да работите — забеляза усмихнат мистър Пикуик, — за да съберете всички необходими данни в такъв срок.

— О, те вече събрани — заяви графът.

— Нима? — учуди се мистър Пикуик.

— Те тук — добави графът, като се чукна по челото многозначително. — Голяма книга у дома… пълна с бележки… музика, картина, наука, поезия, политика… всички неща.

— Думата политика, сър — рече мистър Пикуик, — представлява сама по себе си трудна за проучване необозрима величина.

— А! — възкликна графът, изваждайки отново своите листчета. — Много добре… Чудесни думи да почне глава. Глава четиридесет и седем: „Политика“. Думата политика наставлява сама по себе си…

И тъй мисълта на мистър Пикуик биде вписана в бележките на граф Сморлторк с украшения и допълнения, подсказани от неговата преливаща фантазия или предизвикани от не дотам доброто познаване на езика.

— Графе — рече мисис Лио Хънтър.

— Мисис Хънт? — отзова се графът.

— Това е мистър Снодграс, приятел на мистър Пикуик и поет.

— Стоп! — извика графът и пак на бял свят излязоха неговите листчета. — Глава „Поезия“… „Литературни приятели“… Име Сноуграс… Много добре. Представен на Сноуграс… велик поет, приятел на Пийк Уийкс, от мисис Хънт, която написала друга сладка поема. Как беше името? „Жаб“… „Усмърдяващия жаб“… Добро, много добро наистина. — И графът прибра листчетата си и с множество поклони и благодарности се отдалечи, крайно доволен от току-що направените извънредно ценни и съществени допълнения към натрупаните вече сведения.

— Прекрасен човек е този граф Сморлторк! — възкликна мисис Лио Хънтър.

— Какъв добър философ — добави мистър Пот.

— Личност с бистра мисъл и остър ум — продължи мистър Снодграс.

Наблюдаващите отстрани гости подеха в хор възторжените хвалебствия за граф Сморлторк, клатейки многозначително глава, и единодушно извикаха:

— Наистина!

Тъй като въодушевлението спрямо граф Сморлторк нарастваше все повече, щяха може би да се пеят възхвали за него до края на празненството, ако четиримата певци от незнайната страна не се бяха наредили под едно ябълково дърво (за да имат по-живописен вид) и не бяха захванали да пеят своите национални песни, които явно не изглеждаха трудни за изпълнение, тъй като цялата им тайна се състоеше в това трима от тях да сумтят, а четвъртият да вие. Едва-що този интересен концерт бе завършил всред шумното одобрение на всички гости, и едно момче се залови да се провира през пръчките на облегалото на един стол, да го прескача, да пълзи под него, да пада с него и да върши всичко друго, но не и да сяда на него, а после взе, че си върза нозете около врата като шал; и накрая показа колко лесно човешкото тяло може да заприлича на уголемен жабок — и всички тези прояви на майсторство предизвикаха възторг и задоволство всред скупчените зрители. След това се чу гласът на мисис Пот да цвърчи тихичко нещо, което от учтивост бе наречено песен — съвсем класическа и в духа на образа, защото сам Аполон е бил композитор, а композиторите по начало не умеят да изпълняват нито собствените си творби, нито пък чуждите. Последва декламацията на мисис Лио Хънтър на нейната прославена „Ода за умирающата жаба“, която тя рецитира и на бис, а щеше да го стори и трети път, ако повечето от гостите, считайки, че е крайно време да получат нещо за ядене, не заявиха, че е наистина срамота да се злоупотребява тъй с любезността на мисис Лио Хънтър. И въпреки че мисис Лио Хънтър изрази пълната си готовност да декламира одата си още веднъж, нейните мили и грижовни приятели не искаха и да чуят за това; и когато вратите на столовата се разтвориха, всички онези, които бяха идвали тук и преди това, се втурнаха вътре с най-голямата възможна скорост, защото мисис Лио Хънтър имаше навика да раздава покани за сто души, а закуски за петдесет: или, с други думи, да нахранва само най-известните лъвове, оставяйки по-незначителните зверове сами да се справят, както могат.

— Къде е мистър Пот? — запита мисис Лио Хънтър, настанила вече горепоменатите лъвове около себе си.

— Ето ме — извика редакторът от най-отдалечения край на салона, отдето нямаше никаква надежда да получи нещо за хапване, ако домакинята не се погрижеше за него.

— Не бихте ли дошли насам?

— О, моля ви, не се безпокойте за него — рече мисис Пот с най-вежлив тон. — Не се притеснявайте излишно, мисис Хънтър. Там си много добре, нали, скъпи?

— Разбира се, мила — отвърна нещастният Пот с горчива усмивка. Жалко за камшика! Здравата ръка, която го използваше с такава гигантска сила в обществения живот, сега бе напълно парализирана под властния взор на мисис Пот.

Мисис Лио Хънтър гледаше ликуваща около себе си. Граф Сморлторк грижливо си вземаше бележки за съдържанието на блюдата; мистър Тъпман гощаваше с мариновани омари няколко лъвици, и то с такава грация, с каквато никой разбойник не се бе отличавал дотогава; мистър Снодграс, измествайки младия джентълмен, който поместваше литературни критики в „Ийтънсуилска газета“, бе подхванал разгорещен спор с младата дама, която отговаряше за поезията; а мистър Пикуик разговаряше любезно с всички. Сякаш нищо не липсваше на този подбран кръг, за да бъде пълен, когато мистър Лио Хънтър — чиито обязаности при подобни случаи бяха да стои при вратите и да разговаря с по-малко важните гости — изведнъж се провикна:

— Мила моя, ето и мистър Чарлс Фиц-Маршъл!

— Ах, боже! — рече мисис Лио Хънтър. — С какво нетърпение го очаквах! Моля, направете път да мине мистър Фиц-Маршъл. Кажи на мистър Фиц-Маршъл, мили, да дойде веднага при мен, да го смъмря, загдето пристига толкова късно.

— Ида, скъпа госпожо — провикна се някакъв глас, — не мога по-бърже — голяма навалица — препълнен салон — трудна задача — много!

Мистър Пикуик изпусна ножа и вилицата от ръцете си. Той впери поглед през масата към мистър Тъпман, който също бе изпуснал своите нож и вилица и гледаше тъй, сякаш бе готов да потъне вдън земя, без да гъкне.

— А! — чуваше се гласът, докато притежателят му си пробиваше път сред последните двадесет и петима турци, офицери, рицари и Чарлсовци[63], които го деляха от масата. — Истинска преса за пране — патент Бейкър — никаква гънчица по дрехата след всичкото туй бутане — можех да облека неогладена риза, преди да дойда — ха, ха, не е лоша идея — странно нещо: минават дрехата ти през преса, както си вече облечен — тежко изпитание — много.

С тези несвързани думи един млад човек, маскиран като морски офицер, си проправяше път към масата и пред поразените пикуикисти се изправи фигурата и образът на самия мистър Алфред Джингл.

Злосторникът едва успя да поеме протегнатата от мисис Лио Хънтър ръка, когато очите му срещнаха възмутения поглед на мистър Пикуик.

— Ей! — възкликна Джингл. — Съвсем забравих кочияша, не му дадох нареждания — веднага ще го сторя — връщам се след минута.

— Лакеят или мистър Лио Хънтър ще го сторят незабавно, мистър Фиц-Маршъл — рече мисис Лио Хънтър.

— Не, не — сам ще го сторя — няма да се бавя — след миг се връщам — отвърна мистър Джингл…

И с тези думи той изчезна сред тълпата.

— Ще ми разрешите ли да ви запитам, госпожо рече мистър Пикуик, ставайки от стола си, — кой е този млад човек и къде живее?

— Това, мистър Пикуик, е един състоятелен джентълмен, на когото много бих искала да ви представя отговори мисис Лио Хънтър. — Графът ще бъде очарован от него.

— Да, да — припряно каза мистър Пикуик, — той живее…

— Засега в „Ангелът“, в Бери.

— Бери?

— Бери, Сейнт Едмънд, на няколко мили оттук. Но, за бога, мистър Пикуик, вие не ни напускате, нали? Сериозно, мистър Пикуик, как може да решите да си отивате толкова рано!

Но още преди мисис Лио Хънтър да бе произнесла последните думи, мистър Пикуик се бе втурнал през множеството и бе стигнал в градината, гдето бе догонен от мистър Тъпман, тръгнал по петите на своя приятел.

— Няма смисъл — рече мистър Тъпман. — Отишъл си е.

— Знам — отговори мистър Пикуик, — но аз тръгвам подир него.

— Подир него! Къде? — запита мистър Тъпман.

— В „Ангелът“, в Бери — отвърна мистър Пикуик много бързо. — Знаем ли кого мами той сега в Бери? Измами вече един почтен човек и ние, без да искаме, станахме причина. Той няма повече никого да измами, доколкото това зависи от мене. Аз ще го разоблича! Къде е слугата ми?

— Ето ме, сър — обади се мистър Уелър, изскачайки от уединеното местенце, дето се наслаждаваше на бутилката мадейра, задигната час-два по-рано от масата със закуски. — Тук е вашият слуга, сър. Гордея се с титлата, както казвал „Живият скелет“, когато го излагали на показ.

— Тръгвайте с мен незабавно! — рече мистър Пикуик. — Тъпман, ако остана в Бери, ще можете да дойдете при мен, щом ви пиша. А сега, довиждане!

Безполезни бяха всякакви възражения. Мистър Пикуик кипеше от възбуда и решението му бе твърдо. Мистър Тъпман се върна при своите приятели и само след час удави в бутилка шампанско и весели кадрили всички свои възпоминания за мистър Алфред Джингл или мистър Чарлс Фиц-Маршъл. А в това време мистър Пикуик и Сам Уелър, възкачени на покрива на една пощенска кола, с всяка изминала минута стопяваха все повече и повече разстоянието между тях и приятния стар градец Бери, Сейнт Едмъндс.

Глава шестнадесета

Пребогата с приключения, за да бъде обобщена накратко

В цялата година няма месец, когато природата да изглежда толкова прекрасна, колкото през месец август. Пролетта носи много красота и май е свеж и цъфтящ месец, и чарът на това годишно време изпъква по-ярко, защото представлява противоположност на зимата. Август няма подобно предимство. Той идва, когато си спомняме само за ведри небеса, зелени поляни и благоуханни цветя — когато сме забравили за снега, леда и мразовитите ветрове, изтрити напълно от паметта ни, тъй както са изчезнали и от земята — и все пак колко приятно е това годишно време! Овощни градини и житни поля ехтят от жуженето на труда; дърветата се огъват, натежали от сочни плодове, и клоните им опират земята; а житото, стъкмено в гиздави снопи или олюляващо се от нежното докосване на всеки лек полъх, сякаш ожида за сърпа, обагря пейзажа със златисти оттенъци. Сладостна нега обгръща цялата земя; и като че настроението на това годишно време се предава и на каруците — само окото долавя забавеното им движение из ожънатите нивя и нито един рязък звук не дразни слуха.

Докато бързият дилижанс се носи по пътя сред нивя и овощни градини, група жени и деца, берящи плодове или събиращи пръснати житни класове, прекъсват за миг работата си и засенили загорели от слънцето лица с още по-мургави ръце, вперват любопитни очи в пътниците, а в това време някой пълничък малчуган — твърде малък за работа, но твърде палав, за да го оставят дома — се прехвърля през едната страна на коша, гдето е бил сложен на безопасност, и захваща да рита и пищи от възторг. Жетвар спира работата си и се изправя, зяпнал със скръстени ръце префучаващия край него екипаж; а тежки товарни коне хвърлят към своите стройни побратими от дилижанса сънлив поглед, който казва толкова ясно, колкото конският поглед може: „Всичко туй изглежда чудесно, но в края на краищата е по-добре да теглиш бавно по неравната нива, отколкото да припкаш запъхтяно по прашния път.“ При завоя на пътя хвърляте последен поглед назад. Жените и децата са подели своята работа; жетварят пак се е прегърбил над своя труд; товарните коне са потеглили — и всички са отново в движение.

Гледка като тази не можеше да не окаже въздействие върху уравновесения дух на мистър Пикуик. Погълнат изцяло от взетото решение да разкрие истинския лик на престъпния Джингл, гдето и да осъществяваше своите мошенически намерения, отначало той седеше мълчалив и вглъбен, обмисляйки средствата, с които най-добре можеше да постигне своята цел. Постепенно вниманието му все повече и повече бе привлечено от околните предмети, докато накрая пътуването почна да му доставя такова удоволствие, сякаш го бе предприел по най-приятния повод на света.

— Прекрасен изглед, Сам — рече мистър Пикуик.

— За предпочитане пред комините, сър — отговори мистър Уелър, като докосна шапката си.

— Вие, струва ми се, цял живот нищо друго не сте виждали освен комини, тухли и вар — с усмивка рече мистър Пикуик.

— Не съм бил винаги слуга по ханищата, сър — отвърна мистър Уелър и поклати глава. — Бях помощник-кочияш по едно време.

— Кога беше това? — полюбопитствува мистър Пикуик.

— Когато най-първо ме изхвърлиха без нищичко в тоз свят да играя на прескочикобила с всичките му ядове — отвърна Сам. — Първо слугувах при колар, след туй при кочияш, след туй станах разсилен, след туй слуга в хан, сега съм слуга на джентълмен. Пък може някой хубав ден сам аз да стана джентълмен с лула в устата и с беседка в градината. Кой знае? Във всеки случай никак няма да се учудя.

— Вие сте истински философ, Сам — рече мистър Пикуик.

— То май си върви по семейна линия, сър — отвърна мистър Уелър. — Баща ми много е избил нататък в последно време. Ако мащеха ми почне да му чете конско евангелие, той си подсвирква. Тя кипва и му строшава лулата; той излиза и се връща с друга. Тя захваща да кряска колкото й глас държи, хваща я истерика — а той си пуши преспокойно, докато на нея й мине. Не е ли това философия, сър, а?

— Много добър неин заместител във всеки случай — засмя се мистър Пикуик. — На вас несъмнено това много е помогнало в скитническия ви живот, Сам.

— Да, сър! — рече Сам. — Може да се каже, че ми е помогнало наистина. Особено когато избягах от коларя, преди да почна у кочияша: тогаз петнайсетина дни живях в немебелиран апартамент.

— В немебелиран апартамент ли? — учуди се мистър Пикуик.

— Да… сушината под моста Уотърлу. Чудесно място за спане… на десет минути пешком до всички обществени служби… Само едно му е лошото: здравата духа под сводовете. Там видях доста чудновати гледки, сър.

— Да, не се и съмнявам — рече мистър Пикуик, явно заинтригуван.

— Гледки, сър — подхвана пак мистър Уелър, — дето могат направо да се забият в доброто ви сърце и да го промушат чак до другата му страна. Там няма да видите обикновени скитници; те, знаете, се нареждат по-добре. Там дохождат понякога млади просяци — мъже и жени, — неотракани още в занаята: обикновено са очукани, гладни и бездомни хорица, дето се търкалят из тъмните кьошета на онез самотни места и не могат да стигнат до двупенсово въже.

— Но, моля, Сам, какво е това двупенсово въже? — прекъсна го мистър Пикуик.

— Двупенсово въже, сър — отговори мистър Уелър, — е едно евтино заведение, дето дават легло по два пенса за нощ.

— Но защо наричат леглото въже? — запита мистър Пикуик.

— Да поживи бог невинната ви душа, сър, става дума за друго — отвърна Сам. — Когато господинът и дамата, дето държат това заведение, почнали тази работа, те правели леглата на пода, но туй не им отървало, защото, вместо да спят с мярка за двата пенса, квартирантите се излежавали до пладне. Тъй че сега там са опнали две въжета по цялата дължина на стаята около шест фута едно от друго и три от земята, а леглата правят от парчета грубо платно, вързани за въжетата.

— Е, и? — рече мистър Пикуик.

— Е, и… Ползата от тая измишльотина е ясна — продължи мистър Уелър. — В шест часа всяка сутрин те развързват въжетата от единия край и квартирантите падат на земята. Веднъж разбудени, те се вдигат и тихомълком си отиват!… Прощавайте, сър — рече Сам, прекъсвайки отведнъж многословното си изказване. — Не е ли туй Бери, Сейнт Едмъндс?

— Да — потвърди мистър Пикуик.

Пътническата кола затрополя по хубавия калдъръм на живописното градче, спретнато и богато на пръв поглед, и спря пред голямата странноприемница, разположена на широка открита улица, кажи-речи, срещу стария манастир.

— А това — продължи мистър Пикуик, поглеждайки нагоре — е „Ангелът“! Тук слизаме, Сам. Но известна предпазливост е необходима. Поръчайте самостоятелна стая и не споменавайте името ми. Разбрахте, нали?

— Тъй вярно, сър — отвърна Сам, като намигна съучастнически; и след като измъкна куфара на мистър Пикуик от задния багажник, набързо захвърлен там, когато хванаха дилижанса в Ийтънсуил, мистър Уелър изчезна, за да изпълни заръката. Самостоятелна стая бе веднага наета и мистър Пикуик бе заведен там незабавно.

— Сега, Сам — рече мистър Пикуик, — първото нещо, което трябва да се направи, е…

— Да се поръча вечеря, сър — прекъсна го мистър Уелър. — Много е късно за работа.

— А, да, късно е — рече мистър Пикуик, поглеждайки часовника си. — Имате право, Сам.

— И ако ме питате мен, сър — добави мистър Уелър, — след това аз бих му дръпнал едно хубаво спане до утре заран и тогаз да почнем разпитването за онзи хитрец. Няма нищо по-ободрително от съня, сър, както казала младата прислужничка, преди да изпие пълна чашка лауданум.

— Смятам, че сте прав, Сам — рече мистър Пикуик, — но аз трябва най-напред да се уверя дали той е тук и дали няма намерение да заминава.

— Това оставете на мене, сър — успокои го Сам. — Нека ви поръчам нещичко вкусно за вечеря и докато го приготвят, аз ще поразпитам там долу; мога да изстискам всякаква тайна от сърцето на всеки слуга за пет минути, сър.

— Добре, действувайте тогава — рече мистър Пикуик и мистър Уелър тутакси се оттегли.

След половин час мистър Пикуик седеше пред доста удовлетворителна вечеря, а след три четвърти мистър Уелър се върна, разузнал вече, че мистър Чарлс Фиц-Маршъл бил заръчал стаята му да се пази до второ нареждане; щял да прекара вечерта на гости някъде в околността; наредил на един прислужник да го чака, докато се завърне, и бил взел своя слуга със себе си.

— А сега, сър — разсъждаваше мистър Уелър, след като приключи своя доклад, — ако успея да побъбря с тоз негов слуга утре заран, той ще ми издрънка всичко за своя господар.

— Откъде знаете? — възрази мистър Пикуик.

— Господ да ви поживи, сър, но туй го правят всички слуги — отвърна мистър Уелър.

— О, да, не се сетих — рече мистър Пикуик. — Добре.

— Тогаз вие ще решите какво трябва да се прави, сър, и ние ще почнем съответно да действуваме.

Тъй като това изглеждаше най-доброто разрешение, което можеше да се измисли, в края на краищата се спряха на него. И мистър Уелър, с позволението на своя господар, се оттегли да прекара вечерта, както той намери за добре; скоро след това бе избран с пълно единодушие да председателствува събралата се в пивницата компания и на този почетен пост той тъй спечели разположението на господата — постоянни посетители на заведението, че бурният им смях и шумни одобрения проникваха до спалнята на мистър Пикуик и скъсиха времето на обичайната му нощна почивка поне с три часа.

Рано следната утрин мистър Уелър прогонваше всички нездрави следи от пиршеството предишната вечер посредством половинпенсова душова баня (беше придумал един млад джентълмен, прикрепен към сектора „обори“, да му помпа вода срещу предложената монета върху врата и лицето, докато напълно се съвземе), когато вниманието му бе привлечено от седнал на пейката в двора млад човек в ливрея с цвят на черница, който, видимо дълбоко погълнат, четеше някаква книга — по всяка вероятност молитвеник, — но хвърляше крадешком от време на време по някой поглед към особата под помпата, сякаш все пак проявяваше известно любопитство към тази манипулация.

„И ти си ми един хубостник — да не ти се нагледа човек!“ — помисли си мистър Уелър, щом очите му срещнаха за първи път погледа на непознатия в черничевите дрехи; той имаше широко, жълтеникаво, грозно лице, много хлътнали очи и огромна глава, от която висеше цяла грива от права черна коса. „И ти си ми един хубостник!“ — помисли си мистър Уелър; и след като помисли това, той продължи да се мие, без повече да мисли за него.

Но непознатият продължаваше да поглежда от молитвеника към Сам и от Сам към молитвеника, сякаш искаше да завърже разговор. И тъй, Сам, за да го улесни, му каза накрая, като му кимна по свойски:

— Как сме, началство?

— Щастлив съм да съобщя, че съм много добре, сър — отвърна непознатият твърде предпазливо и затвори книгата. — Надявам се, и вие също, сър?

— Е, ако не се усещах досущ като бутилка бренди на два крака, сигурно щях по-малко да залитам таз сутрин — отвърна Сам. — В туй ли заведение си спрял, мой човек?

Черничевият човек отговори утвърдително.

— А как така не беше снощи с нас? — запита Сам, като бършеше лицето си с пешкира. — Изглеждаш ми веселяк, а? — „Весел си ми ти като жива пъстърва в кош негасена вар“ — добави Сам полугласно.

— Снощи бяхме навън с господаря — отвърна непознатият.

— Как се казва той? — запита мистър Уелър, цял почервенял от вълнение и от разтриването с пешкира.

— Фиц-Маршъл — отговори черничевият човек.

— Дай си ръката — провикна се Сам и се доближи. — Искам да се запознаем. Харесва ми лицето ти, приятелю.

— Това е много странно — простодушно забеляза черничевият човек. — И вие на мен тъй ми харесвате, че ми се дощя да ви заприказвам още първия миг, щом ви видях под помпата.

— Ама наистина ли?

— Честна дума. Но не е ли това странно?

— И още как — забеляза Сам, радвайки се мислено на податливостта на непознатия. — А как се казваш ти, архиепископе?

— Джоб[64].

— Бива си го името ти. От всички имена, дето знам, само то няма прякор. А второто ти име?

— Тротър — осведоми го непознатият. — А вие как се казвате?

Сам не бе забравил предупреждението на господари си и отвърна:

— Аз се казвам Уокър, а господарят ми се казва Уилкинс. Ще пийнем ли по чашка таз сутрин, мистър Тротър?

Мистър Тротър се съгласи с това приятно предложение; и като сложи молитвеника в джоба на ливреята си, той придружи мистър Уелър до пивницата, гдето скоро започнаха с удоволствие да се справят с живителната смес, приготвена в оловен съд от съответно количество холандски джин и дъхава есенция от карамфил.

— Добро ли е мястото, дето работиш? — полюбопитствува Сам, като пълнеше чашата на своя другар за втори път.

— Лошо — рече Джоб и млясна с устни, — много лошо.

— Наистина ли? — рече Сам.

— Да, наистина. И още по-лошо е, че господаря ми ще се жени.

— Хайде де!

— Да, но най-лошо от всичко е, че той възнамерява да избяга с една страхотно богата наследница, от девически пансион.

— Какво чудовище! — възмути се Сам, като пълнеше отново чашата на своя другар. — Трябва да е някой пансион в тоя град, а?

Макар и този въпрос да бе подхвърлен по възможно най-небрежен начин, мистър Тротър ясно показа с движения, че той подразбира желанието на новия си приятел да измъкне от него съответния отговор. Той изпразни чашата си, погледна загадъчно другаря си, намигна с двете си мънички очи: първо с едното, сетне с другото, и най-накрая заклати равномерно ръка, сякаш работеше на някаква въображаема помпа — с това искаше да каже, че той (мистър Тротър) считаше себе си подложен на нещо като изпомпване от страна на мистър Самюъл Уелър.

— Не, не — рече мистър Тротър в заключение, — това не бива да се доверява всекиму. Тайна е… голяма тайна, мистър Уокър.

Щом каза това, черничевият човек обърна чашата си с дъното нагоре, напомняйки по този начин на своя колега, че няма нищо останало вътре да утоли жаждата му. Сам схвана намека и като почувствува по колко деликатен начин му се подсказа, поръча отново да напълнят оловния съд, при което мъничките очи на черничевия човек светнаха.

— И тъй, тайна е, значи? — подхвана Сам.

— Нещо подобно, бих рекъл — отвърна черничевият човек, отпивайки от джина си с видимо задоволство.

— Господарят ти трябва да е много богат? — рече Сам.

Мистър Тротър се усмихна и хванал чашата си с лявата ръка, потупа с дясната четири пъти по джоба на черничевите си панталони, загатвайки по този начин, че ако неговият господар би направил същото, не би уплашил много когото и да било със звъна на монетите вътре.

— А — рече Сам, — такваз ли била играта?

Черничевият човек кимна многозначително.

— Знаеш ли к’во, драги приятелю — укори го мистър Уелър, — ако ти оставиш господаря си да измами таз девойка, ще се покажеш голям негодник!

— Знам това — отвърна Джоб Тротър, обръщайки към другаря си безкрайно изтерзано лице, и леко изпъшка, — знам това и то гнети душата ми. Но мога ли нещо да направя?

— Можеш! — натърти Сам. — Разкрий всичко на директорката и издай господаря си.

— Кой би ми повярвал? — отвърна Джоб Тротър. — Всички считат девойката за образец на чистота и невинност. Тя би отрекла, моят господар — също. Кой би повярвал на мене? Ще загубя мястото си и ще ме подведат под отговорност за някакъв заговор или нещо от този род. Това ще е наградата за моята постъпка.

— Има нещо вярно в туй — премисляше гласно Сам, — не е съвсем лъжа.

— Ако знаех някой почтен джентълмен, който да поеме работата — продължи мистър Тротър, — бих могъл да осуетя бягството; но ето пак същата трудност, мистър Уокър, все същата: не познавам никакъв джентълмен в това чуждо място, а и да познавах, едно на десет е вероятността той да повярва на моята история.

— Ела с мен! — отсече Сам, като скочи отведнъж и сграбчи черничевия човек за лакътя. — Моят господар е точно човекът, дето ти трябва, виждам.

И след лека съпротива от страна на Джоб Тротър Сам поведе отскорошния си приятел към стаята на мистър Пикуик и му го представи, заедно с кратко изложение на диалога, току-що предаден от нас.

— Много ми е мъчно, загдето издавам своя господар, сър — рече Джоб Тротър, като допря до очите си розова карирана кърпичка от около шест квадратни инча.

— Това чувство ви прави голяма чест — отвърна мистър Пикуик, — но въпреки всичко това е ваш дълг.

— Знам, че е мой дълг, сър — отвърна много развълнуван Джоб. — Всички ние трябва да изпълняваме своя дълг, сър, и аз скромно се старая да изпълня своя, сър; но тежко изпитание е да станеш издайник, сър, и то на своя господар, чиито дрехи носиш и чийто хляб ядеш, дори той да е подлец, сър.

— Вие сте много добър момък — рече мистър Пикуик дълбоко трогнат, — много честен момък.

— Хайде, хайде — намеси се Сам, наблюдавал дотогава с порядъчно нетърпение сълзите на мистър Тротър, — зарежи я тая твоя улична поливачка. Туй няма много да помогне, хич няма да помогне.

— Сам — укори го мистър Пикуик, — аз жаля, загдето питаете толкова малко уважение към чувствата на този млад човек.

— Много му са хубави чувствата, сър — отвърна мистър Уелър, — и толкоз са чудесни, че е жалко, дето ги пилее, ами не ги пази вътре в него си, сър, оставя ги да се изпаряват като гореща вода, пък и туй хич не помага. Досега сълзи нито са навивали часовник, нито са подкарвали парна машина. Следващия път, като отиваш на гости, млади момко, не забравяй туй, дето ти го казах; а засега си прибери в джоба парчето розова басма. Не е тъй красиво, та да го развяваш, сякаш си играч на въже.

— Моят прислужник има право — обърна се мистър Пикуик към Джоб, — макар и начинът, по който излага своето мнение, да е донякъде недодялан и от време на време неразбираем.

— Той има пълно право, сър — рече мистър Тротър, — и аз няма повече да давам воля на чувствата си.

— Много добре — рече мистър Пикуик. — А сега, къде е този девически пансион?

— Това е една голяма стара сграда от червени тухли, сър, веднага щом излезете от града — отвърна мистър Тротър.

— А кога — запита мистър Пикуик, — кога ще бъде приведен в изпълнение този подъл замисъл? Кога трябва да стане бягството?

— Тази вечер, сър — отвърна Джоб.

— Тази вечер? — ахна мистър Пикуик.

— Точно довечера, сър — отвърна Тротър, — и затова толкова много се тревожа.

— Трябва незабавно да се вземат мерки — рече мистър Пикуик. — Веднага ще потърся дамата, която ръководи пансиона.

— Извинете, сър — обади се Джоб, — но от подобна стъпка нищо няма да излезе.

— Защо? — попита мистър Пикуик.

— Моят господар, сър, е много ловък човек.

— Това ми е известно — рече мистър Пикуик.

— И той тъй се е увъртял около старата дама, сър, тъй е спечелил сърцето й, че тя няма да повярва нито дума против него, дори да паднете на колене и да се закълнете; още повече — продължи Джоб — вие нямате никакво доказателство освен думата на един слуга, за когото тя може да допусне само това (а пък аз съм сигурен, че господарят ми ще го каже), че съм бил изпъден за някакво провинение и търся да си отмъстя.

— Но тогава какво по-добро разрешение може да се измисли? — запита мистър Пикуик.

— С нищо друго не би могла да се убеди старата дама, сър, освен да го заловите при самото бягство — увери го Джоб.

— М-м-м, тия стари котки не падат по гръб, ама пак си халосват главата — вметна в скоби мистър Уелър.

— Боя се, че да се заловят при самото бягство, е много трудна задача за изпълнение — забеляза мистър Пикуик.

— Не зная, сър — рече мистър Тротър след кратък размисъл. — Аз съм на мнение, че може много лесно да се осъществи.

— Как? — беше въпросът на мистър Пикуик.

— Ето как — започна мистър Тротър: — уговорили сме тайно с две прислужнички да скрият в десет часа господаря ми и мене в кухнята. Когато всички отидат да спят, ние ще излезем от кухнята, а девойката от своята спалня. Ще ни чака карета и ние изчезваме.

— Е? — рече мистър Пикуик.

— Е, сър, размислих, че ако вие чакате в градината самичък…

— Самичък! — учуди се мистър Пикуик. — Защо самичък?

— Мисля, че старата дама естествено няма да иска подобно неприятно разкритие да стане пред повече хора, отколкото е необходимо — отвърна Джоб. — Младата дама също… представете си нейните чувства, сър!

— Напълно сте прав — рече мистър Пикуик. — Това ваше съображение доказва колко деликатни са вашите чувства. Продължавайте. Вие сте напълно прав.

— И тъй, сър, аз размислих, че ако вие чакате самичък в градината зад къщата и аз ви пусна вътре през вратата, която води към градината и е на края на коридора, точно в единадесет и половина, вие ще дойдете тъкмо навреме да ми помогнете да осуетя замислите на този лош човек, в чиито примки съм за жалост попаднал. — Тук мистър Тротър въздъхна дълбоко.

— Не си тровете сърцето по този повод — рече мистър Пикуик. — Ако той притежаваше поне капка от присъщите ви благородни чувства, без оглед на вашето скромно положение, би имало все пак някаква надежда за него.

Тротър направи дълбок поклон и въпреки недавнашните възражения на мистър Уелър очите му отново плувнаха в сълзи.

— През живота си не съм виждал такъв ревльо — рече Сам. — Да ме обесят, ако в главата му няма цял водопровод с отворен кран.

— Сам — обърна се сурово към него мистър Пикуик, — дръжте си езика!

— Слушам, сър — отвърна мистър Уелър.

— Не ми харесва този план — рече мистър Пикуик след дълбок размисъл. — Защо да не потърся връзка с близките на девойката?

— Защото те живеят на сто мили оттук — отвърна Тротър.

— На туй копче не може да се каже! — рече Сам полугласно.

— После, тази градина… — продължаваше мистър Пикуик — как ще вляза вътре?

— Оградата е много ниска, сър, и вашият слуга ще ви повдигне.

— Моят слуга ще ме повдигне — повтори машинално мистър Пикуик. — А сигурно ли е, че вие ще бъдете зад тази врата, която споменахте?

— Не можете да сбъркате, сър; това е единствената врата, която води към градината. Почукайте, щом чуете да бие уреченият час, и аз ще ви отворя веднага.

— Не ми харесва този план — повтори мистър Пикуик. — Но тъй като не виждам друг, а щастието и целият живот на тази девойка са на карта, приемам го. Ще бъда там непременно.

И тъй за втори път вродената доброта на мистър Пикуик го въвлече в едно предприятие, от което той с голяма охота би се отказал.

— Как се казва пансионът? — запита мистър Пикуик.

— „Уестгейт Хаус“, сър. Завивате малко вдясно преди края на града; издига се усамотено недалеч от главния път, има и пиринчена табелка на портата.

— Знам къде е — рече мистър Пикуик. — Забелязвал съм сградата и преди, когато съм бивал в този град. Можете да разчитате на мене.

Мистър Тротър се поклони за втори път и понечи да си тръгне, когато мистър Пикуик пъхна една гвинея в ръката му.

— Вие сте чудесен момък — рече мистър Пикуик — и аз се възхищавам от доброто ви сърце. Без благодарности. И не забравяйте — единадесет часа.

— Няма опасност да забравя, сър — отвърна мистър Тротър. С тези думи той напусна стаята, последван от Сам.

— Виж ти! — рече последният. — Не била лоша таз работа — плакането. И аз съм готов да плача като улук при силен дъжд за таз хубава пара. Как го правиш?

— То идва от сърцето, мистър Уокър — тържествено отвърна Джоб. — Довиждане, сър.

„Не излезе костелив орех все пак. Каза ни всичко от игла до конец“ — рече си Сам, докато Джоб си отиваше.

Не бихме могли да съобщим точно от какво естество бяха мислите, минаващи през ума на мистър Тротър, защото съвсем не знаем какви са били те.

Денят изтече, настъпи вечерта и малко преди десет часа мистър Уелър докладва, че мистър Джингл и Джоб били излезли наедно, багажът им бил готов и били поръчали екипаж. Заговорът явно започваше да се привежда в изпълнение, както мистър Тротър го бе предвещал.

Стана десет и половина: време бе мистър Пикуик да потегли за своята опасна и трудна мисия. Той отхвърли предложението на Сам да вземе дългото си палто, за да не му пречи при прескачане на оградата, и тръгна напред, последван от своя помощник.

Луната бе изгряла, но се бе скрила зад облаци. Беше хубава вечер, не валеше, но беше необичайно тъмно. Пътеки, плетища, ниви, къщи и дървета бяха загърнати в дълбока сянка. Въздухът бе горещ и душен, летни светкавици трепваха над линията на хоризонта и бяха единствената виделина, разкъсваща гъстия мрак, що бе обвил всичко; никакъв звук не се чуваше освен лаят на някакво неспокойно псе от някаква далечна къща.

Те намериха пансиона, прочетоха пиринчената табела, обиколиха зида и се спряха точно там, където той ги делеше от дъното на градината.

— Върнете се обратно в странноприемницата, Сам, щом ми помогнете да прескоча зида — рече мистър Пикуик.

— Слушам, сър.

— И стойте буден, докато се върна.

— Разбира се, сър.

— Хванете ме за крака и когато кажа „хайде“, ме повдигнете лекичко.

— Добре, сър.

След като уговори тези подробности, мистър Пикуик се улови за ръба на зида и даде нареждането „хайде“, което бе изпълнено твърде ревностно. Дали тялото му бе заимствувало от еластичността на неговия ум, или пък представата за лекичко повдигане на мистър Уелър бе от доста по-грубо естество, отколкото тази на мистър Пикуик, но непосредствената последица от неговата помощ бе, че безсмъртният джентълмен прелетя стремглаво над зида от другата страна право върху някакъв гъсталак и като смаза три храста френско грозде и прекърши една роза, се просна целият.

— Дано не сте се ударили, сър — рече Сам, шепнейки полугласно, щом се окопити от изненадата при загадъчното изчезване на своя господар.

— Аз не съм се ударил, Сам — отвърна мистър Пикуик от другата страна на зида, — но струва ми се, че вие ме ударихте.

— Дано не съм, сър — отвърна Сам.

— Няма значение — продължи мистър Пикуик, като ставаше, — дребна работа, само няколко драскотини. Вървете си, иначе ще ни чуят.

— Довиждане, сър.

— Довиждане.

Сам предпазливо се отдалечи и остави мистър Пикуик самичък в градината.

Светлини проблясваха от време на време от различни прозорци на сградата или се прокрадваха по стълбището, като че обитателите се готвеха за сън. Мистър Пикуик не искаше да се приближава много към вратата преди уреченото време, затова приклекна в един ъгъл до стената и зачака да удари часът.

Подобно положение би могло естествено да въздействува угнетяващо върху духа на повечето хора. Мистър Пикуик обаче не се чувствуваше нито угнетен, нито смутен. Той знаеше, че неговите действия бяха добронамерени и се уповаваше изцяло на доблестния Джоб. Не ще и дума — беше отегчително, дори потискащо, но един съзерцателен човек може винаги да се отдаде на размишление. Размишлявайки, мистър Пикуик бе задрямал и биде разбуден от ударите на близкия църковен часовник, който отброяваше уговорения час — единадесет и половина.

„Време е“ — помисли си мистър Пикуик и предпазливо се надигна. Той погледна нагоре към къщата. Нямаше никъде светлина и капаците на прозорците бяха затворени. Несъмнено всички си бяха легнали. Той отиде на пръсти до вратата и почука леко. Минаха две-три минути, без никой да отговори; той почука отново, малко по-силно, а после трети път — още по-силно от преди.

Най-сетне се чуха стъпки по стълбището и пламък от запалена свещ просветна през дупката на ключалката. Дълго се отмахнаха резета и вериги и вратата бавно се отвори.

Трябва да отбележим, че вратата се разтваряше навън; и докато вратата се разтваряше все по-широко и по-широко, мистър Пикуик се отдръпваше все повече и повече зад нея. Какво бе неговото учудване, когато, надничайки предпазливо иззад крилото, видя… не Джоб Тротър, а някаква прислужничка със свещ в ръка! Мистър Пикуик тутакси дръпна главата си с театрален жест, напомнящ знаменития образ на Пънч, когато очаква глуповатия си партньор с тенекиената латерна.

— Сигурно е котката, Сара — рече момичето, обръщайки се към някого в къщата. Пис, пис, пис… мац, мац, мац.

Но тъй като този ласкав зов не примами никакво животно, момичето бавно затвори вратата и я залости; а мистър Пикуик остана плътно прилепен до стената.

„Колко странно — помисли си мистър Пикуик. — Сигурно са се заседели до по-късно от обикновено. Истинска беда е, че са решили да го сторят не друг път, а точно тази вечер… Истинска беда.“ И с тези мисли мистър Пикуик се върна отново към своя ъгъл до стената, дето се бе сврял преди, и зачака момента, когато би сметнал за безопасно да повтори сигнала.

Не бе стоял там и пет минути, когато ослепителна светкавица бе последвана от оглушителен гръм, чийто страхотен трясък и тътен замряха в далечината; сетне блесна друга светкавица, още по-ослепителна от първата, и тресна втора гръмотевица, още по-оглушителна от първата; а сетне започна да се сипе дъжд — със сила и ярост, що помиташе всичко по своя път.

Мистър Пикуик отлично знаеше, че дървото е много опасен съсед при мълниеносна буря. А имаше едно дърво от дясната му страна, друго дърво — от лявата, трето — пред него и четвърто — зад него. Ако останеше на същото място, можеше да стане жертва на злополука; ако се покажеше в градината, можеха да го предадат на полицията. Веднъж-дваж опита да се прехвърли отвъд стената, но тъй като този път нямаше друга помощ освен крайниците, с които природата го беше дарила, единствената последица от неговите усилия бяха множеството неприятни драскотини по коленете и пищялите и обилната пот, която обля цялото му тяло.

„Какво отвратително положение“ — рече си мистър Пикуик, поспрял да избърше челото си след тези упражнения. Погледна към къщата — навсякъде тъмно. Сега вече всички навярно си бяха легнали. Реши да опита отново със сигнала.

Тръгна на пръсти по мокрия чакъл и почука на вратата. Затаи дъх и долепи ухо до дупката на ключалката. Никакъв отговор: много странно. Ново почукване. Отново прилепи ухо. Дочу се нисък шепот отвътре, а после някакъв глас извика:

— Кой е там?

„Не е Джоб — помисли мистър Пикуик, като отново се оттегли бързешком до самата стена. — Жена е.“

Той едва има време да стигне до това заключение, когато някакъв горен прозорец се отвори и три-четири женски гласа повториха въпроса:

— Кой е там?

Мистър Пикуик не смееше да шавне ни с ръка, ни с крак. Ясно беше: цялата къща се бе пробудила. Той реши да си остане на същото място, докато мине суматохата, а след това със свръхчовешки усилия да се прехвърли отвъд зида, ако ще би да загине при това начинание.

Както винаги мистър Пикуик и този път бе съзрял най-добрия начин на действие при дадените обстоятелства; но за нещастие неговото решение се основаваше на предположението, че те няма да се осмелят отново да отворят вратата. Какво бе неговото объркване, когато долови, че се свалят вериги и резета и видя вратата да се отваря все по-широко и по-широко! Стъпка по стъпка той се отдръпваше към ъгъла; но каквото и да правеше, обемът на собственото му тяло пречеше вратата да се отвори напълно.

— Кой е там? — изврещяха в хор от вътрешното стълбище пискливите гласове на игуменката — директорка на пансиона, три учителки, пет прислужнички и тридесет пансионерки, всичките полуоблечени и с гора от хартийки за къдрене на коса по главите си.

Естествено мистър Пикуик не съобщи кой бе там; и припевът на хора се промени в: „Божичко, колко е страшно!“

— Готвачке — рече директорката-игуменка, застанала благоразумно най-горе на стълбището зад всички други, — готвачке, защо не погледнете малко нататък в градината?

— Но моля ви, госпожо, страх ме е — отвърна готвачката.

— Божичко, колко е глупава тази готвачка! — викнаха тридесетте пансионерки.

— Готвачке — рече игуменката с голямо достойнство, — не ми възразявайте, моля; аз настоявам да погледнете в градината веднага.

Тогава готвачката се разплака, а една от прислужничките възрази, че било „срамота“ и биде незабавно уволнена с едномесечно предупреждение за своето пристрастно застъпничество.

— Чувате ли, готвачке? — рече игуменката и нетърпеливо тропна с крак.

— Чувате ли какво ви казва директорката, готвачке? — рекоха трите учителки.

— Колко нахална е тази готвачка! — рекоха тридесетте пансионерки.

При тия строги подкани злочестата готвачка пристъпи една-две крачки, държейки свещта така, че да не може нищо да види, и заяви, че вън нямало никой и че сигурно е бил вятърът. И тъкмо щяха да затворят вратата, когато една любопитна пансионерка, която бе надзърнала между пантите, нададе такъв страхотен нисък, че тутакси побягнаха назад и готвачката, и прислужничките, и всички, които се бяха показали по-смели.

— Какво става е мис Смидърс? — запита игуменката, докато горепоменатата госпожица Смидърс истеричничеше колкото за четири пансионерки.

— Божичко, миличката мис Смидърс! — развикаха се останалите двадесет и девет пансионерки.

— О, мъжът… мъжът зад вратата! — пищеше мис Смидърс.

Директорката-игуменка, щом чу този ужасен вик, веднага се оттегли в спалнята си, завъртя два пъти ключа на вратата и падна в несвяст при съответните удобства. Пансионерките, учителките и прислужничките се юрнаха по стълбището една през друга; настъпи невиждано пищене, припадане и боричкане. Посред тази суматоха мистър Пикуик изскочи от своето скривалище и се приближи към тях.

— Дами, мили дами — рече мистър Пикуик.

— О, той ни нарича „мили“ — провикна се най-старата и грозна учителка. — Ах, мизерник такъв!

— Дами! — изрева мистър Пикуик, комуто опасността на положението придаваше безумна смелост. — Чуйте ме. Аз не съм разбойник. Аз търся директорката на пансиона.

— Ох, какво свирепо чудовище! — изпищя друга учителка. — Търсел мис Томкинс.

Тук се чу задружен писък.

— Нека някой бие камбаната за тревога! — подканиха десетина гласа.

— Недейте, недейте! — викаше мистър Пикуик. — Погледнете ме. Приличам ли на разбойник! Мили мои дами… Вържете ми ръцете и краката, ако искате… заключете ме в някой долап! Само чуйте онова, що трябва да ви кажа. Чуйте ме само.

— Как влязохте в нашата градина? — боязливо запита една от прислужничките.

— Повикайте директорката и на нея аз ще разкажа всичко… всичко — извика мистър Пикуик, напъвайки дробовете си до крайната им възможност. — Повикайте я, само се умирете и я повикайте: тогава ще чуете всичко.

Дали видът на мистър Пикуик, дали неговото държане или пък изкушението — непреодолимо за женската душа — да се разкрие някаква забулена тайна, но нещо накара по-благоразумната част от дамите (около четири особи) да се успокоят донякъде. Те именно предложиха мистър Пикуик, като доказателство за своята искреност, да се съгласи на едно незабавно ограничение на личната му свобода; и тъй като този джентълмен прие да води преговори с мис Томкинс от вътрешността на един долап, където приходящите питомки оставяха своите бонета и торби със сандвичи, той веднага влезе вътре съвсем драговолно и биде заключен за всеки случай. Това окопити и другите; и след като мис Томкинс биде свестена и известена, преговорите започнаха.

— Що дирехте в моята градина, човече? — запита със слаб глас мис Томкинс.

— Дойдох да ви предупредя, че една от вашите питомки възнамерява да пристане тази вечер — отговори мистър Пикуик от вътрешността на долапа.

— Да пристане! — удивиха се мис Томкинс, трите учителки, тридесетте пансионерки и петте прислужнички. — Кому?

— На вашия приятел мистър Чарлс Фиц-Маршъл.

— Моят приятел! Аз не познавам такава личност.

— На мистър Джингл тогава.

— Не съм чувала това име през живота си.

— В такъв случай съм бил измамен и заблуден — рече мистър Пикуик. — Станал съм жертва на заговор… на долен, мръсен заговор. Ако не ми вярвате, изпратете някой до „Ангелът“, мила моя госпожо. Повикайте оттам моя прислужник, прислужника на мистър Пикуик, умолявам ви, госпожо!

— Трябва да е порядъчен човек, щом държи слуга — обърна се мис Томкинс към учителката по писане и смятане.

— На мнение съм, мис Томкинс — рече учителката по писане и смятане, — че по-скоро неговият слуга го държи. Аз смятам, че този човек е луд, мис Томкинс, а другият е негов пазач.

— Струва ми се, че сте напълно права, мис Гуин — отговори мис Томкинс. — Нека две от прислужничките отидат до „Ангелът“, а другите три останат тук да ни вардят.

И тъй, две от прислужничките бидоха изпратени до „Ангелът“ да подирят мистър Самюъл Уелър, а другите три застанаха да вардят мис Томкинс, трите учителки и тридесетте пансионерки. Мистър Пикуик седна в долапа под торбите за храна и зачака завръщането на пратеничките с цялата философия и сила на духа, що можа да призове на помощ.

Час и половина изтече, преди те да се завърнат, и когато най-сетне се завърнаха, мистър Пикуик дочу освен гласа на мистър Самюъл Уелър и гласовете на още двама души — прозвучаха му съвсем познато, но чии бяха те, дори да го обесеха, не можеше да каже.

Последва кратък разговор. Вратата биде отключена и мистър Пикуик излезе от долапа и се намери в присъствието на целия пансион „Уестгейт Хаус“, мистър Самюъл Уелър и… стария Уордл и неговия бъдещ зет, мистър Тръндл!

— Скъпи мой приятелю — рече мистър Пикуик, спущайки се към мистър Уордл и сграбчвайки ръката му, — скъпи мой приятелю, за бога, обяснете на тази дама жалкото и ужасно положение, в което съм попаднал. Трябва да сте го научили от моя слуга. Кажете във всеки случай, скъпи мой друже, че не съм нито разбойник, нито пък луд.

— Казах им вече, драги мой. Казах им вече — отвърна мистър Уордл, като разтърсваше дясната ръка на своя приятел, а мистър Тръндл разтърсваше лявата.

— И ако някой казва или е казал, че е такъв — намеси се мистър Уелър, пристъпвайки напред, — то той разправя нещо, дето не е истина… ами е точно обратното и съвсем наопаки. И ако в туй заведение има някакви мъже, дето да са казали тъй, на мен ще ми е драго да им дам хубавичко да разберат, че са сбъркали, и то в самата таз стая, ако почитаемите дами бъдат така любезни да се оттеглят и да им кажат да дойдат тук един по един. — След това многословно предизвикателство мистър Уелър със замах стовари юмрук върху отворената си длан и закачливо намигна на мис Томкинс, чиито ужас, стигнал връхната си точка от неговото предположение — да счита изобщо за възможно някакви мъже да се намират в пансиона за девици „Уестгейт Хаус“, — беше неописуем.

Обясненията на мистър Пикуик бързо завършиха, тъй като една част от тях бе вече изложена. И нито по време на обратния път към странноприемницата, ни по-късно, край разпалената камина, пред тъй необходимата му вечеря, приятелите му не можаха да изтръгнат ни една-единствена дума от него. Той изглеждаше объркан и поразен. Веднъж, само веднъж се обърна към мистър Уордл и рече:

— Как се случи да сте тук?

— Двамата с Тръндл дойдохме насам за един хубав лов — отвърна Уордл. — Пристигнахме тази вечер и се изненадахме, като научихме от слугата ви, че и вие сте тук. Но се радвам, че ви виждам — рече възрастният човек, като го тупна по гърба, — много се радвам. Ще си уредим весел лов и ще дадем още веднъж възможност на Уинкл да се прояви, нали, стари приятелю?

Мистър Пикуик не отговори; той дори не запита за приятелите си в Дингли Дел и скоро след това се оттегли да си легне, като заръча на Сам да дойде за свещта, когато му позвъни.

Не след дълго се чу очакваният звън и мистър Уелър се представи.

— Сам — рече мистър Пикуик, надзъртайки изпод завивките.

— Сър — отзова се мистър Уелър.

Мистър Пикуик замълча, а мистър Уелър почисти нагара на свещта.

— Сам — обади се пак, сякаш с отчаяно усилие, мистър Пикуик.

— Сър — отзова се отново мистър Уелър.

— Къде е този Тротър?

— Джоб ли, сър?

— Да.

— Изпари се, сър.

— С господаря си, предполагам?

— Приятел ли, господар ли или какъвто там му е, изпари се заедно с него — отвърна мистър Уелър. — Те и двамата се една стока, сър.

— Джингл е подозирал моите намерения и е пратил своя човек да ви разправи тази история, предполагам — каза мистър Пикуик, едва поемайки дъх.

— Точно така, сър — отвърна мистър Уелър.

— Всичко е било лъжа, разбира се?

— Всичко, сър — отвърна мистър Уелър. — Добре ни погодиха, сър; майсторски ни изиграха.

— Не вярвам да ни се изплъзнат тъй лесно следващия път, Сам — рече мистър Пикуик.

— И аз не вярвам да успеят, сър.

— Ако някога срещна този Джингл, където и да било — рече мистър Пикуик, като се приповдигна и леглото и заби юмрук във възглавницата със страхотна сила, — аз лично ще се разправя с него, след като го разоблича тъй, както той напълно заслужава. Ще го сторя или името ми да не е Пикуик.

— Ако някога пък аз пипна оня плачлив песоглавец с черните коси — добави Сам, — ако не го накарам очите му да протекат не на шега този път, името ми да не е Уелър. Лека нощ, сър!

Глава седемнадесета

Показва как пристъпът на ревматизъм в някои случаи може да въздействува стимулиращо на творческия гений

Здравето на мистър Пикуик, макар и да бе в състояние да издържи на порядъчно много напрежение и умора, не бе тъй устойчиво, та да понесе множеството изпитания, на които той бе подложен през паметната нощ, описана в предидущата глава. Такова едно премеждие — да те пере дъжд в нощна доба, а след туй да съхнеш в долап, е колкото опасно, толкова и необикновено. И мистър Пикуик бе прикован на легло от пристъп на ревматизъм.

Но въпреки че телесните сили на именития джентълмен бяха накърнени по този начин, умствената му жизненост запази първичната си мощ. Духът му бе гъвкав; доброто му настроение се бе възвърнало. Дори огорчението, последица от недавнашните му патила, се бе изпарило от душата му и той се присъединяваше към бурния смях на мистър Уордл, колчем се намекнеше за тях, без яд или стеснение. Нещо повече дори. През двата дни, докато мистър Пикуик не ставаше от леглото, Сам неотлъчно беше край него. През първия ден той се постара да забавлява своя господар, като разговаряше с него и му разправяше анекдоти; втория ден мистър Пикуик поиска папката си за писане, перо и мастило и цялото време прекара в работа; на третия ден, когато вече можеше да става по малко из стаята си, той изпрати своя прислужник до мистър Уордл и мистър Тръндл, като им съобщаваше, че би им бил много задължен, ако дойдат на чаша вино при него нея вечер. Поканата бе приета много охотно; и когато те се настаниха с пълните чаши в ръка, мистър Пикуик, поруменявайки няколкократно, им прочете следния къс разказ, който той бе „редактирал“ през време на недавнашното си неразположение по бележки от простодушно разправената му от мистър Уелър история.

Енорийският свещеник

Разказ за една истинска любов

Имало едно време в малко провинциално градче, доста далеч от Лондон, един дребен човек на име Натаниъл Пипкин, който бил енорийски свещеник в това малко градче и живеел в малка къщичка на малката Хай Стрийт, на десет минути пешком от малката църквица; той всеки ден от девет до четири вливал по малко знание в главите на малките момчета. Натаниъл Пипкин бил безобидно, свито и добродушно същество с поизвит нагоре нос, малко кривоглед и кривокрак и малко понакуцвал; времето си той прекарвал или в училището, или на църква и чистосърдечно вярвал, че не съществува на земния шар по-умен човек от енорийския наместник, по-величествена зала от тази на енорийския съвет или по-добре уредено учебно заведение от неговото. Веднъж, само веднъж в живота си Натаниъл Пипкин видял епископ — истински епископ с дълги батистени ръкави и перука на главата. Видял го да върви, чул го да говори на една конфирмация и когато при този тържествен обред горепоменатият епископ положил ръка върху главата му, Натаниъл Пипкин бил тъй преизпълнен от благоговение и страхопочитание, че направо паднал в несвяст и бил изнесен от църквата от енорийския клисар.

Това било велика дата: потресаващо събитие в живота на Натаниъл Пипкин, единственото нявга смутило гладкото течение на безбурното му съществуване; но един прекрасен следобед, в миг на дълбок размисъл върху някаква ужасно сложна задача по събиране, що съставял за наказание на едно хлапе, той вдигнал очи от плочата на пакостника и те изведнъж се спрели върху свежото личице на Мария Лобс, единствената дъщеря на стария Лобс, прочутия сарач от отвъдната страна на улицата. Вярно — очите на мистър Пипкин се били спирали върху хубавкото лице на Мария Лобс много пъти и преди, в църква и другаде; но никога дотогава очите на Мария Лобс не изглеждали тъй блестящи, нито страните й тъй румени, както този път. Нищо чудно следователно, че Натаниъл Пипкин не можел да сведе погледа си от личицето на Мария Лобс; нищо чудно тогава, че Мария Лобс, забелязвайки, че някакъв младеж я зяпа, отдръпнала глава от прозореца, отдето надзъртала, затворила капаците и спуснала пердето; нищо чудно, че Натаниъл Пипкин веднага се нахвърлил върху провинилото се хлапе и го пляскал и хокал, докато му паднало сърце на място. Всичко туй било съвсем естествено и нямало нищо за чудене.

Но все пак има нещо за чудене: това, че Натаниъл Пипкин, тъй саможив по природа, плах по нрав и с толкова малък доход, се осмелил от този ден насетне да се стреми към сърцето и ръката на единствената дъщеря на гневливия стар Лобс — на стария Лобс, прочутия сарач, който с едно драсване на перото можел да купи цялото село, без дори да усети харча — стария Лобс, за когото със сигурност се знаело, че има камари пари, вложени в банката на съседния търговски град — стария Лобс, за когото се разправяло, че има несметни, неизчерпаеми съкровища, натрупани в малкото желязно ковчеже с голяма ключалка, поставено над камината в задната стая — стария Лобс, за когото всеки знаел, че при тържествени случаи украсявал трапезата си с чайник, захарница и каничка за сметана от чисто сребро, за които обичал, с преизпълнено от гордост сърце, да се хвали, че щял да ги дари на дъщеря си, щом си намерела съпруг по свой вкус. Повтарям: буди дълбоко изумление и безкрайно учудване, че Натаниъл Пипкин имал дързостта да обърне поглед в тази посока. Но любовта е сляпа, а Натаниъл бил кривоглед и възможно е тези две обстоятелства, взети заедно, да са му попречили да види нещата в истинската им светлина.

Трябва да се отбележи, че ако старият Лобс е имал и най-малката смътна представа за степента на чувствата на Натаниъл Пипкин, той направо е щял да срине училищната стая със земята или е щял да затрие учителя от този свят, или щял да извърши друго някое зверство или изстъпление от не по-малко кръвожадно и свирепо естество; защото страшен бил наистина старият Лобс, щом гордостта му бивала накърнена или му кипнела кръвта. Как ругаел! Такива гръмотевични проклятия огласяли улицата понякога, когато хокал мършавия си тънкокрак чирак заради мързела му, че Натаниъл Пипкин цял се разтрепервал от ужас, а косите на учениците направо щръквали от страх.

И тъй, ден след ден, щом свършели часовете и учениците се разотивали, Натаниъл Пипкин сядал до прозореца към улицата и докато се преструвал, че чете книга, хвърлял косо погледи насреща, търсейки бляскавите очи на Мария Лобс; и не седял той там много дни, когато бляскавите очи се появили на един от горните прозорци, повидимому също дълбоко потънали в четене. Сърцето на Натаниъл Пипкин се преизпълнило от радост и възхита. Заслужавало си часове да се седи там и да се гледа това хубавко лице с наведени очи; но когато Мария Лобс захванала да вдига очи от книгата и да хвърля лъчите им в посока на Натаниъл Пипкин, възторгът и удивлението му просто нямали граници. Най-после един ден, знаейки, че старият Лобс не си е в къщи, Натаниъл Пипкин дръзнал да прати въздушна целувка на Мария Лобс; а Мария Лобс, вместо да затвори прозореца и спусне пердето, му пратила и тя въздушна целувка и се усмихнала. И туй накарало Натаниъл Пипкин да реши, каквото и да става, да разкрие, без да отлага повече, състоянието на своите чувства.

По-хубаво краче, по-весела душа, по-сладки трапчинки на бузите и по-спретната снага от тези на Мария Лобс, дъщерята на стария сарач, не били виждани по цялата земя, която те украсявали. В очите й святкало такова едно дяволито пламъче, що би стигнало до много по-нечувствително сърце от това на Натаниъл Пипкин. И имало такъв весел звън в нейния радостен смях, че и най-заклетият човекомразец не можел да не се усмихне, щом го чуел. Дори сам старият Лобс в най-буен пристъп на гняв не можел да устои на своята хубава гальовна дъщеря; а когато тя и нейната братовчедка Кейт — палава, дръзка, очарователна малка особа — предприемали задружно нападение срещу стария човек — а това, нека бъдем искрени, ставало много често, — той не можел нищо да им откаже, ако ще би да пожелаели част от несметните, неизчерпаеми съкровища, скрити на тъмно в желязното ковчеже.

Сърцето на Натаниъл Пипкин затупкало силно в гърдите му, когато една лятна привечер видял на стотина метра пред себе си двете обаятелни девойчета точно сред онази поляна, дето той често ходел да се разхожда, докато се стъмни, вглъбен в мислите си за красотата на Мария Лобс. Но макар и неведнъж дотогава да си бил представял как смело ще се приближи до Мария Лобс и ще й разкрие своята страст, стига само да я срещне, сега, когато тя неочаквано се озовала пред него, усетил как цялата кръв нахлува в главата му в ущърб на нозете, които, лишени от обичайната си дажба, затреперили под него. Когато девойките спирали да си откъснат цвете или се заслушвали в песента на птичките, Натаниъл Пипкин също спирал и се правел на потънал в размисъл, а това било и самата истина, защото той се питал какво въобще би трябвало да стори, когато те тръгнат да се връщат, а това било неизбежно след известно време и тогава щели да се срещнат лице с лице. И макар че се страхувал да ги настигне, не можел да се помири с мисълта да ги загуби от поглед; тъй че, когато те тръгвали по-бърже, и той тръгвал по-бърже; когато те се маели, и той се маел; когато те спирали, и той спирал; и туй можело да трае, докато мракът паднел, ако Кейт не погледнала закачливо назад и не кимнала насърчително на Натаниъл да се приближи. Имало нещо в обноската на Кейт, на което не можело да се устои, и Натаниъл Пипкин се отзовал на поканата; и след порядъчно много поруменяване от негова страна и невъздържан смях от страна на лукавата малка братовчедка, Натаниъл Пипкин паднал на колене в росната трева и заявил непоколебимата си решителност да остане тъй вовеки веков, ако не му бъде позволено да се изправи като признат избраник на Мария Лобс. В отговор на това в тихия вечерен въздух звъннал веселият смях на Мария Лобс — но сякаш с нищо не нарушил тишината: тъй приятно звучал той; лукавата малка братовчедка се кикотела още по-невъздържано от преди, а Натаниъл Пипкин се изчервил повече от когато и да било. Най-сетне Мария Лобс, повлияна от все по-усърдните увещания на обезумелия от любов човечец, извърнала глава и прошепнала на братовчедка си да каже — във всеки случай Кейт наистина казала, — че Мария се чувствувала много поласкана от ухажването на мистър Пипкин; че с ръката и сърцето и разполагал нейният баща; но че никой не можел да остане равнодушен към достойнствата на мистър Пипкин. И тъй като всичко туй било казано с много тържественост, и тъй като Натаниъл Пипкин изпратил до дома Мария Лобс и се опитал да я целуне на раздяла, той си легнал много щастлив и цяла нощ му се присънвало, че смекчава сърцето на стария Лобс, отваря желязното ковчеже и се оженва за Мария.

На другия ден Натаниъл Пипкин видял стария Лобс да излиза яхнал старото си сиво пони и след множество знаци, правени на прозореца от лукавата малка братовчедка, целта и значението на които той съвсем не можал да проумее, мършавият тънкокрак чирак пристигнал да го уведоми, че господарят му нямало да се прибере нея вечер и че госпожиците щели да чакат мистър Пипкин на чай точно в шест. Как привършили учебните часове този ден нито Натаниъл Пипкин, нито неговите ученици знаели повече, отколкото знаете вие; но те все пак привършили някак си и след като момчетата се разотишли, Натаниъл Пипкин до шест часа се гласил на воля. Не че му трябвало дълго време да се чуди кои дрехи да облече, защото нямал никакъв избор в случая; но да ги сложи тъй, че да му отиват най-добре, и да ги пооправи тук-таме предварително, било задача съвсем не лека и маловажна.

Той заварил немногобройно приятно общество, състоящо се от Мария Лобс, братовчедка й Кейт и още три-четири девойчета, жизнерадостни червенобузи лудетини. Натаниъл Пипкин се уверил със собствените си очи, че мълвата не преувеличавала богатствата на стария Лобс. На масата били положени чайникът, захарницата и каничката за сметана от чисто сребро и истински сребърни лъжички, с които да се разбърква чаят, и чашки от истински китайски порцелан, от които да се пие, чинии от същия порцелан със сладкишите и препечения хляб. Единственото дразнещо обстоятелство било присъствието на друг сродник, брат на братовчедката Кейт, когото Мария назовавала „Хенри“ и който сякаш искал да задържи Мария Лобс само за себе си там, на единия край на масата. Приятно е да се наблюдава обич между роднини, но не и когато е прекалена, и нямало как да не мине през ума на Натаниъл Пипкин, че Мария Лобс несъмнено е извънредно привързана към своите близки, дори да обръща внимание на всичките заедно толкоз, колкото само на този братовчед. След чая, когато малката лукава братовчедка предложила да играят на „сляпа баба“, някак си се случвало все тъй, че Натаниъл Пипкин бил почти винаги сляп и щом хванел въпросния братовчед, непременно и Мария Лобс била някъде наблизо. И докато лукавата малка братовчедка и другите девойчета му дърпали косата, щипели го, препречвали му пътя със столове и какво ли не още, Мария Лобс сякаш все се държала настрани от него. А веднъж — веднъж само — Натаниъл Пипкин бил готов да се закълне, че чул звук от целувка, после слаб укор от Мария Лобс и сподавен смях от нейните приятелки. Всичко туй било странно — много странно, и кой знае какво е щял да направи Натаниъл Пипкин по този повод, ако мислите му не били взели отведнъж друга насока.

Обстоятелството, накарало мислите му да вземат различна насока, било шумното чукане на външната врата, а човекът, който тъй шумно чукал на външната врата, бил не друг, а самият Лобс. Той се бил завърнал неочаквано и чукал на вратата като майстор на ковчези: искал човекът да вечеря. Щом тази тревожна вест била съобщена от мършавия тънкокрак чирак, девойките избягали тихичко на горния етаж в Мариината спалня, а братовчедът и Натаниъл Пипкин, по липса на по-добро скривалище, били натикани в два стенни шкафа в дневната стая; и когато Мария Лобс и лукавата малка братовчедка изпокрили другите и разтребили стаята, те отворили външната врата на стария Лобс, който не преставал да чука нито за миг.

А за нещастие се случило тъй, че старият Лобс бил зверски разлютен, защото бил страшно гладен. Натаниъл Пипкин ясно го чувал как ръмжи като стар овчарски пес с пресипнало гърло; и колчем горкият тънкокрак чирак влизал в стаята, старият Лобс тозчас го погвал с ругатните си по най-свиреп сарацински начин, несъмнено без друга причина или цел, а просто да си излее яда с някое и друго ненужно проклятие. Най-сетне му сложили стоплената вече вечеря на масата и той се нахвърлил на яденето както му бил редът; слугата набързо очистил всичко, той целунал дъщеря си и си поискал лулата.

Природата била поставила колената на Натаниъл Пипкин съвсем близо едно до друго, но когато той чул, че старият Лобс си поискал лулата, те се заблъскали едно о друго, сякаш щели взаимно да се стрият на прах; понеже в същия този шкаф, дето бил той, на една от двете куки висяла голяма кафява лула със сребърно огнище, същата лула, която той бил виждал на устата на стария Лобс редовно всеки следобед и всяка вечер в продължение на последните пет години. Двете девойки се втурнали да търсят лулата до горния етаж, до долния етаж, навсякъде, но не там, дето знаели, че в действителност се намира, а през това време старият Лобс беснеел неописуемо. Най-после той се сетил за шкафа и се запътил нататък. Има ли някаква полза дребничък човек като Натаниъл Пипкин да тегли крилото навътре, ако едър, силен мъжага като стария Лобс го тегли навън! Старият Лобс дръпнал веднъж, вратата широко се отворила и открила Натаниъл Пипкин, застанал вътре, изправен като свещ, треперещ от ужас от главата до петите. Боже господи! Какъв страшен поглед му хвърлил старият Лобс, когато го измъкнал за яката и го задържал на лакът от себе си.

— По дяволите, какво дириш ти тук? — викнал старият Лобс със страховит глас.

Натаниъл Пипкин бил загубил и ума и дума, а старият Лобс го разтърсвал напред-назад около две-три минути, за да му се подредят мислите в главата.

— Какво дириш тук? — ревнал старият Лобс. — Да не си дошъл за дъщеря ми, а?

Старият Лобс рекъл туй само на подбив; защото не можел и да допусне, че дързостта на един смъртен можела да доведе Натаниъл Пипкин тъй далече. Какво било неговото възмущение, когато горкият човечец отговорил:

— Да, наистина, мистър Лобс. Аз дойдох заради вашата дъщеря. Аз я любя, мистър Лобс.

— Какво! Ти, сополив, кривонос, хилав негоднико! — задъхал се старият Лобс, сякаш зашеметен от ужасяващото признание. — Какво значи това? Да ми кажеш туй в лицето! Ще те удуша, проклетнико!

Било твърде вероятно старият Лобс в кипящия си гняв да изпълни тази своя закана, ако ръката му не била спряна от една съвсем неочаквана поява, а именно на Марииния братовчед, който излязъл от шкафа и запътвайки се към стария Лобс, му казал:

— Не бих могъл да допусна, сър, тази безобидна личност, поканена тук, за да се забавляват девойките, да поеме върху си по толкова благороден начин вината (ако изобщо има вина), за която аз съм отговорен и която съм готов да призная. Аз любя вашата дъщеря, сър, и дойдох тук, за да се видя с нея.

Старият Лобс се ококорил, като чул това, но не чак толкова, колкото Натаниъл Пипкин.

— Тъй ли? — рекъл старият Лобс; той най-после успял да си поеме дъх и да проговори.

— Да, тъй.

— А аз отдавна вече съм ти запретил да стъпваш у дома.

— Да, иначе нямаше да дойда скришом тук тази вечер.

Неприятно ми е да отбележа този факт, но старият Лобс, струва ми се, е щял да удари братовчеда, ако неговата хубава дъщеря с блестящите си, плувнали в сълзи очи, не се била вкопчила в ръката му.

— Не го спирай, Мария — рекъл младежът. — Ако той има желание да ме удари, остави го. За нищо на света не бих допуснал и косъм да падне от посивялата му глава.

Старият човек свел поглед при този укор и срещнал очите на своята дъщеря. Аз вече споменах веднъж или два пъти, че те били много блестящи и макар и пълни със сълзи, тяхното въздействие в този миг не било в никой случай намалено. Старият Лобс извърнал глава встрани, сигурно за да избегне убеждаващата им сила, когато сякаш по изрично желание на съдбата погледът му срещнал личицето на лукавата малка братовчедка, която, поизплашена за брат си и поразвеселена от Натаниъл Пипкин, имала такъв очарователен (примесен и с мъничко закачливост на туй отгоре) израз, що би могъл да възхити всекиго: и стар, и млад. Тя хванала ласкаво под ръка стария човек и му пошепнала нещо на ухото; правил старият Лобс що правил, но не издържал и се усмихнал, а същевременно една сълза се плъзнала надолу по бузата му.

Пет минути по-късно другите девойчета слезли от горния етаж със свенлив кикот; и докато младите преливали от щастие, старият Лобс извадил лулата си и запушил; и забележително обстоятелство — точно тази лула тютюн била най-успокоителната и приятна лула тютюн, що бил пушил през целия си живот.

Натаниъл Пипкин сметнал за най-разумно да запази своята тайна за себе си и понеже сторил това, спечелил постепенно благоразположението на стария Лобс, който след известно време го научил да пуши, и години наред след туй те често сядали вън в градината през хубавите вечери и пушели и пиели с подобаваща тържественост. Натаниъл Пипкин скоро се съвзел от последиците на своето увлечение, защото намираме неговия подпис в регистрите на енорията като свидетел при бракосъчетанието на Мария Лобс с нейния братовчед; изглежда също, по данни от други документи, че нощта след сватбата той прекарал в селския участък, защото в крайно нетрезво състояние извършил различни простъпки по улиците, като при всичките подстрекател и съучастник му бил мършавият тънкокрак чирак.

Глава осемнадесета

Накратко пояснява две положения: първо — могъществото на истерията и, второ — силата на обстоятелствата

След приема у мисис Хънтър пикуикистите останаха два дни в Ийтъисуил, като с тревога очакваха вест от техния многоуважаван вожд. Мистър Тъпман и мистър Снодграс бяха отново оставени на собствените си възможности да се забавляват; а мистър Уинкл, отстъпвайки пред извънредно настойчивата покана, остана да гостува в дома на мистър Пот и да посвещава времето си на неговата любезна съпруга. От време на време мистър Пот допълваше щастието им със своето присъствие. Потънал в напрегнатите си размишления за преуспяване на обществото и смазване на ийтънсуилската „Независимост“, този велик мъж нямаше навик да се спуска от духовните висини до скромните низини на обикновените умове. При този случай обаче, сякаш нарочно да направи чест на всички последователи на мистър Пикуик, той се отпусна, освободи се, слезе от своя пиедестал и стъпи на земята: великодушно пригоди своите забележки към равнището на стадото и ако не по дух, то по външна изява се сля с него.

Като се има пред вид благосклонното разположение на тази знаменита обществена личност към мистър Уинкл, лесно може да си представите огромната изненада, изписана върху лицето на втория джентълмен, когато, седнал самичък в столовата, видя вратата да се отваря припряно и също тъй припряно да се затваря при влизането на мистър Пот, който гордо и величествено се отправи към него и отблъсквайки подадената му ръка, скръцна със зъби, сякаш да придаде повече язвителност на онова, което щеше да каже, и произнесе с режещ като трион глас:

— Змия!

— Сър! — възкликна мистър Уинкл и скочи от стола си.

— Змия — повтори мистър Пот, като повиши тона си и след това отведнъж го понижи. — Аз казах змия, сър, схващайте го както искате.

Ако сте се разделили с някого в два часа след полунощ в най-добри приятелски отношения и отново се видите с него в девет и половина, а той ви нарече „змия“ вместо поздрав, не е неоснователно да предположите, че междувременно е възникнало нещо от неприятно естество. Това бе изводът и на мистър Уинкл. Той върна ледения поглед на мистър Пот и в отговор на поканата на разгорещения джентълмен се помъчи да схване смисъла на тази „змия“. Но тъй като не успя нищо да схване, след няколко минутно пълно мълчание той рече:

— Змия ли, сър? Змия ли, мистър Пот? Какво имате пред вид, сър?… Това трябва да е шега.

— Шега ли, сър? — възкликна мистър Пот с движение на ръката, разкриващо силното му желание да запрати металическия чайник върху главата на своя гост. — Шега ли?… Но не, аз трябва да запазя спокойствие, трябва да бъда спокоен, сър. — И той доказа своето спокойствие, като се хвърли в едно кресло, а устата му се разпени от гняв.

— Драги мой сър — подхвана мистър Уинкл.

— Драги сър! — отвърна мистър Пот. — Как смеете да се обръщате към мен с „драги сър“, сър? Как смеете да го правите и да ме гледате в очите?

— Е добре, в такъв случай, сър — отговори мистър Уинкл, — как смеете вие да ме гледате в очите и да ме наричате „змия“?

— Защото сте такава — отвърна мистър Пот.

— Докажете го, сър — разгорещи се мистър Уинкл, — докажете го.

Злобно се свъси мъдрото лице на редактора, докато измъкваше от джоба си сутрешния брой на „Независимост“; и слагайки пръст върху една от колоните, захвърли вестника през масата към мистър Уинкл.

Този джентълмен вдигна вестника и зачете следното:

„Нашият невзрачен и подъл колега в някои отвратителни свои бележки по повод неотдавнашните избори в нашия град дръзна да извърши покушение върху свещената неприкосновеност на частния живот, като намекна по доста недвусмислен начин за личните дела на бившия ни кандидат и, смеем да добавим, бъдещ представител — мистър Физкин (без оглед на долно спечелената изборна победа). Какво цели с това нашият мерзък колега? Какво би казал този грубиян, ако и ние като него потъпчем всякаква благопристойност в обществените отношения и приповдигнем завесата, щастливо прикриваща неговия частен живот от публичния присмех, да не кажем от публичното презрение? Ние обаче само ще посочим и осветлим някои факти и обстоятелства, които са общоизвестни и всеки ги вижда, освен късогледия като къртица наш колега, обнародвайки това стихотворение — получено, докато пишехме първите редове на тази статия — на един талантлив наш съгражданин и сътрудник!

О, Пот, да имаше представа,

че тъй ще ти изневерява,

кога под сватбения звън си спинкал,

ти сторил би това тогава,

що днеска и без тебе става,

и би я преотстъпил на У…“

— Е? — тържествено рече мистър Пот. — С кое име се римува „спинкал“, негоднико?

— С кое име се римува „спинкал“ ли? — рече мисис Пот, която, влизайки точно в този момент, попречи да се получи някакъв отговор. — Рима на „спинкал“ ли? Уинкл, разбира се. — И казвайки това, мисис Пот ласкаво се усмихна на разстроения пикуикист и протегна ръка към него. Развълнуваният млад мъж щеше да я поеме в своето смущение, но Пот възмутено се намеси.

— Назад, госпожо, назад! — извика редакторът. — Да му подавате ръката си пред моите очи?

— Мистър Пот? — отвърна стъписаната дама.

— Погледни, нещастнице, погледни тук! — възкликна съпругът. — Вижте, госпожо: „… че тъй ще ви изневерява“. Това сте вие госпожо, вие…

И в този си изблик на ярост, който все пак бе придружен от известно потрепване пред израза върху лицето на съпругата му, мистър Пот запрати последния брой на „Независимост“ в краката й.

— Но, боже мой, сър — каза смаяната мисис Пот, навеждайки се да вдигне вестника. — Боже мой, сър!

Мистър Пот изтръпна под надменния поглед на своята жена. Беше направил върховно усилие да се въоръжи с всичката си смелост, но скоро захвана да се разоръжава.

Нищо страшно няма повидимому в израза „боже мой, сър!“, когато го четете; но тонът, с който бе казан, и погледът, който го придружаваше, взети заедно, изглежда, представляваха указание за възмездието, грозящо да се стовари по-късно върху главата на Пот, и оказаха пълното си въздействие върху него. И най-неопитният наблюдател би могъл да схване по разтревожената му физиономия с каква готовност той би отстъпил своите уелингтънски ботуши на всеки безстрашен заместник, който би се съгласил да застане в тях в този миг.

Мисис Пот прочете статията, нададе оглушителен вик и се просна с цялата си дължина върху килима пред камината, като тупаше по него с токовете си и пищеше по начин, който не оставяше никакво съмнение за естеството на чувствата й в случая.

— Скъпа моя — промълви вцепененият от ужас Пот, — аз не казах, че го вярвам… аз… — Но гласът на нещастника бе удавен в писъците на неговата половинка.

— Мисис Пот, драга госпожо, смея ли да ви замоля да не губите самообладание — рече мистър Уинкл; но виковете и тупането с токове ставаха все по-шумни и по-чести.

— Мила моя — рече мистър Пот, — искрено съжалявам. Ако не щадиш собственото си здраве, пощади мене, мила моя. Ще се събере народ около къщата. — Но колкото по-настоятелни бяха молбите на мистър Пот, толкова по-яростно се сипеха виковете.

За щастие все пак, към особата на мисис Пот бе прикрепена телохранителка, една млада дама, чиято основна задача бе да се грижи за нейния тоалет, но тя се оказваше полезна и при много други случаи, а най-вече постоянно да подпомага и съдействува на своята господарка при всички нейни прищевки и склонността й да противоречи на желанията на нещастния Пот. Писъците достигнаха съответно до ушите на тази млада особа и я доведоха в стаята със скорост, застрашаваща осезателно да повреди извънредно изящно подредените й къдрици и боне.

— О, моя мила, мила господарке! — възкликна неистово телохранителката и се хвърли на колене край проснатата мисис Пот. — О, мила моя господарке! Какво ви е?

— Господарят ви… грубият ви господар… — пошепна болната.

Пот бе в явно отстъпление.

— Срамота! — рече с укор телохранителката. — Виждам, че той ще ви прати в гроба, госпожо. Милата бедна душичка!

Неговото отстъпление продължаваше. Противникът напредваше с щурм.

— О, не ме оставяйте, не ме оставяйте, Гудуин! — мълвеше мисис Пот, вкопчвайки се в китката на поменатата Гудуин с истерично движение. — Единствено вие сте добра към мене, Гудуин. — При този трогателен призив Гудуин разигра една своя малка домашна трагедия и щедро зарони сълзи.

— Никога няма да ви оставя, госпожо, никога — отзова се Гудуин. — О, сър, трябва много да внимавате… наистина трябва. Не знаете какво зло можете да сторите на госпожата. Ще съжалявате един ден… сигурна съм… винаги съм го казвала.

Нещастният Пот продължаваше да гледа смутено, но нищо не отвърна.

— Гудуин — тихо простена мисис Пот.

— Господарке — отзова се Гудуин.

— Ако знаете само колко съм го обичала този човек…

— Не се измъчвайте, недейте си припомня, госпожо — рече телохранителката.

Пот изглеждаше много изплашен. Дошъл бе моментът да го унищожат.

— А сега — зарида мисис Пот, — сега, след всичко това, да се отнасят с мен по този начин, да ме обвиняват и оскърбяват в присъствието на друг, почти чужд човек. Но аз няма да се оставя, Гудуин — продължи мисис Пот, като се приповдигна на ръцете на своята помощница, — моят брат, поручикът, непременно ще се намеси. Аз ще се разведа, Гудуин!

— Точно туй му се пада, госпожо — поощри я Гудуин.

Каквито и мисли да събуди заплахата за раздяла в ума на мистър Пот, той се въздържа да ги превърне в слова, а се задоволи само да каже много смирено:

— Мила моя, ще ме изслушаш ли?

Низ от хълцания беше единственият отговор и в нов пристъп на истерия мисис Пот пожела да й кажат защо въобще се е родила и поиска разни други сведения от подобно естество.

— Мила моя — възрази мистър Пот, — не се поддавай на такава крайна чувствителност. На мен и през ум не ми е минавало, мила моя, че в тази статия има зрънце истина… Недопустимо е. Бях само разгневен, мила моя, бих казал дори вбесен от хората на „Независимост“, загдето дръзнаха да я поместят; това е всичко. — Мистър Пот хвърли умолителен поглед към невинния причинител на тази беда, като че го заклеваше да не казва нищо за змията.

— А каква стъпка възнамерявате да предприемете, за да получите удовлетворение? — попита мистър Уинкл, чиято смелост все повече нарастваше, виждайки как Пот все повече губеше своята.

— О, Гудуин! — обади се мисис Пот. — Смята ли той наистина да нашиба редактора на „Независимост“? Кажете, Гудуин?

— Тихо, тихо, госпожо, моля, не се тревожете — отвърна телохранителката. — Разбира се, че ще го стори, щом вие го искате, госпожо.

— Разбира се — потвърди Пот, тъй като съпругата му проявяваше сигурни признаци, че ще припадне отново. — Ще го направя, естествено.

— Кога, Гудуин, кога? — подхвана пак мисис Пот все още в колебание относно припадъка.

— Веднага, разбира се — увери я мистър Пот. — Още днес!

— О, Гудуин — продължи мисис Пот, — това е единственият начин да се отговори на клеветата, за да изляза с неопетнено чело пред света.

— Право е, госпожо — отговори Гудуин. — Никой мъж не е мъж, ако откаже да го стори.

Тъй като истерията още витаеше във въздуха, мистър Пот потвърди отново, че ще го направи, но мисис Пот беше тъй потресена от мисълта, че са могли нявга да я подозират, щото около шест пъти беше на границата на припадъка и сигурно щеше отново да е в несвяст, ако не бяха неуморните усилия на прилежната Гудуин и многократните молби за прошка на победения Пот; и най-накрая, когато тази нещастна личност бе смъкната до обичайното си равнище на боязън и покорство, мисис Пот се съвзе и те седнаха на закуска.

— Нали не ще оставите тези долни вестникарски клюки да скъсят вашето гостуване у нас, мистър Уинкл? — рече мисис Пот, усмихвайки се през следите от сълзите си.

— Надявам се, че няма — присъедини се мистър Пот, а същевременно гореше от желание гостът му да се задави и задуши с парчето препечен хляб, което поднасяше в този миг към устата си, и тъй окончателно да се сложи край на неговото пребиваване у тях. — Надявам се, че няма.

— Много мило от ваша страна — отговори мистър Уинкл, — но е получено писмо от мистър Пикуик: научих това от бележката на мистър Тъпман, оставена ми на вратата рано тази заран; той ни вика да идем при него в Бери още днес; уговорено е да тръгнем с дилижанса по обед.

— Но ще дойдете пак, нали? — запита мисис Пот.

— О, разбира се — отвърна мистър Уинкл.

— Съвсем сигурно? — рече мисис Пот, хвърляйки крадешком нежен поглед към своя гост.

— Съвсем — отговори мистър Уинкл.

Закуската премина в мълчание, тъй като всеки бе потънал в своите лични грижи. Мисис Пот съжаляваше за загубата на един обожател: мистър Пот — за своето прибързано обещание да нашиба „Независимост“; мистър Уинкл за неловкото положение, в което неволно бе попаднал. Наближаваше пладне и той се откъсна от своите домакини след многократни сбогувания и обещания за скорошно завръщане.

„Ако някога дойде отново, ще го отровя“ — си каза мистър Пот, когато влизаше в малкия си работен кабинет, дето майстореше своите мълнии.

„Ако някога наистина се върна отново и имам вземане-даване с тези хора — си каза мистър Уинкл, докато се отправяше към «Паунът», — ще заслужавам мене лично да нашибат… точно така.“

Приятелите му бяха готови, дилижансът — почти и след половин час те напредваха по пътя, неотдавна изминат от мистър Пикуик и Сам, и тъй като вече сме казали нещо за тази местност, не считаме за необходимо да поместим прекрасното поетично описание на мистър Снодграс.

Мистър Уелър бе застанал на вратата на „Ангелът“, готов да ги посрещне, и този джентълмен ги заведе до стаята на мистър Пикуик, гдето, за голяма изненада на мистър Уинкл и мистър Снодграс и не по-малко смущение на мистър Тъпман, те завариха и стария Уордл и Тръндл.

— Как сте? — запита възрастният човек, сграбчвайки ръката на мистър Тъпман. — Я не стойте настрана и не правете такова жално лице за онази история; непоправимо е, стари друже; ако мисля за нейното добро — хубаво щеше да е да бяхте я взели; но ако мисля за вашето добро — радвам се, дето ви се размина. Млад човек като вас може по-подходящо да се нареди, и то, без много да чака. — И с тези утешителни думи мистър Уордл потупа мистър Тъпман по гърба и сърдечно се засмя.

— А как сте вие, драги младежи? — рече мистър Уордл, ръкувайки се едновременно с мистър Уинкл и мистър Снодграс. — Точно казвах на мистър Пикуик, че трябва всички да дойдете у нас по Коледа. Ще имаме сватба… истинска сватба този път.

— Сватба! — възкликна мистър Снодграс и страшно побледня.

— Да, сватба. Но не се плашете — рече добродушният човек. — Става дума за Тръндл и Бел.

— О, това ли било? — отпусна си мистър Снодграс сърцето, изтръпнало от мъчително съмнение. — Да ви е честито, сър. Как е вашият Джо?

— Отлично — отвърна възрастният човек. — Сънлив както винаги.

— А вашата майка, пасторът и всички други?

— Много са добре.

— Къде… — промълви с усилие мистър Тъпман — къде е… тя, сър? — И той извърна глава и закри очите си с ръка.

— Тя! — рече възрастният човек и многозначително поклати глава. — Имате пред вид неомъжената ми сестра, ли?

Мистър Тъпман потвърди с кимване, че въпросът му се отнася до разочарованата Рейчъл.

— О, тя ни напусна — рече възрастният джентълмен. — Сега живее при роднини, доста далече от нас. Не можеше да понася присъствието на девойчетата и аз я оставих да си иде. Но хайде! Ето и вечерята. Сигурно сте гладни след пътя. Аз съм гладен и без да съм пътувал. Да почваме.

И те хубаво си похапнаха; а след като привършиха вечерята, мистър Пикуик разказа — за неизразим ужас и възмущение на своите последователи — преживените от него приключения и успеха, увенчал подлата измама на демоничния Джингл.

— И пристъпа на ревматизъм, дето хванах в тази градина — рече мистър Пикуик в заключение, — ме осакати за известно време.

— Аз също имах едно малко приключение — усмихнато подхвърли мистър Уинкл; и по молба на мистър Пикуик той предаде подробно злостните одумки на ийтънсуилската „Независимост“ и последвалото раздразнение на техния общ приятел, редактора.

Челото на мистър Пикуик се помрачи по време на повествованието. Приятелите му го забелязаха и когато мистър Уинкл привърши, настъпи дълбоко мълчание. Мистър Пикуик енергично удари със свития си юмрук по масата и заговори както следва:

— Не е ли странно обстоятелството — захвана мистър Пикуик, — че няма дом, в който да сме влезли, без да му навлечем някакви неприятности? Не издава ли това — питам аз — неблагоразумие или още по-лошо, поквара в сърцето на моите последователи — уви! Аз трябва да го кажа, — че под който и покрив да отседнат те, нарушават душевния мир и щастието на някоя доверчива жена? Не е ли… — казвам аз.

Мистър Пикуик щеше по всяка вероятност да продължи още известно време, ако влизането на Сам, с писмо в ръка, не бе станало причина да прекъсне своето красноречиво изказване. Той прекара кърпичка през челото си, сне си очилата, избърса ги и пак ги сложи: а гласът му бе придобил отново обичайния си мек тон, когато запита:

— Какво ми носите, Сам?

— Ей сега минах през пощата и намерих туй писмо, стояло там цели два дни — отвърна мистър Уелър. — Запечатано е с червен восък, а почеркът е такъв един кръгъл…

— Не познавам този почерк — рече мистър Пикуик и отвори писмото. — Боже помилуй! Какво е това? Трябва да е шега, не може… не може да е истина.

— Какво е станало? — беше въпросът, зададен от всички. — Да не би някой да е умрял? — запита Уордл, разтревожен от ужаса, изписан върху чертите на мистър Пикуик.

Мистър Пикуик не отговори, но побутна през масата писмото към мистър Тъпман и като го замоли да прочете посланието на висок глас, се отпусна назад в креслото с такъв замаян от почуда израз, че да ви стане жал, като го гледате.

Мистър Тъпман прочете с разтреперан глас писмото, от което даваме точен препис:

Фримънс Корт, Корнхил, 28 август 1872 г.

Бардел срещу Пикуик

Сър,

Бидейки упълномощени от мисис Марта Бардел да заведем дело срещу Вас за неустойка на брачно обещание, за което тъжителката предявява иск за хиляда и петстотин лири, имаме честта да Ви уведомим, че е отправено обвинение срещу Вас по този повод от гражданския съд и ви молим да ни съобщите с обратна поща името на Вашия адвокат в Лондон, който ще защищава Вашите интереси.

Оставаме, сър,

Ваши покорни слуги,

Додсън & Фог

До мистър Самюъл ПИКУИК

Имаше нещо тъй внушително в безмълвната почуда, с която всеки погледна своя съсед и всички погледнаха мистър Пикуик, та никой не се осмеляваше да проговори. Мълчанието бе нарушено най-накрая от мистър Тъпман.

— Додсън и Фог — повтори той механично.

— Бардел и Пикуик — рече мистър Снодграс замислено.

— Душевният мир и щастие на доверчиви жени — промълви мистър Уинкл някак разсеяно.

— Това е заговор — каза най-после мистър Пикуик, възвърнал си способността да говори, — подъл заговор между тия двама грабители адвокати Додсън и Фог. Мисис Бардел никога не би го направила; тя не би имала сърце да го стори; тя няма основание да го стори. Измислици… измислици.

— За нейното сърце — с усмивка рече мистър Уордл — вие сте несъмнено най-добрият съдник. Не искам да ви разочаровам, но трябва да ви кажа, че за нейните основания Додсън и Фог са много по-добри съдници, отколкото кой да е от нас.

— Туй е гнусен опит да ме изнудват за пари — рече мистър Пикуик.

— Да се надяваме, че е така — рече Уордл, като се покашля късо и сухо.

— Чул ли ме е някой някога да се отнасям към нея по друг начин освен като наемател към своята хазайка? — продължи мистър Пикуик много разпалено. — Виждал ли ме е някой с нея? Дори моите приятели тук никога…

— Освен при един случай — рече мистър Тъпман.

Мистър Пикуик промени цвета на лицето си.

— А! — обади се мистър Уордл. — Хм. Това е важно. Нямало е нищо подозрително тогава, предполагам?

Мистър Тъпман погледна стеснително своя председател.

— Не, не — рече той, — нямаше нищо подозрително. Но… не знам как се бе случило, забележете… но тя наистина се бе отпуснала в неговите обятия.

— Боже господи! — възкликна мистър Пикуик, защото въпросната сцена отведнъж изплува в паметта му. — Каква ужасна случайност, какво стечение на обстоятелствата! Тъй беше, тъй беше…

— И нашият приятел се мъчеше да я утеши — подхвърли мистър Уинкл доста злорадо.

— Тъй беше — рече мистър Пикуик, — не отричам, тъй беше.

— Ей! — провикна се Уордл. — За случай, дето няма нищо подозрително, туй ми изглежда някак чудновато, а Пикуик? Хитрец с хитрец такъв! — И той се засмя тъй, че чашите върху страничния шкаф зазвънтяха.

— Какво ужасно стечение на обстоятелствата! — възкликна мистър Пикуик, като опря брада на дланите си. — Уинкл, Тъпман, прощавайте за току-що направената от мен забележка. Ние всички сме жертва на обстоятелствата, а аз съм най-голямата жертва. — След това извинение мистър Пикуик зарови лице в ръцете си и дълбоко се замисли. А междувременно Уордл направи цял кръг от намигвания и кимвания към останалите членове на дружината.

— Аз обаче ще поискам обяснения — рече мистър Пикуик, като повдигна глава и зачука по масата. — Ще се срещна с тия Додсън и Фог! Утре отивам в Лондон.

— Не утре — възрази Уордл, — все още силно куцате.

— Добре, тогава вдругиден.

— Вдругиден е първи септември и сте обещали да дойдете с нас до имението на сър Джефри Манинг — поне да обядваме заедно, ако не можете да участвувате в лова.

— Добре тогава, по̀ вдругиден — рече мистър Пикуик. — В четвъртък. Сам!

— Сър — отзова се мистър Уелър.

— Запазете две места, външни, за Лондон. Четвъртък сутринта за нас двамата.

— Слушам, сър.

Мистър Уелър напусна стаята и тръгна бавно да изпълни задачата, пъхнал ръце в джобовете и вперил очи в земята.

„Я какъв чешит ми бил началството — казваше си Сам, докато бавно крачеше нагоре по улицата. — Да вземе да се докарва на оназ ми ти мисис Бардел, с малко дете на туй отгоре! Все таквиз са тия старчоци, а уж тихи води, като ги гледаш. Ама мен туй не ми се вярва за него… не ми се вярва за него…“ — И с тези нравоучителни мисли мистър Самюъл Уелър свърна към станцията на дилижанса.

Глава деветнадесета

Приятен ден с неприятен завършек

Птиците, чийто душевен мир и лично спокойствие оставаха за тяхно щастие ненакърнени поради блажената им неосведоменост относно приготовленията, извършвани да ги изумят на първи септември, приветствуваха естествено това утро като едно от най-приятните през този сезон. Много млади яребици се перчеха самодоволно из стърнищата с всичката придирчива надутост на ранната младост, а много от по-старите наблюдаваха лекомислието им през кръглите си очички с чувство на превъзходство като по-мъдри и опитни птици, но еднакво не съзнавайки наближаващата ги гибел, се радваха на свежия утринен въздух, живнали безгрижно, а само няколко часа по-късно щяха да лежат простреляни на земята. Но ето че се разнежихме — нека продължим.

И тъй, казано на ежедневен прост език, заранта беше хубава — толкова хубава, та надали бихте повярвали, че броените дни на английското лято бяха вече отминали. Ниви, плетища и дървета, хълмове и тресавища се представяха пред очите в своите най-разнообразни оттенъци на наситено зелено; едва бе окапал по някой лист, едва се съзираше жълта пръска всред лятната зеленина, за да ви предупреди, че есента бе вече настъпила. Небето бе безоблачно, слънцето грееше ярко и топло; песен на птички и жужене на безброй летни насекоми пълнеше въздуха; а градините на селските къщи, цели изпъстрени от цветя в богати, разкошни багри, блестяха натежали от роса като купища искрящи скъпоценни камъни — всичко носеше отпечатъка на лятото, от чиято палитра не бе още изчезнала нито една краска.

Такова беше утрото, когато откритият екипаж, гдето седяха трима пикуикисти (мистър Снодграс бе предпочел да остане у дома), мистър Уордл, мистър Тръндл и Сам Уелър на капрата до кочияша, спря пред портата на крайпътната ограда, а там чакаха висок мършав ловен надзирател и момче с високи обуща и кожени гамаши: и двамата носеха по една торба с внушителни размери и бяха придружени от чифт ловджийски кучета.

— Я гледайте — прошепна мистър Уинкл на Уордл, докато кочияшът спускаше стълбичката, — те да не смятат, че ще убием толкова дивеч, та да напълним онези торби, а?

— Да ги напълним! — възкликна мистър Уордл. — Ами да, бога ми! Вие ще напълните едната, а пък аз — другата; а като свършим с тях, в джобовете на ловджийските ни жакети ще се побере още толкоз.

Мистър Уинкл слезе от колата, без нищо да отвърне на тази забележка: но си помисли вътрешно, че ако дружината трябва да чака на открито, докато той напълни цялата торба, всички ги грози опасност да хванат хрема.

— Хей, Джуноу, момичето ми, здравей, красавице; куш, Деф, куш! — говореше Уордл, милвайки кучетата. — Сър Джефри е, разбира се, още в Шотландия, нали, Мартин?

Високият надзирател отговори утвърдително и хвърли доста учуден поглед първо към мистър Уинкл, който държеше пушката си, сякаш искаше джоба на жакета да го избави от неприятното дърпане на спусъка, а после към мистър Тъпман, който държеше своята, сякаш се боеше от нея — и няма място за каквото и да било съмнение, че той наистина се боеше.

— Моите приятели са още новаци в този занаят, Мартин — рече Уордл, схванал този поглед. — Но, знаете, човек се учи, докато е жив. Много скоро ще станат добри стрелци. О, моля приятеля ми Уинкл да ме извини: той вече има известен опит.

В знак на благодарност за похвалата, мистър Уинкл се усмихна вяло над вързаната около врата синя кърпа и тъй се оплете в своята пушка от смущение и скромност, че ако оръжието беше заредено, той положително щеше да се застреля на място.

— Не бива да си играете тъй с пушката, когато е вече пълна, сър — троснато му каза високият ловен надзирател, — или мътните да ме вземат, ако не превърнете някой от нас в къс студено месо.

При това наставление мистър Уинкл рязко промени положението на оръжието си и правейки това, доведе цевта в доста крут допир с главата на мистър Уелър.

— Ехей! — рече Сам, докато вдигаше съборената си шапка и си търкаше слепоочието. — Ехей, сър! Ако я карате тъй, ще напълните с един изстрел една от тез торби, па ще остане и нещичко отгоре.

На това момчето с кожените гамаши се изсмя от все сърце, после се опита да си даде вид, сякаш е бил някой друг, а мистър Уинкл царствено смръщи вежди.

— Къде заръчахте да ни намери момчето със закуската, Мартин? — запита Уордл.

— При склона на хълма със самотното дърво в дванайсет часа, сър.

— Това не е вече землището на сър Джефри, нали?

— Не, сър, но е досам него. Участъкът е на капитан Болдуиг, ама няма кой да ни спре, пък има една хубава полянка там.

— Отлично — рече старият Уордл. — А сега колкото по-бърже тръгнем, толкоз по-добре. И тъй, ще се видим в дванайсет, нали Пикуик?

Мистър Пикуик особено много желаеше да наблюдава лова, най-вече защото бе доста загрижен за живота и крайниците на мистър Уинкл. А и утрото бе тъй примамливо, че би било истинско наказание да се върне обратно и остави приятелите си да се забавляват без него; ето защо той изглеждаше много нажален, когато отвърна:

— Няма що, тъй се налага, струва ми се.

— Господинът не може ли да стреля, сър? — запита ловният надзирател.

— Не — отвърна Уордл, — а освен това той куца.

— Много ми се иска да дойда — забеляза мистър Пикуик, — много ми се иска.

Последва кратко мълчание в израз на съчувствие.

— Има ръчна количка от другата страна на живия плет — сети се момчето. — Ако прислужникът на господина го бута в нея по пътеките, той все ще е близко до нас, пък заедно ще го прехвърляме през разните огради.

— Точно туй ни трябва — заяви мистър Уелър, който бе заинтересована страна, тъй като гореше от желание да наблюдава лова. — Точно туй ни трябва. Браво бе, малък дяволе. Ей сегичка ще я докарам.

Но тук изникна затруднение. Дългият ловен надзирател решително отказа да включи в групата на ловджиите джентълмен в ръчна количка, защото това щяло да бъде грубо нарушение на всички установени правила и прецеденти.

Възражението бе сериозно, но не и непреодолимо. След като въздействуваха на ловния надзирател с придумки и бакшиш и след като той си пооблекчи душата с едно „прасване“ по главата на находчивия юноша, загдето пръв бе предложил употребата на превозното средство, мистър Пикуик бе поставен вътре и дружината потегли; Уордл и дългият надзирател вървяха най-напред, а мистър Пикуик в ръчната количка, привеждана в движение от Сам, завършваше шествието.

— Спрете, Сам — рече мистър Пикуик, когато стигнаха към средата на първата ливада.

— Какво има? — запита Уордл.

— Няма да позволя тази количка да бъде придвижена нито крачка напред — решително заяви мистър Пикуик, — ако Уинкл продължи да носи пушката си по този начин.

— Как трябва да я нося? — попита нещастният Уинкл.

— Носете я с дулото към земята — отвърна мистър Пикуик.

— Това съвсем не е по ловджийски — възрази мистър Уинкл.

— Не ме е грижа дали е по ловджийски, или не — отвърна мистър Пикуик. — Нямам намерение да ме застрелят в ръчна количка, защото някому се искало да изглежда тъй или иначе.

— Виждам, че господинът като нищо ще надупчи някого със сачмите си — изръмжа дългият мъж.

— Добре, добре, все ми е едно — съгласи се горкият Уинкл и обърна пушката си наопаки. — Ето на.

— Само мир да има — заключи мистър Уелър; и те тръгнаха отново.

— Спрете! — рече мистър Пикуик, след като се бяха придвижили няколко метра.

— Сега пък какво? — запита Уордл.

— Тази Тъпманова пушка е опасна… виждам, че е опасна — рече мистър Пикуик.

— Какво! Опасна ли? — извика мистър Тъпман силно разтревожен.

— По начина, както я носите — забеляза мистър Пикуик. — Много съжалявам, загдето отново правя възражение, но не бих се съгласил да продължа, освен ако я носите като Уинкл.

— По-добре ще е, смятам, сър — рече дългият ловен надзирател. — Иначе може да посеете сачмите във вас си или в някой от нас.

Мистър Тъпман най-учтиво побърза да хване оръжието си в желаното положение и дружината тръгна отново; двоицата любители ловджии вървяха с обърнати надолу пушки, като двама редници на кралско погребение.

Отведнъж кучетата се заковаха на място, а дружината безшумно пристъпи крачка напред и също спря.

— Какво става с лапите на кучетата? — прошепна мистър Уинкл. — Колко смешно са застанали.

— Шът, не виждате ли? — тихо отвърна Уордл. — Подушили са нещо.

— Подуши са нещо! — рече мистър Уинкл, озъртайки се наоколо, сякаш очакваше да види някоя необикновено красива гледка, която умните животни бяха открили чрез своето обоняние. — Какво са подушили?

— Отваряйте си очите — рече Уордл, който не чу въпроса в напрежението на момента. — Хайде сега!

Чу се остро пърхане на криле, което накара мистър Уинкл да отскочи назад, сякаш бяха стреляли по него. „Бум, бум“ — гръмнаха две пушки; димът бързо се разнесе из полето и се изви нагоре във въздуха.

— Къде са? — питаше мистър Уинкл, изпаднал в страшна възбуда, като се въртеше подобно на пумпал на всички страни. — Къде са? Кажете ми кога да стрелям. Къде са… Къде са?

— Къде ли? — рече мистър Уордл и вдигна две птици, оставени от кучетата в краката му. — Та ето ги.

— Не, не. Искам да кажа другите — рече смаяният Уинкл.

— Доста далеч са вече — отвърна Уордл, като спокойно пълнеше отново пушката си.

— Вероятно след пет минути ще се натъкнем на друго ято — обади се дългият ловен надзирател. — Ако джентълменът почне да стреля отсега, може би ще успее да изкара сачмите от цевта, когато се разхвърчат.

— Ха, ха, ха — изкикоти се громко мистър Уелър.

— Сам! — укори го мистър Пикуик от състрадание към объркания си засрамен последовател.

— Да, сър?

— Не се смейте.

— Няма, сър. — И сякаш да се извини, мистър Уелър направи такава гримаса зад ръчната количка, че на момчето с гамашите му стана извънредно забавно и то прихна да се смее високо, а дългият ловен надзирател веднага го плесна, намирайки по този начин предлог да се обърне и прикрие собственото си весело настроение.

— Браво, стари приятелю — рече мистър Уордл на мистър Тъпман. — Вие наистина стреляхте този път.

— О, да — отговори с гордост, примесена с известно смущение мистър Тъпман. — Гръмнах.

— Добре беше. Ще ударите нещичко следващия път, ако сте винаги нащрек. Много е лесно, нали?

— Да, много е лесно — рече мистър Тъпман. — Но доста заболява рамото. И понятие нямах, че тези малки пушки блъскат така. За малко не се прекатурих.

— Хм — усмихна се възрастният джентълмен. — Ще свикнете полека-лека. А сега… хайде готови… наред ли е всичко там с количката?

— Тъй вярно, сър — отвърна мистър Уелър.

— Да тръгваме тогава.

— Дръжте се здраво, сър — рече Сам, подемайки ръчната количка.

— Да, да — отвърна мистър Пикуик и те продължиха пътя си с подходяща скорост.

— Сега стойте по-назад с тази количка! — провикна се Уордл, след като я бяха прехвърлили през плета в другата ливада и мистър Пикуик отново се видя настанен вътре.

— Слушам, сър — отвърна мистър Уелър и спря.

— Хайде, Уинкл — рече възрастният джентълмен, — следвайте ме внимателно и гледайте да не закъснеете този път.

— Не се безпокойте — отговори мистър Уинкл. — Надушили ли са нещо?

— Не, не; не още. Тихо, тихо. — Те тръгнаха дебнешком и щяха да се придвижат наистина много тихо, ако мистър Уинкл, извършвайки някакви много сложни манипулации със своята пушка, не бе гръмнал в най-напрегнатия миг над главата на момчето, точно на мястото, където би се намирал мозъкът на високия надзирател, ако той беше застанал там вместо хлапака.

— За кой дявол го сторихте? — възкликна старият Уордл, докато птиците си отлитаха невредими.

— В живота си не съм виждал такава пушка — отвърна бедният Уинкл, оглеждайки спусъка, сякаш това можеше да му помогне. — Стреля си сама. Както й скимне.

— Както й скимне! — повтори Уордл със сянка на раздразнение в гласа. — Бих искал и да убива нещо, когато си стреля сама.

— И туй скоро ще стане, сър — забеляза високият надзирател с тих пророчески глас.

— Какво искате да кажете с тази забележка, сър? — сърдито запита мистър Уинкл.

— Нищо, сър, нищо — отвърна високият ловен надзирател. — Аз самият нямам семейство, а майката на това момче ще получи хубави пари от сър Джефри, ако то бъде убито в неговото имение. Заредете отново, сър, заредете отново.

— Вземете му пушката! — провикна се от количката мистър Пикуик, настръхнал от ужас при мрачния намек на дългия надзирател. — Някой да му вземе пушката, чувате ли ме, хей там!

Никой обаче не се писа доброволец да изпълни тази заповед; мистър Уинкл хвърли непокорен поглед към мистър Пикуик, зареди оръжието си и продължи напред с останалите.

Длъжни сме да заявим съответно с достоверните сведения на мистър Пикуик, че поведението на мистър Тъпман дава доказателство за много повече разум и предпазливост, отколкото действията на мистър Уинкл. Но този факт в никой случай не намалява безспорния авторитет на последния джентълмен по всички въпроси, отнасящи се до спорта; защото — както прекрасно забелязва мистър Пикуик — тъй се е случвало от незапомнени времена, че много от най-добрите и кадърни философи, осветлили най-безпогрешно научни въпроси в областта на теорията, са се оказвали напълно некадърни да ги приложат на практика.

Похватът на мистър Тъпман, както повечето от нашите най-велики открития, бе извънредно прост. С бързината и проникновението на гениалните умове той веднага схвана, че човек трябва да се стреми главно към две неща: първо — да изстреля заряда, без да причини вреда на себе си, и второ — да го стори, без това да е опасно за другите около него; явно най-доброто, което може да се направи, след като сте преодолели трудността да стреляте, е хубаво да си затворите очите и да гръмнете във въздуха.

Веднъж, след като бе извършил този подвиг, мистър Тъпман видя, отваряйки очи, как една тлъста яребица пада простреляна на земята. Той тъкмо се канеше да поздрави мистър Уордл за неговия неизменен успех, когато този джентълмен се запъти към него и горещо му стисна ръката.

— Тъпман — рече старият джентълмен, — вие си набелязахте тази именно птица, нали?

— Не — отвърна мистър Тъпман, — не.

— Как не — рече Уордл, — аз ви видях; видях как се спряхте на нея; забелязах как вдигнахте пушката си и се прицелихте; и трябва да ви кажа, че и най-добрият стрелец на света не можеше да го направи по-добре от вас. Били сте по-обигран в тези работи, отколкото си мислех, Тъпман; ходили сте и преди туй на лов.

Напразно мистър Тъпман отричаше със скромна усмивка, че никога преди не е ходил на лов. Самата тази усмивка биде изтълкувана като доказателство на противното; и оттогава нататък той спечели слава на ловец. Не за първи път печелеше тъй лесно някаква слава — подобни щастливи обстоятелства не се ограничаваха само до стрелбата му по яребици.

Междувременно мистър Уинкл сипеше огън и жупел, и дим, но без да достигне някакъв съществен резултат, достоен да бъде отбелязан; той ту изпразваше заряда си някъде във въздуха, ту пък го запращаше да се носи тъй близко до повърхността на поляната, че двете кучета бяха сериозно застрашени и животът им зависеше от прищявката на съдбата. Като проява на свободна стрелба това беше доста разнообразно и любопитно; като проява на изстрели по определена мишена, беше по-скоро пълен провал. Всеизвестна истина е, че всеки куршум лети към определена цел. Ако това начало трябваше да бъде приложено към ловния похват на мистър Уинкл, то всичките му сачми летяха без каквато и да е цел, като нещастни безпризорни деца, скитащи се безцелно.

— Е — рече Уордл, приближавайки се до ръчната количка, като бършеше зачервеното си, обляно в пот весело лице, — горещ ден, а?

— Да, наистина — отвърна мистър Пикуик. — Слънцето ужасно пече, дори и аз го чувствувам. Питам се как издържате вие.

— Няма що — рече възрастният джентълмен, — доста ни е топличко. Ама минава дванайсет… Виждате ли зеления хълм ей там?

— Разбира се.

— Там ще обядваме. Браво бе, там е младежът с кошницата, точен като часовник.

— Да, там е! — възкликна зарадван мистър Пикуик. — Добро е момчето. Ей сега ще му дам един шилинг. Хайде, Сам, закарайте ме.

— Дръжте се, сър — рече Сам, ободрен от мисълта за предстоящата закуска. — Дърпай се от пътя ми, кожени гамашко! Не ме прекатурвай, ако милееш за скъпия ми животец, както казал джентълменът на файтонджията, когато го водели към Тайбърн[65].

И с устремна стъпка, която премина в бърз бяг, мистър Уелър извози мълчешком господаря си до зеления хълм, ловко закова ръчната количка край самата кошница и се залови да я разопакова с невероятна сръчност.

— Баница с телешко — говореше си на глас мистър Уелър, докато нареждаше хранителните припаси върху тревата. — Отлично нещо е баница с телешко, когато е домашна и си съвсем сигурен, че не е с котешко; пък в края на краищата не е ли все едно, щом самите баничари и те не могат да ги различават.

— Не могат ли, Сам? — учуди се мистър Пикуик.

— Не могат, сър — отвърна Сам, докосвайки шапката си. — По едно време живеехме в една къща с един баничар, сър, и много добър човек беше — а пък му сечеше акълът: правеше банички от к’вото му паднеше. „Колко много котки имате, мистър Брукс“ — викам му аз, когато се посближихме. „Да — вика, — доста много са“ — вика. „Сигур много обичате котки“ — викам аз. „Има май други хора, дет’ги обичат“ — вика той и ми намига. „Само че не им е сезонът сега, ами през зимата.“ — „Не им е сезонът?“ — чудя се аз. „Не — вика, — когат’се харчат плодове, не се харчат котки.“ — „Какво значи туй?“ — викам аз. „К’во значи ли? — вика той. — Че никога няма да се сдружа с касапите в техните далавери да държат висока цената на месото. Мистър Уелър — вика той, кат’ми стиска много силно ръката и ми шепне на ухото, — никъде не го казвайте, ама подправките, това е то главното. Всичко го правя от тез благородни животни — вика той и сочи едно много хубавко сиво котенце — и аз им слагам подправки за бифтек, телешко или бъбречета: зависимо от поръчките. И не само туй — вика той, — ами мога да направя от телешка кайма бифтек, от бифтека — бъбрек и всички тях ги правя на агнешко само за минута — според изискванията на пазара и различните вкусове.“

— Трябва да е бил много изобретателен този млад човек, Сам — рече потръпвайки мистър Пикуик.

— Точно такъв беше, сър, и баницата му беше чудесна — отвърна мистър Уелър, продължавайки да изпразва кошницата. — Език: прекрасно нещо, ако не е женски. Хляб, бутче шунка, красиво като картинка, нарязан студен ростбиф — много хубав. Какво е туй в глинените съдини, млади хитрушко?

— В едната има бира — отвърна момчето, като снемаше от рамото си две големи глинени бутилки, притегнати с кожен ремък, — а в другата студен пунш.

— Общо взето, закуската съвсем не е лоша — заключи мистър Уелър, като оглеждаше подредената от него трапеза с видимо задоволство. — Сега, джентълмени, „нападайте“, както казали англичаните на французите, щом натъкнали щиковете си на пушките.

Не беше необходима втора покана, за да се накара компанията да отдаде нужното внимание на храната; също тъй ненужно бе да се настоява, щото мистър Уелър, дългият ловен надзирател и двете момчета да се разположат на тревата, малко настрана, и достойно да се справят с немалък дял от провизиите. Старият дъб хвърляше приятна сянка върху дружината, а пред тях се разстилаше разкошна гледка от прорязани от жив плет ниви и ливади, богато обкичени с дървета.

— Прекрасно, наистина прекрасно — рече мистър Пикуик, по чието изразително лице кожата бе захванала вече да се бели от скорошния загар.

— Да, да, прекрасно е, стари приятелю — отвърна Уордл. — Една чашка пунш, а?

— С най-голямо удоволствие — съгласи се мистър Пикуик; и удоволствието, изписано върху чертите му след изпразването на чашката, свидетелствуваше за искреността на отговора му.

— Хубаво — рече мистър Пикуик и млясна с устни. — Много хубаво. Ще взема още един. Студен; добре изстуден. Хайде, господа — продължи мистър Пикуик, докато ръката му още държеше глинената бутилка, — за здравето на нашите приятели от Дингли Дел.

Изпиха наздравицата с бурни овации.

— Ще ви кажа какво съм намислил, за да си докарам отново в ред стрелбата — рече мистър Уинкл, който ядеше хляб и шунка с джобното си ножче. — Ще закача една убита яребица на някой дирек и ще се упражнявам да се прицелвам в нея, като почна от малко разстояние и го увеличавам постепенно. Чувал съм, че е знаменито упражнение.

— Познавам един джентълмен, сър, дето направил туй — обади се мистър Уелър. — Почнал от два метра, но нямало как да продължи, защото от първия път птицата тъй изхвърчала, че никой вече не видял и перце от нея.

— Сам — рече мистър Пикуик.

— Да, сър? — отзова се мистър Уелър.

— Бъдете тъй любезен да разказвате анекдотите си само когато ви ги поискат.

— Слушам, сър.

И мистър Уелър тъй хитро намигна с онова си око, което не беше прикрито от канчето с бира, що бе вдигнал към устните си, че двете момчета отведнъж се запревиваха от смях и дори дългият ловен надзирател благоволи да се усмихне.

— Да, това наистина е знаменит студен пунш — рече мистър Пикуик, впил поглед в глинената бутилка. — И много е горещо днес, и… Тъпман, драги приятелю, още една чашка пунш?

— С голямо удоволствие — отвърна мистър Тъпман; и след като изпи и тази чаша, мистър Пикуик си взе още една, просто да види дали имаше портокалова кора в пунша, защото портокаловата кора винаги му действуваше зле; и като се увери, че няма, мистър Пикуик изпи още една чаша за здравето на отсъствуващия им другар, а след това се почувствува безусловно задължен да предложи да вдигнат чаши в чест на неизвестния майстор на пунша.

Тази поредица от чашки произведе значително въздействие върху мистър Пикуик; той се смееше, физиономията му сияеше, като по устните му играеха най-лъчезарни усмивки и очите му святкаха весело и добродушно. Изпадайки все повече и повече под влиянието на питието, чиято възбудителна сила се бе увеличила поради горещината, мистър Пикуик прояви голямо желание да си припомни някаква песничка, що бе чувал в ранното си детство, но тъй като опитите му се оказаха несполучливи, той реши да освежи паметта си с още няколко чашки пунш, а това повидимому даде съвсем обратен ефект; защото, докато в началото той не можеше да си спомни думите на песничката, накрая не можеше да каже членоразделно нито една дума; и когато най-сетне се изправи на крака, за да произнесе красноречиво обръщение към дружината, той потъна едновременно и в ръчната количка, и в дълбока дрямка.

Кошницата биде отново завързана и след напълно безуспешните усилия да изтръгнат мистър Пикуик от пълното му вцепеняване, проведоха съвещание дали би трябвало мистър Уелър да извози господаря си обратно, или би било по-добре да го оставят там, където си беше, докато дойде време да си тръгнат всички. Второто предложение надделя в края на краищата: тъй като завършекът на експедицията нямаше да трае повече от час и тъй като мистър Уелър настойчиво молеше да го вземат с дружината, решено бе да оставят мистър Пикуик да спи в ръчната количка, докато дойдат да го приберат на връщане. Те тръгнаха прочее, като оставиха мистър Пикуик да си хърка най-спокойно на сянка.

Няма никакви разумни основания за съмнение, че мистър Пикуик щеше да остане да си хърка на сянка, докато се върнат неговите приятели, или, в случай че закъснееха, докато се спусне вечерният здрач връз полето — при условие естествено, че нищо не би нарушило неговия покой. Но неговият покой биде нарушен и ето как се случи това.

Капитан Болдуиг беше дребен избухлив човек, с плътно черно шалче и син сюртук и когато благоволеше да обикаля земята си, той го вършеше в компанията на дебелия си бамбуков бастун с пиринчен шип и на градинаря и помощник-градинаря си — и двамата с покорни лица, — а когато даваше своите заповеди (на градинарите, не на бастуна), капитан Болдуиг го правеше с присъщите му високомерие и гневливост: защото балдъзата на капитан Болдуиг се беше омъжила за маркиз и къщата на капитан Болдуиг беше „резиденция“, и земите му „имение“, и всичко, що го заобикаляше, бе величествено, бляскаво, могъщо.

Мистър Пикуик не бе спал и половин час, когато дребният капитан Болдуиг, последван от двамата си градинари, се появи, пристъпвайки с допустимата за ръста и достойнството му бързина; когато стигна до дъба, капитан Болдуиг поспря, пое дълбоко дъх и хвърли взор към гледката пред него, сякаш гледката би трябвало да бъде особено поласкана, загдето той й бе обърнал внимание; след това енергично удари по земята с бастуна си и повика старшия градинар.

— Хънт — рече капитан Болдуиг.

— Да, сър — рече градинарят.

— Поизравнете това парче утре сутринта, чувате ли, Хънт?

— Да, сър.

— И се постарайте да поддържате земята тук както трябва, чувате ли, Хънт?

— Да, сър.

— И ми напомнете, че трябва да се сложи табела, забраняваща да се минава оттук без позволение, да се стреля по дивеча и тям подобни — не ще позволя на простолюдието да влиза в имението ми. Чувате ли, Хънт, чувате ли?

— Няма да забравя, сър.

— Извинете, сър — рече другият градинар, като се приближи и повдигна шапката си.

— Какво има, Уилкинс, какво искате пък вие? — избоботи капитан Болдуиг.

— Извинете, сър, но… струва ми се, че днес са минали хора без позволение.

— Ха! — провикна се капитан Болдуиг, като се огледа сърдито на вси страни.

— Да, сър, мисля, че са закусвали тука, сър.

— Проклети нахалници, ами да, сторили са го! — фукна капитан Болдуиг, съзирайки корички хляб и други остатъци, пръснати по тревата. — Те наистина са плюскали тука. Ех, да можех да ги спипам сега тези вагабонти! — ядно викаше капитанът.

— Извинете, сър — рече Уилкинс, — но…

— Но какво? Е? — изрева капитанът: и проследявайки плахия поглед на Уилкинс, той зърна ръчната количка и мистър Пикуик.

— Кой си ти, негоднико? — запита капитанът, като ръгаше тялото на мистър Пикуик с дебелия си бастун. — Как се казваш?

— Студен пунш — промълви мистър Пикуик и отново се унесе в сън.

— Как — запита отново капитан Болдуиг.

Никакъв отговор.

— Какво, каза, му било името? — настоя капитанът.

— Пунш[66], май, каза, сър — отвърна Уилкинс.

— Какво дебелоочие, проклет дебелак — ядосваше се капитан Болдуиг. — Той просто се преструва на заспал — беснееше капитанът, — той е пиян; той е пиян плебей. Откарайте го, Уилкинс, откарайте го веднага.

— Къде да го откарам, сър? — осведоми се боязливо Уилкинс.

— Откарайте го при дявола — отвърна капитан Болдуиг.

— Слушам, сър — рече Уилкинс.

— Чакайте — спря го капитанът.

Уилкинс спря надлежно.

— Откарайте го — рече капитан Болдуиг, — откарайте го в общинската кошара[67]: и нека видим тогава, нека видим дали пак ще се казва „Пунш“, когато дойде на себе си. Той няма да се гаври с мен, не ще му позволя да се гаври с мен. Откарайте го!

И мистър Пикуик биде откаран в изпълнение на тази категорична заповед; а великият капитан Болдуиг продължи разходката си, цял кипящ от негодувание.

Невъобразима бе почудата на малобройната дружина, когато откри на връщане, че мистър Пикуик бе изчезнал и бе взел ръчната количка със себе си. Такова необяснимо и загадъчно явление не се бе ни чуло, ни видяло дотогава. Хром човек да стане изведнъж и да си тръгне самичък, беше вече нещо много странно: но на туй отгоре да вземе да извозва и тежка ръчна количка, ей тъй, за забава — случаят наистина изглеждаше свръхестествен. Те претърсиха всяко кътче и местенце наоколо, заедно и поотделно; викаха, свириха, смяха се и крещяха — но всичко бе напразно: мистър Пикуик бе ненамираем. След няколко часа безплодни усилия дойдоха до неприятното заключение, че трябва да се завърнат без него.

Междувременно мистър Пикуик биде извозен до общинската кошара и оставен там на безопасност, заспал дълбоко в ръчната количка за безмерно удоволствие и развлечение не само на селските хлапаци, но и на три четвърти от цялото население, скупчено наоколо в очакване на неговото пробуждане. Ако им се видя извънредно забавно, когато докарваха мистър Пикуик в кошарата, сто пъти по-весело им стана, когато той, след няколкократни неясни подвиквания: „Сам!“ се надигна в количката и се опули с неописуема почуда срещу зяпналите го лица.

Всеобщ крясък бе естествено сигналът, че се е пробудил; а неволният му въпрос: „Какво става?“ предизвика нови крясъци, още по-шумни от първите, ако въобще бе възможно това.

— Ей че майтап — ревеше тълпата.

— Къде съм? — възкликна мистър Пикуик.

— В общинската кошара — отвърна му тълпата.

— Как съм попаднал тук? Какво съм правил? Откъде са ме докарали?

— Болдуиг! Капитан Болдуиг! — беше единственият отговор.

— Пуснете ме навън — извика мистър Пикуик. — Къде е моят прислужник? Къде са приятелите ми?

— Какви ти приятели! Ураа! — И към него полетяха: най-напред една ряпа, след туй картоф, след туй яйце и разни други малки подаръци, израз на игривото настроение на многолюдието.

Никой не би могъл да каже колко щеше да трае това представление и какво щеше да изтърпи мистър Пикуик, ако бързо движещ се екипаж не бе спрял отведнъж съвсем наблизо, а от него слязоха старият Уордл и Сам Уелър: първият за по-късо време, отколкото е необходимо да се напише, дори и да се прочете, си проправи път до мистър Пикуик и го отведе в каретата точно когато другият привършваше третия си и последен рунд в единоборство с общинския стражар.

— Вървете при съдията! — извикаха десетина гласа.

— Я си вървете вие — отвърна им мистър Уелър, скачайки до кочияша. — Много му здраве — много му здраве от мистър Уелър на вашия съдия и му кажете, че съм му поиздънил пъдарина, и ако си назначи нов, пристигам утре пак да издъня и него. Хайде, карай, мой човек!

— Ще заведа дело за незаконно задържане срещу този капитан Болдуиг веднага щом се завърна в Лондон — рече мистър Пикуик, когато екипажът напускаше селището.

— Ние май минахме през негова земя без позволение — рече Уордл.

— Не ме е грижа — продължи мистър Пикуик, — аз ще заведа дело.

— Не, няма да го сторите — отвърна Уордл.

— Ще го сторя, ако ще би… — но насмешливият израз на мистър Уордл накара мистър Пикуик да се прекъсне и той запита:

— Защо не?

— Защото — отвърна старият Уордл и прихна да се смее, — защото това дело може да се обърне против някой от нас, като се изтъкне, че сме изгълтали порядъчно много студен пунш.

Прави, що прави мистър Пикуик, но не можа да удържи усмивката, напираща на устните му; усмивката прерасна в смях; смехът — в бурно кикотене и всички се заразиха от веселото настроение. А за да продължат в този дух, те се отбиха в първата кръчма по пътя си, поръчаха за всички по чашка грог, а за мистър Самюъл Уелър двойна порция от укрепителната течност.

Глава двадесета

Гдето виждаме Додсън и Фог като делови хора, а техните чиновници — като весели хора; също и една трогателна среща между мистър Уелър и за дълго време изгубения, от погледа му родител; виждаме тоже духовния елит, събран в „Свраката и пънът“ и колко знаменита ще бъде следващата глава

В приземния етаж на мрачно здание, в най-долния край на Фриймънс Крот, Корнхил, седяха четиримата чиновници на господата Додсън и Фог, двама от адвокатите на негово величество при съда Кинг’с Бенч и съда за дребни граждански дела в Уестминстър, но също с право на защитници в отдела Чансъри[68] при върховния съд; гореупоменатите чиновници имаха възможност да зърнат светъл божи ден и слънчев лъч, колкото човек, поставен на дъното на порядъчно дълбок кладенец; но те нямаха възможност да видят звезди през деня, каквато възможност съществуваше при второто положение.

Помещението за чиновниците на господата Додсън и Фог беше тъмна, влажна, миришеща на мухъл стая с висока дървена преграда, затуляща чиновниците от погледа на простолюдието; няколко дървени стола, много шумно цъкащ стенен часовник, календар, стойка за чадъри, закачалка и полици, върху които се мъдреха номерирани връзки от замърсени книжа, стари дървени касетки с хартиени етикети и какви ли не изпонащърбени глинени мастилници с най-разнообразна форма и големина. Стъклена врата водеше към коридора, отгдето се влизаше в съда, и пред външната страна на тази врата се появи мистър Пикуик с мистър Уелър по петите му — беше утрото на онзи петък, що настъпи след събитията, описани най-точно в предидущата глава.

— Е, влизайте де! — извика един глас иззад преградата в отговор на лекото почукване на мистър Пикуик по вратата. И така мистър Пикуик и Сам влязоха.

— Търся мистър Додсън или мистър Фог, сър — вежливо каза мистър Пикуик, приближавайки се към преградата с шапка в ръка.

— Мистър Додсън не е тука, а мистър Фог е страшно зает — отвърна гласът; същевременно главата с перо зад ухото, на която принадлежеше гласът, погледна над преградата към мистър Пикуик.

Беше безформена глава, чиято червеникава коса, грижливо причесана на крив път и загладена с помада, завършваше в два извити дълги кичура от всяка страна на плосковато лице, разкрасено от чифт мънички очи, цъфнало над много замърсена яка на риза и черна връзка с ръждив оттенък.

— Мистър Додсън не е тука, а мистър Фог е страшно зает — рече човекът, на когото принадлежеше главата.

— Кога ще се завърне мистър Додсън, сър? — попита мистър Пикуик.

— Не мога да кажа.

— Скоро ли ще се освободи мистър Фог?

— Не знам.

Тук човекът захвана да оправя перото си с преднамерена мудност, а друг от чиновниците, който размесваше един прах седлиц[69] зад капака на своето писалище, се захили одобрително.

— Тогава ще почакам — рече мистър Пикуик. Не последва никакъв отговор, тъй че мистър Пикуик седна, без да го поканят, и се заслуша в шумното цъкане на стенния часовник и в полугласния разговор на чиновниците.

— Голям майтап, какво ще кажете? — рече един от господата, облечен в зацапано с мастило кафяво сако с пиринчени копчета, сиви панталони и ниски ботуши, завършвайки тъй потайното повествование на своите приключения от предишната вечер.

— Майтап и половина, майтап и половина — съгласи се нуждаещият се от седлиц писар.

— Том Къминс председателствуваше събранието — продължи оня с кафявото сако. — Стана четири и половина, додето стигна до Съмърс Таун, пък бях се натряскал тъй здравата, та не можах да улуча ключалката и се принудих да събудя бабичката. Право да ви кажа, чудя се какво ли ще направи старият Фог, ако узнае; като нищо ще ме изхвърли, а?

При тази духовита забележка целият квартет прихна да се смее.

— Ама каква шмекерия направи и Фог тая заран — рече чиновникът с кафявото сако, — когато Джак беше горе да подрежда книжата, а вие двамата бяхте отишли до пощата. Фог беше тук и отваряше писмата, когато влезе оня симпатяга, срещу когото подадохме тъжба в Камбъруел, сещате се де, как му беше името?

— Рамзи — подхвърли чиновникът, който беше говорил с мистър Пикуик.

— Да, Рамзи, ужасно опърпан човечец. „Е, сър — подхвана старият Фог и го гледа най-свирепо, знаете му номера. — Е, сър, значи, дошли сте да приключим тази работа?“ — „Да, затуй съм дошъл, сър — казва Рамзи и пъха ръка в джоба си за парите. — Дългът ми е две лири и десет шилинга, разноските — три лири и пет шилинга, ето ви ги всичките, сър“ — и въздъхна кротичко, докато вадеше парите, загънати в парче попивателна. Старият Фог погледна най-първо парите, след туй него, а после се покашля свойски, тъй че веднага разбрах, че нещо се мъти. „Вие, струва ми се, не знаете, че сме подали тъжба за закъснението, а това значително увеличава разноските“ — рече Фог. „Какво приказвате, сър — рече Рамзи и се отдръпна стреснат. — Та срокът беше до снощи.“ — „И все пак е изтекъл — отвърна му Фог. — Моят чиновник току-що излезе да подаде тъжбата. Мистър Джаксън излезе да подаде тъжбата по делото Булмън-Рамзи, нали, мистър Уикс?“ Аз, разбира се, казах „да“, а след това Фог пак се покашля и погледна Рамзи. „Боже мой — извика Рамзи. — Аз пък направо щях да се побъркам, докато събера толкова много пари, а всичко било напразно.“ — „Съвсем напразно — хладно отвърна Фог, — и най-добре би било да се върнете обратно, да посъберете още и да ги донесете навреме.“ — „От’де да ги взема, за бога!“ — извика Рамзи и удари с юмрук по писалището. „Не ме заплашвайте, сър!“ — отвърна Фог, като нарочно се правеше на ядосан. „Аз не ви заплашвам, сър“ — рече Рамзи. „Да, заплашвате ме — рече Фог. — Махайте се оттук, сър; махайте се от тази кантора и се върнете обратно, когато се научите на прилично държане.“ Рамзи се опита да каже нещо, но Фог не му даде, така че той си сложи парите в джоба и се измъкна. Едва-що се затвори вратата, и Фог се обърна към мен с любезно усмихнато лице, като изваждаше въпросната тъжба от външния си джоб. „Уикс — вика, — вземете файтон, за да стигнете колкото може по-скоро до Темпл и подайте ето тази тъжба. Разноските по делото са в кърпа вързани, защото той е улегнал човек с голямо семейство и заплата от двадесет и пет шилинга на седмица и ако ни даде адвокатска гаранция — а няма как да не го стори най-накрая, — работодателите му ще съблюдават да се разплати, сигурен съм; тъй че трябва да изстискаме колкото се може повече от него; ние действуваме съвсем по християнски, мистър Уикс, защото за човек с неговото голямо семейство и малък доход един добър урок ще бъде само от полза, да не затъва пак в дългове, нали, мистър Уикс, нали?“ — и се усмихна тъй добродушно, като излизаше, да ти е драго да го гледаш. Знаменит делови човек е той — заключи Уикс с тон, пропит с възхищение. — Знаменит е, нали?

Останалите трима радушно се присъединиха към неговото мнение и този разказ им достави безкрайно удоволствие.

— Добри хора са тез тука, сър — пошепна мистър Уелър на господаря си. — Много им са хубави смешките, сър.

Мистър Пикуик кимна в знак на съгласие и се покашля, за да привлече вниманието на младите джентълмени зад преградата, които, след като си поначесаха езиците в малкия си задушевен разговор, благоволиха най-после да обърнат внимание на новодошлия клиент.

— Може би Фог е вече свободен — рече Джаксън.

— Сега ще проверя — рече Уикс, като лениво слезе от високата си табуретка. — Кой да доложа, че търси мистър Фог?

— Пикуик — отговори прославеният герой на тези записки.

Мистър Джаксън тръгна за горния етаж да свърши тази задача и веднага се върна да съобщи, че мистър Фог щял да приеме мистър Пикуик след пет минути; и като направи това съобщение, чиновникът се върна на писалището си.

— Как, каза, му било името? — пошепна Уикс.

— Пикуик — отвърна Джаксън, — той е ответник до делото Бардел-Пикуик.

Отведнъж зад преградата се чу приглушен смях, придружен от потропване на нозе.

— Онези ви скиват, сър — пошепна мистър Уелър.

— Скиват ли ме, Сам? Какво означава това „скиват ме“? — запита мистър Пикуик.

Вместо отговор мистър Уелър посочи с палец през рамото си и мистър Пикуик, поглеждайки нагоре, си даде сметка за приятното обстоятелство, че и четиримата явно извънредно развеселени чиновници бяха проточили шии над дървената преграда и най-внимателно изучаваха фигурата и общия вид на предполагаемия съблазнител на женски сърца и рушител на женско щастие. Щом той повдигна очи, редицата глави тутакси изчезна и веднага се дочу звукът от пера, скърцащи по хартия с бясна скорост.

Внезапно издрънча звънчето, провесено в кантората, призоваващо мистър Джаксън в стаята на мистър Фог, отгдето той се върна, за да съобщи, че „той“ (Фог) бил готов да види мистър Пикуик, ако би се качил на горния етаж.

И тъй мистър Пикуик се качи на горния етаж, оставяйки Сам на долния. На вратата, водеща към двете задни стаи, имаше много четлив надпис с внушителните думи „Мистър Фог“ и след като почука и съответно получи отговор да влезе, Джаксън въведе мистър Пикуик вътре.

— Върна ли се мистър Додсън? — запита мистър Фог.

— Току-що се върна, сър — отговори Джаксън.

— Помолете го да дойде тук.

— Да, сър.

Джаксън излезе.

— Седнете, моля, сър — рече Фог. — Ето ви днешния вестник, сър; моят съдружник сега ще бъде тук и ще можем да поговорим по вашия въпрос, сър.

Мистър Пикуик седна и взе вестника, но вместо да чете, надзърна над разгънатия вестник и заоглежда деловия мъж: беше възстар пъпчив човек, явно привърженик на растителна храна, с черен жакет, тъмни меланж панталони и къси черни гетри; от онзи вид хора, що изглеждат тъй сраснали с писалището, на което работят, че и мислите, и чувствата им сякаш са от същата материя.

След няколкоминутно мълчание се появи мистър Додсън, пълен, внушителен човек с остър поглед и висок глас; и разговорът започна.

— Това е мистър Пикуик — рече Фог.

— А! Вие ли, сър, бяхте ответникът по делото Бардел-Пикуик? — запита мистър Додсън.

— Да, сър — отвърна мистър Пикуик.

— Е, сър — поде Додсън, — какво предлагате?

— Да, да! — намеси се Фог, като пъхна ръце в джобовете на панталоните си и рязко се отметна назад на стола си. — Какво предлагате, мистър Пикуик?

— Мълчете, Фог — рече Додсън. — Нека чуя какво има да ми каже мистър Пикуик.

— Аз дойдох тук, господа — рече мистър Пикуик, поглеждайки спокойно двамата съдружници, — аз дойдох тук да изразя учудването си от писмото, което получих от вас онзи ден, и да запитам какви основания бихте могли да имате, за да заведете дело срещу мене.

— Основания за… — Фог бе изрекъл толкова, когато биде прекъснат от Додсън.

— Мистър Фог — рече Додсън, — ще говоря аз.

— Извинявайте, мистър Додсън — рече Фог.

— Колкото до основанията за съдебно преследване — продължи Додсън с приповдигнат нравоучителен тон, — вие ще трябва да запитате собствената си съвест, собствените си чувства. Ние, сър, ние се ръководим единствено от показанията на нашата довереница. Тези показания може да са истински, сър, може и да са лъжливи; може да са правдиви, а може и да са неправдоподобни; но ако са истински и правдиви, аз мога без колебание да ви уведомя, сър, че нашите основания за съдебен иск са сериозни, сър, и са непоклатими. Вие може да сте нещастна жертва, сър, а може и да сте просто измамник; но ако аз бих бил съдебен заседател, сезиран да се произнеса върху вашето поведение, сър, мога да се закълна, че не бих взел друго освен едно-единствено решение.

Тук Додсън се изправи с вид на човек, чиято добродетел е била накърнена, и погледна Фог, който пъхна още по-дълбоко ръце в джобовете и кимайки премъдро, потвърди по най-убедителен начин:

— Без всякакво съмнение.

— Ето какво, сър — рече мистър Пикуик с голямо огорчение, изписано по лицето му, — позволете да ви уверя, че аз наистина съм много нещастна жертва, що се отнася до този случай.

— Надявам се, че е така, сър — отвърна Додсън. — Ще ми се да вярвам, че е така, сър. Ако вие наистина не сте виновен за това, за което сте обвинен, вие, мисля, сте по-нещастен, отколкото може въобще да си представите. Какво ще кажете вие, мистър Фог?

— Аз казвам точно каквото вие казвате — отвърна Фог с двусмислена усмивка.

— Съдебното разпореждане, въз основа на което ще почнем делото, сър, е напълно законно — продължи Додсън. — Мистър Фог, къде е изходящият дневник?

— Ето го — рече Фог и му подаде четвъртита голяма тетрадка, подвързана в пергамент.

— Ето тук е вписано — потвърди Додсън. — „Мидлсекс, иск на Марта Бардел, вдовица, ответник — Самюъл Пикуик. Щети: 1500 лири. Додсън и Фог — адвокати на ищеца, 28 авг. 1827“ — всичко е редовно, сър, напълно редовно. — Додсън се покашля и погледна Фог, който също каза „напълно“. А после и двамата погледнаха мистър Пикуик.

— От това аз вадя заключение, че вие наистина възнамерявате да дадете ход на делото — рече мистър Пикуик.

— Това заключение, сър, е съвършено правилно — отвърна Додсън с някаква сянка от усмивка, допустима за неговото достойнство.

— И също, че искът действително възлиза на 1500 лири? — запита мистър Пикуик.

— Към това трябва да добавя моето уверение, че ако нашата довереница ни беше послушала, сумата щеше да е тройно по-голяма, сър — отвърна Додсън.

— Струва ми се все пак — заяви Фог, хвърляйки поглед към Додсън, — че мисис Бардел изрично настоя да не се прави отстъпка нито с един фардинг[70].

— Несъмнено — строго потвърди Додсън; защото искът бе отскоро предявен и съвсем не им бе изгодно мистър Пикуик да се съгласи на някакво споразумение, дори да беше склонен да го стори.

— Тъй като не правите предложение за спогодба — рече Додсън с документа в дясната ръка, а с лявата любезно подаде на мистър Пикуик препис от него, — остава ми само да ви връча копие от съдебното разпореждане, сър. Ето и оригинала, сър.

— Отлично, господа, отлично — рече мистър Пикуик, чието негодувание и тяло се надигнаха едновременно. — Ще се разправяте вече с моя адвокат, господа.

— Много ще ни е приятно — отвърна Фог, потривайки ръце.

— Много — рече Додсън и отвори вратата.

— А преди да си отида, господа — обърна се към тях разгневеният мистър Пикуик от площадката на стълбището, — позволете ми да кажа, че от всички безсрамни и подли дела…

— Почакайте, сър, почакайте — прекъсна го Додсън много учтиво. — Мистър Джаксън! Мистър Уикс!

— Сър — отзоваха се двамата чиновници от долната площадка.

— Исках само да чуете какво казва този джентълмен. Продължавайте, моля, сър, мисля, че казахте безсрамни и подли дела?

— Да, казах — потвърди мистър Пикуик съвсем вбесен. — Казах, сър, че от всички безсрамни и подли дела, замислени някога, това надминава всичките! Повтарям го, сър!

— Чувате, нали, мистър Уикс? — рече Додсън.

— Не ще забравите тези изрази, нали, мистър Джаксън? — рече Фог.

— Може би желаете да ни наречете изнудвачи, сър — рече Додсън. — Моля, не се стеснявайте да ни наречете изнудвачи, ако ви се иска. Моля, сър, моля.

— Да, изнудвачи сте — рече мистър Пикуик.

— Отлично — отвърна Додсън. — Чувате ли всичко там долу, Уикс?

— О, да, сър — рече Уикс.

— Ако ли не, качете се едно-две стъпала по-горе — добави Фог.

— Продължавайте, сър, продължавайте, моля; бихте могли да ни наречете разбойници, сър; или може би искате да набиете един от нас. Моля, направете го, сър; няма да окажем ни най-малка съпротива. Моля, заповядайте, сър.

Тъй като Фог се приближи на съблазнително близко разстояние до свития юмрук на мистър Пикуик, почти е сигурно, че този джентълмен щеше да изпълни неговата гореща молба, ако не бе намесата на Сам, който, щом чу кавгата, дотърча от кантората, изкачи стълбите и сграбчи господаря си за лакътя.

— Да се махаме вече оттук — рече мистър Уелър. — Хубаво е да се играе с хилки и пернати топчици, ама не когато вие сте топката, а двама адвокати — хилките: тогаз играта става прекалено разпалена, за да е приятна. Хайде да си отиваме, сър. Ако искате да ви олекне на душата, като ударите някого, да излезем на двора и си го изкарайте на мене; ама доста солено ще ви излезе, ако речете да си го изкарате тука.

И без всякакви церемонии мистър Уелър помъкна господаря си надолу по стълбите, след туй през двора, а когато го заведе здрав и читав до Корнхил, той се отдръпна назад, готов да го следва накъдето той пожелае.

Мистър Пикуик вървеше разсеяно, прекоси улицата срещу Маншън Хаус и отправи стъпките си към Чийпсайд. Сам започна да се чуди накъде се бяха отправили, когато господарят му се обърна и рече:

— Сам, веднага ще ида при мистър Пъркър.

— Точно там трябваше да идете още снощи, сър — отвърна мистър Уелър.

— Наистина, наистина, Сам — рече мистър Пикуик.

— Истина е, разбира се — рече мистър Уелър.

— Добре, добре, Сам — отвърна мистър Пикуик. Отиваме там незабавно, само че съм тъй потресен, та бих искал най-напред да пия чаша топъл грог. Но къде, Сам?

Познанията на мистър Уелър за Лондон бяха широки и своеобразни. Той отвърна, без и най-малко да се замисли:

— Втората уличка надясно, сър, предпоследната къща на същата страна; седнете в сепарето до първата камина, щото няма крак по средата на масата като при другите и е по-удобно.

Мистър Пикуик изпълни заръката на прислужника си най-точно и след като кимна на Сам да го следва, влезе в посочената му пивница, гдето топла вода и бренди бидоха мигом поставени пред него, а на мистър Уелър, седнал на почтително разстояние, но на същата маса със своя господар, донесоха половинка портер.

Заведението беше съвсем скромно и, изглежда, особено много се посещаваше от кочияши на дилижанси, защото доста джентълмени, явно принадлежащи към тази хуманна професия, пиеха и пушеха в разните сепарета. Между всички тях особено се открояваше един пълен, червенолик възстар човек, седнал на отсрещната маса, и той привлече вниманието на мистър Пикуик. Пълният човек пушеше най-ожесточено, но изпуснеше ли половин дузина кълба дим, изваждаше лулата от устата си и се заглеждаше най-напред в мистър Уелър, след това в мистър Пикуик. След това скриваше с пръстената чаша — размер четвъртинка — толкова от лицето си, колкото позволяваше обемът на чашата, а после пак поглеждаше към Сам и мистър Пикуик. После пак ще изпусне половин дузина кълба дим, по видимому дълбоко замислен, и отново ще погледне към тях. Най-накрая той вдигна краката си на скамейката, облегна гръб о стената и захвана без прекъсване едновременно да изпуска кълба дим и да ги зяпа през пушека, сякаш бе твърдо решил да ги изучи най-подробно.

Отначало мистър Уелър не забеляза играта на пълния човек, но постепенно, виждайки мистър Пикуик доста често да надзърта нататък, започна да хвърля погледи в същата посока, после засени очи с ръка, сякаш бе разпознал обекта на тяхното внимание и искаше да се увери в неговата самоличност. Скоро съмненията му се разсеяха, защото пълният човек изхвърли гъст облак дим от лулата си, подаде се напълно изпод широките шалове, увити около гърлото му, и с хриплив глас, който сякаш идваше от стомаха му, бавно изговори следните думи:

— Я гледай, Сами!

— Кой е този човек, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Я гледай, просто не ми се вярва, сър — отвърна Сам с изумен поглед. — Това е старият.

— Старият? — рече мистър Пикуик. — Как тъй „старият“?

— Баща ми, сър — отговори мистър Уелър. — Как си, древни мой? — И с тази изява на синовна любов мистър Уелър се отдръпна, за да стори място на пейката до себе си за пълния човек, тръгнал с лула в уста и чаша в ръка да го поздрави.

— Я гледай ти, Сами! Става две години и повечко, откакто не съм те видял.

— Май повечко, дядка — отвърна синът. — Как е мащехата?

— Виж к’во ще ти кажа, Сами — рече мистър Уелър старши, придобил много тържествен вид. — По цял свят е нямало по-добра вдовица от таз моя втора госпожа. Сладък човек беше тя, Сами, само туй мога да кажа сега за нея: беше такава една страшно мила вдовичка и много е жалко, че взе, та си смени положението. Кат ми е вече жена, инаква стана, Сами.

— Така ли? — запита мистър Уелър младши.

По-възрастният мистър Уелър поклати глава и отговори с въздишка:

— Направих го прибързано, Сами; направих го прибързано. Вземай пример от баща си, момчето ми, и бъди нащрек с вдовиците през целия си живот, Сами, още по-нащрек, ако са кръчмарки.

След като даде тъй прочувствено родителските си наставления, мистър Уелър отново си напълни лулата от една тенекиена кутийка, що държеше в джоба си, и припалвайки новия тютюн от пепелта на догорелия, отново запуши като комин.

— Моля, прощавайте, сър — обърна се мистър Уелър старши към мистър Пикуик, подновявайки въпроса след доста продължително мълчание, — дано не съм ви обидил, сър, дано и вие не сте взели вдовица.

— Не, не — отговори мистър Пикуик и се засмя; а докато мистър Пикуик се смееше, Сам Уелър осведоми шепнешком родителя си относно своето положение спрямо този джентълмен.

— Моля, прощавайте, сър — рече мистър Уелър старши, снемайки шапка, — дано нямате оплаквания от моя Сами, сър.

— О, не — отвърна мистър Пикуик.

— Драго ми е да го чуя, сър — подхвана пак възрастният човек. — Доста се старах да го възпитам както трябва, сър; оставих го да тича по улиците, когат’ беше малък, и самичък да се оправя. Само тъй едно момче може да се отрака, сър.

— Доста опасна възпитателна система — подхвърли мистър Пикуик с усмивка.

— Нито пък е много сигурна — добави мистър Уелър. — Хубавичко ме метнаха оня ден.

— Не думай! — рече баща му.

— Тъй беше — продължи синът; и той разказа по възможно най-краткия начин как лесно се бе хванал на въдицата на хитрия Джоб Тротър.

Мистър Уелър старши слушаше с най-голямо внимание и попита, когато синът му завърши:

— Единият от тези симпатяги не е ли тънък и висок, с дълга коса, и я кара галоп, кат плямпа?

Мистър Пикуик не разбра напълно последната част от описанието, но тъй като бе разбрал началото, каза „да“ малко наслуки.

— Другият пък с черна коса, черничеви дрехи и много голяма глава?

— Да, да, той е — извикаха мистър Пикуик и Сам много развълнувани.

— Тогаз зная де са и туйто — рече мистър Уелър. — Те са в Ипсуич и двамата, без грешка.

— Не може да бъде! — възкликна мистър Пикуик.

— Факт — рече мистър Уелър. — И ще ви кажа как го знам. Аз карам от време на време Ипсуичкия дилижанс вместо един приятел. На работа бях точно тоз ден вечерта, когат’ сте хванали ревматиз; и при „Арабчето“ в Челмсфорд — точно дето си върви да се качат — ги вземам и ги карам право в Ипсуич, дето пък прислужникът, оня, Черницата, ми разправи, че щели да останат там доста време.

— Тръгвам по следите му — рече мистър Пикуик. — Можем да посетим Ипсуич вместо някое друго място. Тръгвам по следите му!

— Съвсем ли си сигурен, че това са те, началство? — запита мистър Уелър младши.

— Съвсем, Сами, съвсем — отвърна бащата, — щот’ са много особени на вид, пък на туй отгоре им се чудех: уж джентълмен, пък прислужникът му е близък приятел; и още повече, додето стояха отпред, точно зад капрата, чух ги, кат се кикотеха и разправяха как метнали „стария запалянко“.

— Стария какъв? — запита мистър Пикуик.

— Стария запалянко, сър; лично аз не се съмнявам, че са говорили за вас, сър.

Всъщност прозвището „стар запалянко“ не е чак толкова противно или ужасно, но в никакъв случай не е нито почтително, нито ласкателно название. Възпоминанието за всички обиди, нанесени му от Джингл, възкръснаха отведнъж в мисълта на мистър Пикуик, щом мистър Уелър заговори; нужно беше само едно перце, за да натежат везните, а това се оказа „стария запалянко“.

— Тръгвам по следите му! — отсече мистър Пикуик, стоварвайки юмрук върху масата.

— Ще карам за Ипсуич вдругиден, сър — рече мистър Уелър старши, — потеглям от „Бикът“, Уайтчапъл; ако смятате да ходите, най-добре аз да ви закарам.

— Тъй е най-добре — рече мистър Пикуик. — Напълно сте прав; мога да пиша на другите в Бери да ме догонят в Ипсуич. Ще отидем с вас. Но защо бързате, мистър Уелър, няма ли да вземете нещо?

— Много мило, сър — съгласи се мистър Уелър и пак седна. — Едно бренди за ваше здраве и за успех на Сами ще дойде съвсем на място.

— Разбира се — отвърна мистър Пикуик. — Чаша бренди, моля!

Донесоха чаша бренди; мистър Уелър се поклони на мистър Пикуик, кимна на Сам и изля чашата в обемистото си гърло, сякаш беше някакво напръстниче.

— Браво, баща ми — рече Сам. — Внимавай, дядка, инак пак ще те хване старата ти болест, подаграта.

— Намерих си царски лек за туй, Сами — рече мистър Уелър, като остави чашата.

— Царски лек за подагра? — запита мистър Пикуик и бързо извади своя бележник. — Какво е това лекарство?

— Таз болежка, сър — отвърна мистър Уелър, — таз болежка идва от повечко спокойствие и удобство. Ако някога ви дойде до главата, сър, просто си вземете една вдовичка, дет’ има хубаво силно гласче и знае как да го пуска, и… казвате сбогом завинаги на подаграта. Знаменит лек, сър. Вземам си го редовно и гаранция давам, че пропъжда всякакви болести, дет’ идват от много весел живот.

След като разкри тази ценна тайна, мистър Уелър пресуши чашата си до капка, намигна извънредно изискано, въздъхна дълбоко и бавно тръгна към вратата.

— Е, Сам, какво мислите за всичко казано от баща ви? — с усмивка запита мистър Пикуик.

— Какво мисля ли, сър! — отговори мистър Уелър. — Мисля, че той е жертва на съпружеството, както казал при погребението на Синята брада[71] местният свещеник с просълзени от жалост очи.

Нищо не можеше да се отвърне на това тъй уместно заключение — следователно мистър Пикуик заплати сметката и отново се упъти към Грей’с Ин. Минаваше осем часът, когато стигнаха добре залесения усамотен квартал и непрекъснатият поток от джентълмени — с окаляни ботуши, нечисти бели шапки и поизносено облекло, — стичащ се обратно по разните улици, беше предупреждение, че повечето кантори бяха вече затворени.

Опасенията им се оказаха съвсем основателни, когато се изкачиха до втория етаж по стръмни мръсни стълби: „главният вход“ на мистър Пъркър беше заключен и пълното мълчание, последвало многократните ритници на мистър Уелър по вратата, свидетелствуваше, че чиновниците си бяха отишли след завършека на работния ден.

— Хубаво се наредих, Сам — рече мистър Пикуик. — Трябва да го видя час по-скоро; цяла нощ не ще мога да мигна, ако ме тормози мисълта, че не съм поверил това дело на компетентно лице.

— Ето една бабка, идва нагоре по стълбата, сър — отвърна мистър Уелър. — Може да знае де да намерим някой от тях. — Хей, стара майко, де са хората на мистър Пъркър?

— Всички от кантората на мистър Пъркър си отидоха — рече мършава, окаяна наглед старица, спирайки се да си поеме дъх след изкачването на стълбите. — Отидоха си всички, пък аз дойдох да почистя кантората.

— Да не сте прислужница на мистър Пъркър? — запита мистър Пикуик.

— Аз съм му перачка — отвърна старата жена.

— Странно — обърна се мистър Пикуик към Сам полугласно. — Странно обстоятелство, Сам, че по тези места наричат подобни старици перачки. Чудя се защо!

— Мисля, че защото те страшно мразят всякакво пране и миене, сър — заключи мистър Уелър.

— Възможно е — рече мистър Пикуик, оглеждайки старата жена, чиято външност, подобно на вида на току-що отворената от нея кантора, явно сочеше дълбоко вкоренената й неприязън към употребата на вода и сапун. — Знаете ли къде бих могъл да намеря мистър Пъркър, добра ми госпожо?

— Не знам — троснато отговори старицата. — Мистър Пъркър не е сега в града.

— Това е много неприятно — рече мистър Пикуик. — А къде е секретарят му? Знаете ли?

— Да, знам де е, ама той няма да е доволен, ако ви го кажа — отвърна перачката.

— Имам много важна работа с него — настоя мистър Пикуик.

— Не може ли да я свършите утре заран? — запита старицата.

— Не съвсем — отвърна мистър Пикуик.

— Е, добре — рече старата жена, — щом работата е толкова важна, ще ви кажа де е, няма да е беля, ако ви обадя. Просто идете в „Свраката и пънът“ и попитайте за мистър Лоутън — веднага ще ви заведат при него, той е секретарят на мистър Пъркър.

Упътени по този начин и след допълнителни сведения, че въпросната пивница се намирала в някаква задънена улица, щастливо съчетавайки двойното преимущество да е близо до пазарището Клеър и също на гърба на Ню Ин, мистър Пикуик и Сам слязоха по рахитичната стълба здрави и читави и тръгнаха да търсят „Свраката и пънът“.

Това любимо заведение на мистър Лоутън (свещено място за неговите вечерни оргии с другарите му) би било наречено направо кръчма от простолюдието. Съдържателят явно беше от хората, които умеят да печелят пари: за това свидетелствуваше фактът, че намиращата се под прозореца на общата зала мъничка барачка, прилична на стол-носилка по форма и обем, беше пренаета от някакъв обущар-кърпач; а това, че имаше склонности на филантроп, се доказваше от попадналия под закрилата му баничар, който без страх от забрана продаваше своите лакомства пред прага на пивницата. На разкрасените с жълти пердета долни прозорци висяха две-три печатни обявления със сведения за девъншърския сайдер и данцингското пиво, докато голямо черно табло осведомяваше с белите си букви уважаемата публика, че имало 500 000 бъчви екстра силна черна бира в избите на заведението, оставяйки в душата някакво доста приятно съмнение и неувереност относно точното направление, в което би могла да се разпростре тази гигантска пещера в недрата на земята. Като добавим и похабената от времето табела, изобразяваща полуизтрито подобие на сврака, впила поглед в крива ивица кафява боя, която живеещите наоколо от най-ранното си детство бяха свикнали да виждат като „пън“, вече сме казали всичко, що сме имали да кажем за външния вид на сградата.

Когато мистър Пикуик се приближи към тезгяха, иззад преградата се появи възстара особа от женски пол.

— Тук ли е мистър Лоутън, госпожо? — осведоми се мистър Пикуик.

— Да, тук е, сър — отвърна съдържателката. — Ей, Чарли, заведи джентълмена при мистър Лоутън.

— Джентълменът не може сега точно да иде при него — рече тромав слуга с рижа коса, — щот’ мистър Лоутън сега им пее онази смешна песен и направо ще го изхвърли. Той ей сегичка ще свърши, сър.

Рижавото момче едва бе затворило уста, когато всеобщо тропане по маси и чукане на чаши възвести, че песента бе свършила; мистър Пикуик настоя Сам да остане и да се развлича при тезгяха, а той тръгна след слугата, който го поведе при мистър Лоутън.

При думите „един джентълмен иска да говори с вас, сър“ седналият на председателското място на масата млад мъж с подпухнало лице погледна доста учудено в посоката, отдето идваше гласът, и учудването му съвсем не намаля, когато очите му се спряха върху човек, когото никога не бе виждал дотогава.

— Извинете, моля, сър — рече мистър Пикуик. — Много съжалявам, че безпокоя и другите господа, но идвам по важна работа; и ще ви бъда много благодарен, ако позволите да ви отнема пет минути в този край на стаята.

Младият човек с подпухналото лице стана от мястото си, придърпа стол близо до мистър Пикуик в един тъмен ъгъл на стаята и внимателно изслуша горестната му история.

— А — каза младият човек, когато мистър Пикуик млъкна. — Додсън и Фог са ловки адвокати — знаменити делови хора са Додсън и Фог, сър.

Мистър Пикуик се съгласи, че Додсън и Фог са ловки адвокати, а Лоутън продължи:

— Пъркър не е в Лондон и няма да си дойде до края на идната седмица; но ако искате защита по това дело, оставете ми копието и аз ще сторя всичко необходимо, докато той се върне.

— Точно за това дойдох тук — рече мистър Пикуик и му предаде документа. — Ако се случи нещо извънредно, може да ми пишете в Ипсуич, пощата, до поискване.

— Отлично — отвърна секретарят на мистър Пъркър; а виждайки любопитния поглед, който мистър Пикуик отправи към масата, той добави: — Няма ли да поседнете за малко при нас? Компанията е знаменита тази вечер. Тук е главният чиновник на „Самкин и Грийн“, завеждащият канцеларията при „Смидърс и Прайс“, чиновникът за справки при „Пимкин и Томас“ — пее една знаменита песен — и Джек Бамбър, и кой ли не още. Вие, струва ми се, сте били известно време вън от града. Поседнете при нас, ако обичате.

Мистър Пикуик не можеше да устои на такава една съблазнителна възможност за проучване на човешката природа. Той се остави да го заведат на масата и след като биде надлежно представен на компанията, настаниха го на стол близо до председателствуващия и му поръчаха чаша от неговата любима напитка.

Настъпи дълбока тишина, съвсем обратно на очакванията на мистър Пикуик.

— Надявам се, че това не ви безпокои, сър — заприказва го съседът му отдясно — джентълмен с карирана риза, с копчета, имитация на злато, и с пура в уста.

— Ни най-малко — отвърна мистър Пикуик, — дори много ми се нрави, макар че аз самият не пуша.

— Аз пък щях да съжалявам, ако не пушех — намеси се друг джентълмен от отсрещната страна на масата. — За мене пушенето е като храна и жилище.

Мистър Пикуик погледна говорещия и си помисли, че ако към тази си страст би прибавил и миенето, щеше да е решително в негова полза.

И пак настъпи мълчание. Мистър Пикуик им беше чужд и неговото идване явно бе предизвикало спадане в настроението на компанията.

— Мистър Грънди сега ще ни направи удоволствието да ни изпее нещо — рече председателствуващият.

— Не, той няма да пее — рече мистър Грънди.

— Защо? — запита председателствуващият.

— Защото не можете — рече мистър Грънди.

— Кажете по-скоро, че не иска — отвърна председателствуващият.

— Добре тогава, не иска — отсече мистър Грънди. Неговият отказ да развесели масата предизвика ново мълчание.

— Никой ли няма да ни поосвежи — унило запита председателят.

— А защо сам вие не ни поосвежите, господин председателю? — обади се от другия край на масата младеж с бакенбарди, кривогледи очи и разкопчана риза (мръсна).

— Браво, браво — рече пушещият джентълмен с копчетата — имитация на злато.

— Защото знам само една песен и вече я изпях — отвърна председателят. — А знаете, че една песен изпее ли се два пъти същата вечер, глобата е почерпка за всички.

Нямаше какво да се възрази на този отговор и отново настъпи мълчание.

— Тази вечер, господа — поде мистър Пикуик, с надежда да се натъкне на въпрос, по който всички присъствуващи биха казали по нещо, — тази вечер посетих едно място, което не бях посещавал от няколко години; аз едва го познавам, но вие всички добре го знаете: става дума за Грейс’Ин, господа. Странни кътчета в големия град Лондон са тези стари сгради.

— Дявол да го вземе — обърна се полугласно председателят през масата към мистър Пикуик, — налучкахте нещо, за което един от нас във всеки случаи може да говори до безкрайност. Ще накарате стария Джак Бамбър да си развърже езика; никой не го е чувал да говори за друго освен за тези места и той едва не е пощурял, защото е живял самичък ту в един, ту в друг Ин.

Субектът, за когото загатна Лоутън, беше дребен човек с жълтеникава кожа и остри рамене, и мистър Пикуик не бе го забелязал дотогава поради навика му да стои прегърбен, когато мълчи. Но когато възрастният човек повдигна сбърченото си лице и насочи към него сивите си очи с изпитателен поглед, мистър Пикуик остана поразен как е могъл да убегне дори за миг от вниманието му образ с такива необикновени черти. Мрачна усмивка не слизаше от устните му; той облегна брадичка о дългата си костелива ръка с необикновено дълги нокти; и когато извърна леко глава на една страна и хвърли пронизителен поглед изпод рошавите си вежди, той се бе захилил тъй странно и лукаво, че представляваше наистина отвратителна гледка.

Тази особа изведнъж изпъкна измежду всички и от устата му захвана да се лее поток от думи. Но тъй като тази глава се оказа доста дълга, а и възрастният човек се оказа забележителна особа, би било по-почтително към него и по-удобно за нас да го оставим да говори в следващата глава.

Глава двадесет и първа

В която старчето се впуща в любимата си тема и разказва история за един странен клиент

— Ха! — възкликна старият човек, чийто външен вид и държане описахме при завършека на предидущата глава. — Ха! Кой спомена за свърталището на правниците?

— Аз, сър — отвърна мистър Пикуик. — Аз казах колко необикновени са тези стари места.

— Вие! — рече старият човек презрително. — Какво знаете вие за времето, когато младежи се затваряха там в усамотение и четяха ли, четяха, ден след ден и нощ след нощ, докато разумът им захващаше да блуждае от среднощните занимания; докато умствените им сили се изразходваха; докато утринната светлина не им носеше вече бодрост и здраве; и те гниеха, посветили своята младост и енергия на скучните стари книги? Да се върнем към по-късно време и съвършено друга епоха: какво знаете вие за бавното чезнене от охтика или бързото опустошение от треска — последици от „славния живот“ и блудство, — покосили не малко обитатели на същите тези стаи? Представяте ли си колко много са онези, които са се връщали с наболели сърца от адвокатските кантори, гдето напразно са молели за милост и са намирали или покой в Темза, или приют в затвора? Не, тези къщи не са обикновени. Няма ни една дъска от вехтата ламперия, която, ако имаше способността да помни и говори, не би изскочила от стената и не би разказала страхотни истории, романи от живота, сър, романи от живота! Колкото и обикновени да изглеждат сега, уверявам ви, че това са особени стари сгради и бих предпочел да слушам безброй легенди с най-ужасяващи наименования, отколкото истинската история на само едно от тези жилища.

Имаше нещо толкова чудновато във внезапния порив на стария човек и в темата, що го бе предизвикала, че мистър Пикуик не намери какво да му отговори и си замълча; а старикът, овладявайки възбудата си, се усмихна отново с неприятната си усмивка, изчезнала по време на първоначалното му вълнение, и продължи:

— Погледнете ги в друга светлина: тази на всекидневието, далеч от всякаква романтика. Колко подходящи са тези места за бавно изтезание! Помислете за бедняка, похарчил всичко, що е имал, изпаднал в нищета, ограбил и приятелите си, за да се добере до тази професия, която не ще му донесе и късче хляб. Очакване — надежда — разочарование — страх — мъка — немотия — разбити надежди и край на неговата кариера: завършва със самоубийство може би или като последен отчаян пияница. Не съм ли прав? — И старият потри ръце и се захили неприятно, сякаш бе възхитен, загдето бе успял да говори по своята любима тема от друга гледна точка.

Мистър Пикуик разучаваше старика с голямо любопитство, а останалите от компанията продължаваха да гледат усмихнати и мълчаливи.

— Все ги хвалят немските университети — продължаваше дребният старик. — Уф, уф! Има достатъчно романтика тук, няма нужда да се отдалечавате и половин миля, но хората не си дават сметка.

— Никога преди не съм помислял за тази романтика наистина — каза засмяно мистър Пикуик.

— Не сте, разбира се — рече дребничкото старче, — сигурен съм. Един мой приятел често ми казваше: „Какво толкова необикновено виждаш в тези жилища?“ — „Странни са тези стари места“ — казвам му аз. „Съвсем не са“ — отговаря той. „Самотни“ — казвам аз. „Няма такова нещо“ — отрича той. И умря една сутрин от апоплексия точно когато се готвел да отваря външната си врата. Паднал с главата напред върху собствената си пощенска кутия и тъй си стоял година и половина. Всички мислели, че е някъде вън от града.

— А как са го намерили най-накрая? — запита мистър Пикуик.

— Съдийската колегия решила да разбият вратата му, защото не си бил платил наема от две години. Тъй и сторили. Насилили ключалката и много прашен скелет в син жакет, черен брич и копринени чорапи се стоварил в обятията на портиера, който отворил вратата. Странно е, доста странно дори! — И дребният човек наклони глава и захвана да си търка ръцете с неизразимо удоволствие.

— Знам друг един случай — рече дребният старик, щом злорадството му постихна, — стана в Клифорд Ин. Наемател на тавански стаи — съмнителна личност — затваря се в стенния шкаф и взема доза арсеник. Управителят мисли, че е избягал, отваря вратата и слага обявление. Друг човек пристига, наема стаите, мебелира ги и заживява там. Ала, тъй или иначе, не можел да спи — непрекъснато бил притеснен и неспокоен. „Чудно — казал си той, — ще отида да спя в другата стая, а тази ще ми стане дневна.“ Направил преустройството и спял много добре нощем, но изведнъж почувствувал, че някак си не можел да чете вечер; притеснен бил, нервничел и все снемал нагара от свещта и се оглеждал наоколо. „Не мога да разбера тази работа — казал си той, когато една вечер се върнал от работа и пиел чаша студен грог, опрял гръб о стената, за да не си въобразява, че има някой зад него, — не мога да разбера — казал и точно тогава очите му се спрели на малкия стенен шкаф, дето винаги стоял заключен, и тръпка го разтърсила целия от главата до петите, — и друг път съм имал такова странно усещане — казал си, — не мога да пропъдя мисълта, че в този шкаф има нещо не наред.“ Прави отчаяно усилие, набира смелост, разбива ключалката с един-два удара на ръжена, отваря вратата и вътре, разбира се, намира стария наемател, изправен в целия си ръст в един ъгъл, стиснал здраво в ръка малко шишенце, а лицето му… хм! — Завършвайки тъй разказа си, дребното старче огледа всички съсредоточени лица на своята изумена аудитория, захилен възторжено и зловещо.

— Колко странни са нещата, които ни разправяте, сър — рече мистър Пикуик, като гледаше изпитателно старчето през очилата си.

— Странни! — отвърна дребният старик. — Глупости, смятате ги за странни, защото нищо не знаете. Те са смешни, но не и необикновени.

— Смешни! — възкликна неволно мистър Пикуик.

— Да, смешни, защо не? — рече старчето със сатанинска усмивка; после, без да дочака отговор, продължи:

— Познавах друг човек… чакайте да помисля… да, има вече четиридесет години оттогава: той нае изоставена, влажна, разкапана квартира в една от най-старите сгради; стаите бяха стояли празни и неотваряни години наред. Разправяха всевъзможни истории за това място и то наистина съвсем не бе приветливо; но той беше беден, наемът — малък, а това вече достатъчно добре обяснява положението, дори жилището да бе десет пъти по-лошо, отколкото в действителност. Наложи се да вземе и няколко стари и изпотрошени мебели, останали в квартирата, между които и един обемист тежък дървен шкаф за книжа с големи остъклени врати и зелена завеса отвътре; беше доста безполезна вещ за него, тъй като той нямаше никакви книжа да слага вътре; а що се отнася до дрехите му, той си ги носеше на гърба и съвсем не му тежаха, повярвайте ми. Следователно той пренесе цялата си покъщнина (не се напълни и една талижка), пръсна мебелите из стаята, тъй че четирите стола да изглеждат по възможност като дузина; а вечерта, седнал пред камината, отпивал си от първата чаша уиски — бил взел два галона на кредит и се чудел дали ще може да ги плати някога, а в случай че сполучи, колко години щяло да трае плащането, — когато погледът му се приковал върху стъклените врати на големия шкаф. „А — рекъл си, — ако не бях принуден да взема това грозно нещо по оценката на стария посредник, можех да купя нещо по-свястно за тези пари. Ето какво ще ти кажа, престарял приятелю — заприказвал той гласно на шкафа просто защото нямал с кого да говори, — ако нямаше да ми коства повече да се строши старото ти туловище, отколкото струваш въобще, щях още сега да те изгоря в камината.“ Едва изрекъл тези думи, и някакъв звук, напомнящ леко пъшкане, сякаш долетял от вътрешността на шкафа. Човекът отначало се поизплашил, но решил след кратко размишление, че трябва да е някой завърнал се от гуляй младеж от съседната стая, поставил нозете си на желязната решетка пред камината и взел ръжена да поразбута огъня. В този миг звукът се повторил, една от стъклените вратички бавно се отворила и открила бледен, съсухрен непознат в замърсени износени дрехи, изправен вътре в шкафа. Непознатият бил слаб и висок, а лицето му издавало загриженост и тревога; но в оттенъка на кожата му, в целия му мрачен, неземен вид имало нещо неприсъщо на създанията от този свят. „Кой сте вие? — запитал новият наемател, пребледнявайки страшно; ала все пак надигнал ръжена в ръката си и се прицелил право в лицето на другия. — Кой сте вие?“ — „Не хвърляйте този ръжен върху ми — отвърнал странният човек, — дори да ме улучите с точно отмерен удар, ще мине безпрепятствено през мен и силата му ще повреди дървото отзад. Аз съм дух.“ — „А какво търсите тук, моля?“ — изпелтечил наемателят. „В тази стая — отвърнал призракът — моята земна съдба биде опропастена и аз и децата ми доведени до просешка тояга. В този шкаф бяха събрани книжа, натрупани с години: документи от един дълъг, дълъг съдебен процес. В тази стая, гдето аз умрях от мъка и разбита дълготлееща надежда, двама подли грабители поделиха богатството, оспорвано от мен през цялото ми жалко съществуване, и за моето нещастно потомство не остана накрая ни един фардинг. Аз всях страх и прогоних грабителите, а оттогава насам бродя нощем (единственото време, когато мога да се връщам на земята), бродя по местата, гдето се разигра моята тъй продължителна трагедия. Това жилище е мое, оставете ми го.“ — „Ако твърдо сте решили да се явявате тук — рекъл наемателят, успял вече да дойде на себе си, додето привидението разказвало своята отегчителна история, — аз ще ви отстъпя жилището с най-голямо удоволствие; но бих искал да ви задам един въпрос, ако ми позволите.“ — „Говорете“ — строго отвърнало привидението. „Видите ли — рекъл наемателят, — това мое съждение не се отнася лично до вас, защото то важи за почти всички други призраци, за които съм чувал; но аз просто недоумявам защо, щом имате възможност да посещавате най-прекрасните кътове на земята (за вас, струва ми се, пространството няма никакво значение), защо винаги се връщате точно там, където сте били най-нещастен?“ — „Ей богу, съвършено вярно; никога преди не съм мислил за това“ — рекъл призракът. „Вие виждате, сър — продължил наемателят, — че стаята е много неудобна. От външния вид на този шкаф съм склонен да предположа, че е пълен с дървеници; и аз наистина мисля, че бихте могли да намерите много по-удобно жилище; а да не говорим за лондонския климат, който е ужасно неприятен.“ — „Напълно сте прав, сър — учтиво рекъл призракът, — не ми е идвало на ума досега; ще се постарая да отида на курорт незабавно.“ И той наистина захванал да се губи, докато говорел, краката му дори били напълно изчезнали. „И ако обичате, сър — извикал след него наемателят, ако обичате, моля, имайте любезността да внушите и на другите дами и господа, чието занимание засега е да бродят из стари запустели къщи, че ще се чувствуват много по-добре другаде; ще сторите голямо благо на обществото, сър.“ — „Ще им кажа — отвърнал призракът, — ние сигурно сме тъпи, много тъпи създания наистина; не мога да си обясня защо сме били такива глупци.“ Призракът изчезнал съвсем, произнасяйки тези думи; и нещо доста забележително — добави старикът, като огледа с остър поглед компанията на масата, — той нито веднъж не се вестил отново.

— Историята не е лоша, ако е вярна — рече човекът с копчетата, — имитация на злато, като палеше нова пура.

— Ако! — възкликна старчето с извънредно презрителен поглед. — Остава само да каже — обърна се той към Лоутън, — че историята за нашия странен клиент от времето, когато работех в адвокатската кантора, също не е вярна. Няма да се учудя.

— За тази история не мога нищо да кажа, защото не съм я чул — забеляза притежателят на украшенията — имитация на злато.

— Много бих искал да ни я разкажете, сър — обади се мистър Пикуик.

— Хайде, разкажете я — рече Лоутън. — Никой не я е слушал освен мене, а пък аз почти съм я забравил.

Старикът огледа присъствуващите и се захили още по-отвратително, явно тържествуващ от вниманието, изписано върху всички лица. После потърка с ръка брадичката си и като погледна нагоре към тавана, сякаш да си припомни някои обстоятелства, започна своя разказ.

Разказът на старчето за странния клиент

— Няма голямо значение — започна старецът — как и къде научих тази кратка история. Ако трябва да ви я разправям тъй, както тя стигна до мене, ще трябва да захвана от средата, а когато стигна до края, ще трябва да се върна към началото. Достатъчно е да ви кажа, че някои от събитията станаха пред собствените ми очи. За останалото знам, че се е случило, а има още няколко души между живите, които помнят всичко много добре.

В Бъро на Хай Стрийт, близо до църквата „Сейнт Джордж“, на същата страна, се намира, както повечето хора знаят, най-малкият от нашите затвори за длъжници, „Маршълсий“. Макар и напоследък доста да се различава от мръсната помийна яма, която представляваше някога, дори при подобрените условия и сега съвсем не представлява съблазнително място за разсипника, нито пък място за утеха на непредвидливия. Престъпникът, затворен в „Нюгейт“, ползува двор за разходка на чист въздух, не по-лош от този на несъстоятелния длъжник в тъмницата „Маршълсий“.

Може да си въобразявам, а може би не мога да се откъсна от спомените, свързани с това място, но аз не мога да понасям тази част на Лондон. Булевардът е широк, магазините — просторни, чувате шума на минаващи превозни средства и стъпките на нескончаемия поток от хора — от зори до полунощ въздухът кънти от напрегнато движение, но улиците наоколо са тесни и бедняшки; мизерия и разврат са се загнездили в този пренаселен квартал; недоимък и злощастие са струпани в тясната тъмница; мрак и униние тегнат над тези места и поне в моите очи това им придава болезнен оттенък на нищета.

Много от онези, чиито очи са отдавна вече склопени в гроба, са гледали на тази картина доста лекомислено, когато за първи път са прекрачвали прага на стария затвор „Маршълсий“, защото отчаянието рядко идва с първия жесток удар на съдбата. Човек тогава се осланя на неизпитаното приятелство, помпи многочислените предложения за услуги, щедро дарявани от другарите му по веселие тогава, когато няма нужда от услуги; в него живее надежда, благодатната надежда на неопитните — и колкото и да е превита от първия удар, тя се надига в гърдите му за малко, докато клюмне разочарована, попарена от безучастието на другите. Колко често същите тези очи, потънали дълбоко в орбитите си, са горели в изтощени от глад лица, добили восъчен цвят в затворническата килия през онези дни, когато не беше само празна приказка да се каже, че длъжниците гниеха в затворите без всякаква надежда да бъдат пуснати, без всякаква възможност да се видят свободни! Този ужас не съществува вече до такава степен, но достатъчно е останало от него, за да накара сърцето да кърви.

Преди двадесет години онзи плочник се триеше от стъпките на една майка с дете, ден след ден — тъй редовно, както идва зората, те пристигаха пред портата на затвора. Често след неспокойна, безсънна нощ, прекарана в тревога и униние, те стигаха там цял час по-рано и тогава младата майка се отдалечаваше кротко, за да заведе сина си до стария мост, вдигаше детето на ръце да му покаже святкащата вода, обагрена от утринното слънце: опитваше се да привлече вниманието му върху околните предмети, върху оживените приготовления за работа и удоволствия, що започваха край реката в този ранен час. Но тя скоро го пускаше на земята и закрила лице с шала си, оставяше напиращите в очите й сълзи да текат на воля; а слабото болнаво детско личице не се озаряваше нито от любопитство, нито от радост. Детето нямаше много спомени, но те все бяха от един и същ вид: всичките свързани с немотията и нещастието на неговите родители. То седеше часове наред на коленете на майка си и с детско съчувствие гледаше стичащите се по бузите й сълзи, а след това тихичко се свираше в някое тъмно кътче и там се приспиваше с риданията си. Жестоката действителност на живота, придружена с едни от най-страшните лишения — глад, жажда, студ и недоимък, — го бе споходила още при първите проблясъци на неговото съзнание; и макар външно да бе дете, нито му бе леко на сърцето, нито пък очите му блестяха, нито пък се смееше весело като другите деца.

Бащата и майката често го наблюдаваха, споглеждаха се помежду си, но не смееха да излеят своята мъка в думи. Здравият силен баща, способен да изнесе на плещите си и най-изтощителната работа, вехнеше затворен в душния нездрав въздух на претъпканата тъмница. Крехката му нежна съпруга чезнеше под двойното бреме на телесни и душевни страдания. А сърцето на малкото дете се разбиваше постепенно.

Настъпи зима и едновременно седмици наред студ и проливен дъжд. Бедната млада жена се бе пренесла в мизерно жилище близо до мястото, гдето бе затворен нейният съпруг; и макар тази промяна да се бе наложила поради тяхната все по-голяма немотия, тя бе по-щастлива така, защото бе по-близо до него. В продължение на два месеца тя и малкият й другар идваха по времето, когато отваряха портата. Един ден тя пропусна свиждането — за първи път. Друго утро настъпи и тя дойде сама. Детето бе умряло.

Съвсем не знаят онези, които, когато умре някой сиромах, говорят спокойно за щастливо избавление от мъка на починалия и за милостиво облекчение от разноски на близките му останали живи — съвсем не знаят, казвам, колко тежка е подобна загуба. Едни мълчалив поглед, пълен с обич и загриженост, когато всички други извръщат очи — съзнанието, че срещаме съчувствие и топлота в едно същество, когато всички други са ни изоставили, това и в най-голяма неволя дава сила, опора, утеха, що никакво богатство не може да купи и никаква власт не може да предложи. Детето бе стояло в нозете на родителите си часове наред, с ръчички, търпеливо вплетени една в друга, и с бледо слабо личице, вдигнато към тях. Те виждаха как се топи пред очите им от ден на ден; и макар неговото съществуване да бе тъй безрадостно, въпреки че беше дете, а сега бе намерило онзи мир и покой, отказани му на този свят, те бяха негови родители и загубата му нарани дълбоко душите им.

Ясно беше за всеки, който погледнеше променените черти на неговата майка, че смъртта скоро ще сложи край и на нейните изпитания и терзания. Затворниците от килията на нейния мъж не искаха да натрапват присъствието си, виждайки неговата тъга и отчаяние, и го оставиха сам в мъничката стая, в която преди спяха още двама души заедно с него. Жена му дойде да живее при него; тя гаснеше без болка, но и без надежда, животът я напускаше постепенно.

Една вечер тя изгуби съзнание в обятията на съпруга си; той я отнесе до отворения прозорец, за да я съживи свежият въздух, но когато лунната светлина озари напълно нейното лице, изменените й черти го поразиха и той се олюля под лекия си товар, сякаш беше безпомощно дете.

— Постави ме да седна, Джордж — едва промълви тя; той го стори и като седна до нея, закри лицето си с ръце и избухна в сълзи.

— Много е тежко, че те напускам Джордж — рече тя, — но такава е волята божия и ти трябва да го понесеш заради мене. О, как благодаря на бога, загдето прибра нашето момченце! Сега то е щастливо горе на небето. Какво щеше да прави без майка!

— Ти няма да умреш, Мери, ти няма да умреш! — възкликна мъжът й и скочи. Той бързо закрачи насам-натам из килията, като удряше главата си с юмруци; после седна до нея и поддържайки я в обятията си, добави по-спокойно:

— Съвземи се, скъпа! Моля те, съвземи се! Ти ще оживееш.

— Не, няма, Джордж; няма да оживея — рече умиращата млада жена. — Нека ме положат сега до моето бедно момченце, но обещай ми, че ако някога напуснеш това ужасно място и забогатееш, ти ще се погрижиш да ни преместят някъде в тихи гробища вън от града, далече, далече — много далече оттук, — гдето ще можем да почиваме в мир. Скъпи Джордж, обещай ми, че ще го сториш.

— Обещавам, обещавам! — извика съпругът и поривисто коленичи пред нея. — Говори, Мери, още една дума, един поглед, само един!

Той млъкна, защото ръката, обвила шията му, натежа и се вдърви. Дълбока въздишка се откъсна от изнуреното същество пред него; устните се размърдаха и усмивка озари лицето, но устните побледняха, усмивката застина, само очите гледаха втренчено и зловещо. Той бе останал самичък на този свят.

Тази нощ в тишината и уединението на своята мизерна килия клетият човек коленичи пред безжизненото тяло на съпругата си и призова господа като свидетел на страшната си клетва, че от този миг нататък ще се посвети единствено на отмъщение заради нейната смърт и смъртта на детето си; че оттогава до последния си дъх всичките му сили ще се насочат към тази единствена цел; че отмъщението ще бъде продължително и ужасно; че ненавистта му ще бъде вечна, неутолима и ще преследва жертвата си докрай света.

Дълбокото отчаяние и яростта му бяха почти нечовешки и тъй жестоко бяха променили лицето и тялото му само за една нощ, щото неговите другари по съдба се отдръпнаха уплашени, когато мина край тях. Очите му бяха кървясали и подпухнали, лицето му — смъртнобледо, а снагата му — прегърбена сякаш от старост. Той бе отхапал почти цялата си долна устна в подлудяващото си душевно страдание и потеклата от раната кръв се бе стекла надолу по брадата и бе оставила петна по ризата и връзката му. Ни жалба, ни сълза пророни той; но реещият се поглед и неспокойният бърз ход, с който кръстосваше двора, издаваха бушуващия в него пожар.

Трябваше незабавно да изнесат трупа на жена му от затвора. Той прие това известие с пълно спокойствие и се съгласи, че е уместно. Почти всички обитатели на тъмницата се бяха събрали да наблюдават изнасянето на тленните й останки; отдръпнаха се от двете страни, за да сторят път, когато се появи вдовецът; той бързо мина напред и застана сам на малката оградена площадка до будката при портата, отгдето тълпата с инстинктивно чувство на деликатност се бе оттеглила. Неколцина затворници пристъпваха бавно с грубия дървен ковчег върху раменете си. Всред множеството настъпи мъртва тишина, нарушавана само от някое полугласно женско изхлипване и от провлечените стъпки на носачите по каменната настилка. Те достигнаха мястото, където бе застанал осиротелият съпруг, и спряха. Той сложи ръка върху ковчега, несъзнателно оправи покрова и даде знак да продължат. Пазачите при портата снеха шапките си, когато ковчегът мина край тях, и миг след туй тежката порта се затвори. Нещастникът изгледа тълпата с невиждащи очи и тежко се строполи на земята.

Макар и много седмици след това да бдяха над него ден и нощ, докато бълнуваше неистово, изгарящ от треска, той нито за миг не забрави нито скъпата загуба, нито дадената клетва. Виждаше се ту на едно, ту на друго място, представяше си ту едно, ту друго събитие — сцените се меняха пред очите му с трескава бързина, но всичко бе някак свързано с неговата единствена крайна цел… Намира се сред безкрайна морска шир — небето е надвиснало отгоре кървавочервено, а бурните води се надигат яростно, кипят и беснеят от всички страни. Пред тях има друг кораб, който трудно се движи сред виещата буря: платното му се развява на ленти от мачтата, на палубата са се скупчили хора, отмятани встрани от огромните изригващи всеки миг вълни, що отнасят някои обречени в разцепеното море. Неговият кораб се носи сред тътена на водните маси с устрем, що нищо не може да спре, и врязвайки се в предния кораб, го смазва под своя кил. От гигантския водовъртеж, образуван от корабокрушението, се надига тъй висок и пронизителен писък — предсмъртен вик на стотина давещи се същества, сливащ се в единен свиреп рев, — че заглушава войнствения грохот на стихията и се понася с удвоена и утроена от ехото сила, и процепва и въздуха, и небето, и океана. Но какво е онова там… онази стара посивяла глава над водната повърхност, която с обезумели очи и викове за помощ се бори с вълните! Един поглед — и той скача от борда; след няколко мощни движения е до нея. Да, това е неговата глава. Старецът го вижда как се приближава и напусто са усилията му да се изплъзне от хватката му. Той впива пръсти в него и го повлича към дъното. Надолу, надолу с него, петдесет клафтера надолу; съпротивлението му отслабва все повече и повече, докато напълно престава — той е мъртъв; убил го е и е изпълнил клетвата си.

… Върви съвсем сам и босоног сред нажежените пясъци на безкрайна пустиня. Пясъкът го задушава и заслепява; мъничките песъчинки проникват в порите на кожата му и го довеждат почти до лудост. Гигантски пясъчни маси се носят пред него, движени от вятъра, издигат се в далечината, блеснали целите от изгарящото слънце като огнени колони. Кости от загинали в тази ужасна пустош хора са пръснати навсякъде, където стъпва; зловеща светлина озарява всичко наоколо; догдето стигат очите му, се виждат само страшни, ужасни неща. Напразно се опитва да извика от отчаяние, но езикът му като че ли е залепнал за небцето и той пак безумно се втурва напред. Обхванат от свръхестествена сила, гази сред пустинята, докато, изнемощял от умора и жажда, пада безчувствен на земята. Какъв е този дъхав хлад, дето го съживява, какъв е този ромонещ звук, достигащ до ушите му? Вода! Да! Наистина това е извор и свежо бистро поточе тече до самите му нозе. Той пие до насита от него, обтяга наболялото си тяло на брега и потъва в сладостна дрямка. Стресва се от приближаващи се стъпки. Посивял старец се тътри към него, за да утоли изгарящата го жажда. Това е пак той! Сграбчвайки здраво тялото на старика, той не му позволява да пристъпи напред. Старецът се бори, крещи и се моли за вода, само за една капка, за да спаси живота си! Но той здраво държи стареца и стръвно наблюдава мъките му. А когато главата му клюмва безжизнена върху гърдите, той отритва трупа му далеч от себе си.

Щом треската премина и съзнанието му се върна, той стана от постелята, но вече богат и свободен: разбра, че баща му, който щеше да го остави да умре в тъмница — наистина щеше! — който беше оставил съществата, по-мили на сина му от собствения живот, да умрат от немотия и разбито сърце, за което няма лекарство, — този негов баща намерили мъртъв на пухеното му легло. Той бе достатъчно коравосърдечен да остави сина си в нищета, и с превисоко самочувствие, дори що се отнасяло до собствената му сила и здраве; отлагал да направи своето завещание, докато бе вече твърде късно, и може би скърцаше със зъби на оня свят при мисълта за богатството, оставено на сина му поради неговата немарливост. Младият човек се надигна от постелята, за да се види богат, но и за нещо повече: незабравил единствената цел на своя живот, от ума му не излизаше мисълта за неговия враг родния баща на неговата жена, — човекът, който го бе хвърлил в тъмница и който бе прогонил от дома си собствената си дъщеря и нейното дете, когато отишли да го молят за милост. О, как проклинаше той слабостта, що не му позволяваше още начаса да се залови да прилага на дело замисленото отмъщение.

Нареди да бъде отведен от мястото, свързано с неговото нещастие и скръб, и настанен в тиха вила на морския бряг; не за да възстанови душевното си спокойствие или да търси щастие — и двете бяха отлитнали завинаги от него; но да укрепи загубените си сили и да обмисля съкровения си план. И точно там някакъв зъл дух подхвърли на пътя му сгоден случай за първото му, най-ужасно отмъщение.

Беше лято; той често излизаше от самотното си жилище привечер, потънал в черните си мисли, отправяше се по тясната пътечка в подножието на скалите до едно диво, самотно място, харесало му по време на безцелните разходки, сядаше на някой каменен отломък и заровил лице в дланите си, оставаше там с часове — понякога, докато паднеше нощта; надвисналите над главата му скали хвърляха дългите си сенки и всичко наоколо потъваше в мрак.

Беше седнал там в една тиха привечер в обичайната си поза, вдигаше от време на време глава, за да проследи полета на някоя чайка, или насочваше поглед към разкошната пурпурна пътека, очертала се на повърхността на океана и сякаш водеща до самия му край, гдето залязваше слънцето, когато дълбоката тишина бе нарушена от оглушителен вик за помощ; той наостри слух, не напълно сигурен дали бе чул добре, когато викът се повтори с още по-голяма сила от преди — той скочи на крака и забърза в посоката, отгдето се носеше викът.

Историята бе ясна от пръв поглед; разпръснати дрехи лежаха на пясъка, потъваща човешка глава се виждаше над вълните недалеч от брега; възрастен човек тичаше надолу по брега, кършеше отчаяно ръце и викаше за помощ. Младият човек бе вече доста заякнал след болестта и като хвърли жакета си, се спусна към водата с намерение да се гмурне и измъкне давещия се на брега.

— Бързо, бързо, сър, в името господне; помощ, сър, за бога, помощ. Това е единственият ми син, сър, единственият ми син! — викна неистово старецът, спускайки се към него. — Единственият ми син, сър, умира пред очите на баща си!

При първата дума на стареца новодошлият се спря, скръсти ръце и остана неподвижен.

— Боже господи! — възкликна старецът и се отдръпна. — Хейлинг!

Новодошлият се усмихна, но не проговори.

— Хейлинг! — забъбри обезумелият старец. — Моето момче, Хейлинг, виж, виж, скъпото ми момче! — Нещастният баща се задъха и посочи към мястото, където младежът се бореше със смъртта.

— Чуй! — замоли старецът. — Той извика още веднъж. Той е още жив. Спаси го, Хейлинг, спаси го!

Другият се усмихна пак, но остана неподвижен като статуя.

— Аз ти сторих голямо зло — изкряска старецът, като падна на колене и сключи ръце, — отмъсти си! Вземи ми всичко, вземи ми живота; хвърли ме във водата и доколкото човешката природа позволява, ще умра без съпротива, без да ми трепне ни ръка, ни крак. Стори това, Хейлинг, стори го, но спаси момчето ми, то е толкова младо, не бива да умре!

— Слушай — отвърна новодошлият, като сграбчи свирепо стареца за китките. — На мене ми трябва живот за живот: ето ти вече един! Моето дете умря пред очите на баща си от много по-мъчителна и болезнена смърт, отколкото смъртта, която среща сега, докато говоря, този младеж, оклеветил достойната си сестра. Ти се изсмя — изсмя се в лицето на твоята дъщеря, когато смъртта вече я бе докоснала, тогава се смееше на нашите страдания. А какво ти е мнението сега? Гледай там, гледай!

С тези думи новодошлият посочи към морето. Приглушен стон замря на повърхността: последната отчаяна борба на загиващия раздвижи за няколко секунди набраздената водна повърхност, после мястото, гдето той бе потънал в ранния си гроб, не можеше да се различи сред морската шир.

Три години бяха минали, когато непознат джентълмен слезе от собствения си екипаж пред вратата на един лондонски адвокат, доста известен на времето като човек без особено големи скрупули при упражнение на професията си, и поиска свиждане по много важна частна работа. Макар и явно още млад, лицето му бе бледо, измъчено и мрачно; и не бе необходима острата наблюдателност на деловия човек, за да си даде сметка още от пръв поглед, че болести и страдания бяха сторили повече за изменение на общия му вид, отколкото единствено ръката на времето би сторила в двойно по-дълъг от неговия живот.

— Бих искал да се заемете с един правен въпрос, който ме засяга — рече непознатият.

Адвокатът се поклони раболепно и хвърли поглед върху големия пакет, що джентълменът носеше в ръката си. Посетителят долови този поглед и продължи.

— Работата не е обикновена — рече той — и тези книжа стигнаха до моите ръце след дълги усилия и ми струваха скъпо.

Адвокатът погледна още по-любопитно към пакета, а посетителят, отвързвайки връвта, разкри цял куп полици с преписи за тяхното изпълнение и други документи.

— По тези книжа — рече клиентът — вие ще разберете, че човекът, чието име е записано в тях, е взел големи парични суми през последните няколко години. Съществувала негласна спогодба между него и хората, в чиито ръце те бяха първоначално — и от които аз постепенно ги откупих всичките на тройно, дори четворно по-голяма цена от номиналната им стойност, — че щели да възобновяват полиците от време на време в продължение на известен период. Но тази спогодба не е вписана никъде. Той напоследък е претърпял големи загуби; а тези дългове, струпани върху му отведнъж, ще го сринат със земята.

— Сумата възлиза на хиляди и хиляди лири — рече адвокатът, преглеждайки набързо книжата.

— Да — отвърна клиентът.

— Какво трябва да направим? — запита деловият човек.

— Какво ли? — злобно пламна отведнъж клиентът. — Приведете в изпълнение всяка буква на действуващия закон, всяка уловка, що находчивостта може да измисли, а подлостта да извърши; и честни, и нечестни средства; позволеното насилие на правосъдието, подсилено от цялата хитрост на най-изкусните хора, боравещи със закона. Искам да го видя как умира от мъчителна бавна смърт. Разорете го, сложете ръка на всичките му земи и имущество, изпъдете го от неговата къща и дом, закарайте го на стари години да умре като просяк в затвора за длъжници.

— Но разноските, драги сър, разноските за всичко това — възрази адвокатът, след като се опомни от мигновеното си учудване. — Ако на ответника му е плитък джобът, кой ще плати разноските, сър?

— Кажете каквато и да е сума — рече посетителят, чиято ръка тъй силно трепереше, че едва държеше писалката, що бе сграбчил, докато говореше, — каквато и да е сума, и ще я получите. Не бойте се, кажете, човече: няма да ми се стори много, само да достигнете моята цел.

Адвокатът наслуки каза една голяма сума, като необходим аванс, що би го предпазил от възможна загуба; но по-скоро с намерение да се увери дали клиентът му е склонен да иде тъй далеч, отколкото с надежда, че искането му ще бъде действително удовлетворено. Посетителят попълни чек за цялата сума до своя банкер и си отиде.

Чекът бе съответно изплатен и адвокатът, вече убеден, че странният му клиент е напълно платежоспособен, се залови ревностно с възложената му работа. В продължение на повече от две години след това мистър Хейлинг често прекарваше дни наред в адвокатската кантора да се рови съсредоточено в натрупващите се книжа и със светнали от злорадство очи четеше и препрочиташе протестираните полици, молбите за малко отсрочка, всички указания за неминуемото разорение, грозящо противната страна, които прииждаха непрекъснато, когато се занизаха тъжба след тъжба и дело след дело. На всички просби за малко снизхождение отговорът бе един и същ: незабавно заплащане. Земя, къща, мебели — всичко бе разпродадено както му бе редът при множеството изпълнителни листове, които се издаваха един след друг; старецът също щеше да бъде хвърлен в затвора за длъжници, ако не се бе изплъзнал от бдителността на властите и не бе побягнал.

Неутолимата ненавист на Хейлинг далеч не бе удовлетворена от частичния успех, а се увеличи стократно след предизвиканото разорение. Когато разбра, че старецът е избягал, яростта му бе безгранична. Той скърцаше със зъби, скубеше косите си и сипеше страшни ругатни върху хората, натоварени да изпълнят присъдата. Поуспокои се малко само след няколкократни уверения, че беглецът ще бъде непременно заловен. На вси страни разпратиха агенти да го търсят; измислиха какви ли не хитрости, само и само да открият неговото убежище; но всичко се оказа напразно. Половин година изтече и все още не можеха да го намерят.

Най-после една вечер в доста късен час Хейлинг, когото бяхме загубили от поглед няколко месеца, се появи пред вратата на жилището на своя адвокат и прати да му съобщят, че един джентълмен иска да го види неотложно. Преди адвокатът, познал гласа му от горния етаж, да заръча на прислужника си да го въведе, посетителят се бе втурнал нагоре по стълбището и влезе в приемната стая пребледнял и задъхан. Затвори вратата, да не би друг да дочуе, отпусна се в едно кресло и каза с тих глас:

— Шт! Намерих го най-сетне.

— Невероятно! — учуди се адвокатът. — Прекрасно, драги мой сър, прекрасно.

— Той се крие в един жалък коптор в Камдън Таун — отвърна Хейлинг. — Може би е още по-добре, че му бяхме изгубили следите, защото е живял там през цялото това време самичък, в крайна мизерия: той е беден, много беден.

— Чудесно — рече адвокатът. — Вие естествено искате да го задържат още утре?

— Да — отвърна Хейлинг. — Не! Чакайте! Вдругиден. Вие недоумявате защо искам да отложа — добави той с мрачна усмивка, — но бях забравил. Вдругиден се навършва годишнина от важно събитие в живота му: нека стане тогава.

— Отлично — рече адвокатът. — Бихте ли искали да напишете някои нареждания до полицейския чиновник?

— Не, нека се срещнем с него тук в осем часа вечерта; искам да го придружа.

Те се срещнаха в уречения ден и час, наеха файтон и казаха на кочияша да спре на ъгъла на стария Панкрас Роуд, гдето е енорийският приют за бедни. Когато слязоха от колата, беше вече съвсем тъмно; след като минаха покрай оградата на ветеринарната болница, кривнаха в малка странична уличка, която се казва или се казваше по онова време Литл Колидж Стрийт — не знам какво представлява сега, но в онези дни беше страшно самотно място, а наоколо едва ли имаше друго освен поле и канавки.

След като нахлупи пътническата си шапка тъй, че едва се виждаше лицето му, и се загърна целият в пелерината си, Хейлинг спря пред най-жалката къщурка на улицата и тихо почука на вратата. Отвориха веднага и жената на прага го поздрави учтиво; Хейлинг пошепна на полицая да остане долу, тихичко се качи на горния етаж, отвори вратата и влезе в стаята.

Този, когото търсеше и към когото изпитваше непримирима вражда, беше сега грохнал старец, седнал пред груба непокрита маса, на която бе поставена само мъждукаща свещ. Той погледна към влизащия непознат и се приповдигна с мъка.

— Какво търсите, какво още? — запита старецът. — Пак ли ново изтезание? Какво искате?

— Да поприказвам с теб — отвърна Хейлинг. А докато говореше, седна на другия край на масата, отхвърли шапката и пелерината и откри лицето си.

Старецът сякаш напълно онемя в първия миг. Той се отпусна на стола, вплете пръсти и впери в появилия се очи, препълнени с ненавист и страх.

— Преди шест години на този ден — рече Хейлинг — аз се разплатих с теб за онова, що ми дължеше: за живота на моето дете. Пред мъртвото тяло на твоята дъщеря, старче, аз се заклех да живея единствено, за да отмъстя. Нито за миг не съм се отклонявал от своята цел; но дори да го бях сторил, само при спомена за нейния страдалчески примирен поглед, когато тя напускаше този свят, или за изнуреното от глад личице на невинното ни дете щях отново да събера сили за своята задача. Ти добре помниш първата част от моето възмездие: ето ти и последната.

Старецът се разтрепери и ръцете му безсилно се отпуснаха надолу.

— Аз напускам Англия утре — продължи Хейлинг, след като млъкна за миг. — Тази вечер те обричам на живата смърт, която и ти беше отредил за нея: затвор без всякаква надежда…

Той вдигна очи към стария човек и се спря. След това доближи свещта до лицето му, постави я обратно и напусна стаята.

— Добре ще е да се погрижите за стареца — рече той на жената, докато отваряше външната врата, и направи знак на полицая да го последва навън. — Мисля, че е болен.

Жената затвори вратата, изтича бързо на горния етаж и намери стареца мъртъв.

Под гладка надгробна плоча, в едни от най-тихите и уединени гробища на Кент, гдето полски цветя пъстреят всред тревата и нежният пейзаж обгражда този прекрасен кът на китна Англия, почиват останките на младата майка и кроткото й дете. Но прахът на бащата не е примесен с техния; и от онази вечер нататък адвокатът не можа да се добере до никакви сведения за по-сетнешната съдба на своя странен клиент.

След като завърши своя разказ, старчето се упъти към закачалката в ъгъла, взе шапката и палтото си, надяна ги с подчертано достойнство и си излезе, без да каже ни дума повече. И тъй като джентълменът с копчетата — имитация на злато, бе заспал, а голяма част от компанията се бе увлякла в забавната игра да пуска топчета от стопен восък в грога на мистър Пикуик, той се оттегли незабелязано, уреди собствената си сметка заедно с тази на мистър Уелър и придружен от този джентълмен, излезе изпод свода на „Свраката и пънът“.

Глава двадесет и втора

Мистър Пикуик се отправя към Ипсуич, гдето преживява романтично приключение с една дама на средна възраст с навита на жълти хартийки коса

— Туй ли е багажът на началството ти, Сами? — запита мистър Уелър любещия си син, щом последният се появи с пътна чанта и малък куфар в двора на гостилница „Бикът“ в Уайтчапъл.

— Ей, ама много си досетлив, стари приятелю — отвърна мистър Уелър младши, като постави товара си на двора и седна отгоре му. — Самото началство пристига ей сегичка.

— Май си е взел файтон, а? — рече бащата.

— Да, плаща си за опасността: две мили по осем пенса — отвърна синът. — Как е мащехата тази сутрин?

— Не е в ред, Сами, не е в ред — отвърна мистър Уелър старши с внушителна тържественост. — Много е хлътнала по методистката черква напоследък, Сами; и е набожна до немай-къде, честна дума. Тя е прекалено добра за мене, Сами. Аз хич не я заслужавам.

— А — рече мистър Самюъл, — нещо си много себеотрицателен.

— Много — отвърна родителят с въздишка. — Тя попаднала на някакво изобретение, Сами, възрастни хора да се раждат още веднъж: ново раждане май му викаха. Много ми се иска да видя как става таз работа, Сами. Много ми се иска да видя мащеха ти да се роди още веднъж. Ще трябва май да й търся дойка!…

— Какво, мислиш, правеха онези там женоря онзи ден? — продължи мистър Уелър след кратко мълчание, през което време многозначително си потупа едната ноздра пет-шест пъти с показалеца. — Какво мислиш, правеха онзи ден, Сами?

— Не знам — отвърна Сами. — Какво?

— Взели да се готвят за някакво тържество, голям чай за техния пастир, както му викат — заразправя мистър Уелър. — Стоя си аз и зяпам в магазинчето за картинки там долу при нас и изведнъж що да видя — малко обявление за таз работа: „Вход половин крона; всички искания да се отправят към комитета; секретар: мисис Уелър“ и когат’ се връщам у дома, заварвам целия комитет настанен в нашата задна стая. Четиринайсет жени; да можеше да ги чуеш, Сами! Седят си и вземат решения, гласуват помощи за покупки и какви ли не други измишльотини. Е, от една страна, мащеха ти ме тормозеше да ида, от друга, и на мен ми се щеше да видя някои чудесии, кат’ съм там, и аз взех, та се записах за билет; петък вечер се наконтих, ама съвсем, и тръгваме със старата; качваме стълбите до първия етаж, дето подредили джунджурии за чай за трийсетина души и там се събрали сумата й женоря, които захванаха да си шушукат и да ме зяпат, сякаш никога преди не са виждали бая пълен джентълмен на петдесет и осем лазарника. След малко се чува голяма гюрултия долу и някакъв мършав симпатяга с червен нос и бяла вратовръзка се втурва горе и врещи: „Ето го, идва пастирът да навести вярното си стадо!“ и се изтъпанва един дебелан с широко бяло лице, захилен до уши, сякаш пружина му държи устата. Такива ми ти работи, Сам! „Целувката на мира!“ — вика пастирът и почва да целува наред всички жени, а когат’ свърши той, същото го направи и онзи с червения нос. Точно си мислех дали не трябваше и аз да почна — пък и до мен седеше такава една много миличка госпожа, — когато пристигна чаят заедно с твоята мащеха: тя се грижеше долу за врялата вода. И се заловиха с делото с пълна пара. Тъй високо пяха някаква молитва, Сами, докато се попарваше чаят, тъй ядяха и пиеха, чудесна работа! Да можеше да го видиш пастира как нагъваше шунката и милинките. Никога преди това не бях виждал такъв майстор по яденето и пиенето; никога. Червеноносият също — пази боже да ти стане ортак на софрата, — ама все пак нищо не беше в сравнение с пастира. И тъй, след кат’ свърши чаят, те изпяха още една молитва и тогаз пастирът почна да проповядва: и се оправяше доста добре, кат’ се има пред вид милинките, дет’ му тежаха на стомаха. Но изведнъж, ама съвсем изведнъж, се надига и крещи: „Де е грешникът; де е жалкият грешник?“ На туй отгоре всички женоря захващат да ме гледат и да пъшкат, сякаш берат душа. Стори ми се доста чудновато, ама все пак си мълча. Мина, що мина, пак се надига изведнъж и пак вика, като гледа право в мен: „Де е грешникът; де е жалкият грешник?“ И жените пак пъшкат десет пъти по-високо от преди. Този път излизам от кожата си, правя крачка-две към него и викам: „Слушайте, приятелю — викам, — за мен ли ги разправяте тез неща?“ А пък той, наместо да ми се извини, както всеки джентълмен би сторил, взе да ме обижда все по-безобразно: вика ми, че съм бил съдина, Сами, съсъд на гнева, и всякакви други обидни думи. На мене съвсем ми кипна кръвчицата и му ударих два-три за самия него и още два-три за сметка на оня с червения нос — после си излязох. Да можеше да ги чуеш женорята, Сами, как пищяха, докато измъкваха пастира си изпод масата… Ехе! Ето го и началството, цял-целеничък.

Докато мистър Уелър говореше, мистър Пикуик слезе от файтона и се озова в двора.

— Славно утро, сър — рече мистър Уелър старши.

— Прекрасно наистина — отвърна мистър Пикуик.

— Прекрасно наистина — повтори като ехо червенокос мъж с остър нос и сини очила, който бе изскочил от друг файтон едновременно с мистър Пикуик. — В Ипсуич ли отивате, сър?

— Да — отвърна мистър Пикуик.

— Странно съвпадение. Аз също.

Мистър Пикуик кимна учтиво.

— Външно място? — запита червенокосият.

Мистър Пикуик кимна отново.

— Боже мой, колко интересно! — възкликна червенокосият. — Аз също имам външно място. Ние следователно пътуваме заедно. — И червенокосият мъж, който изглеждаше важна особа, с остър нос, загадъчен тон и странен навик да поклаща главата си като птица всеки път, щом заговореше, се усмихна, сякаш бе попаднал на едно от най-невероятните открития, що човешката мъдрост бе успяла да направи по щастлива случайност.

— Радвам се, че ще бъда във вашата компания, сър — рече мистър Пикуик.

— А — рече непознатият, — приятно е и за двама ни, нали? Компанията е… виждате ли… е… е много различно нещо от самотата, нали?

— Ей туй никой не може да отрече — намеси се в разговора мистър Уелър с приветлива усмивка. — Това наричам аз очевидна истина, както казал продавачът на месо за кучета, когато една слугиня му казала, че не е джентълмен.

— А! — възкликна червенокосият мъж, като изгледа високомерно мистър Уелър от глава до пети. — Ваш приятел ли е, сър?

— Не точно приятел — отвърна мистър Пикуик, снишавайки гласа си. — В същност той е мой прислужник, но аз охотно му разрешавам някои волности, защото, между нас казано, той е голям оригинал и аз доста се гордея с него.

— А — рече червенокосият непознат, — това, видите ли, е въпрос на вкус. Лично аз не обичам оригиналното; не ми се харесва; не го смятам за необходимо. Как се казвате, сър?

— Ето ви картичката ми, сър — отговори мистър Пикуик, комуто неочакваният въпрос и странното държане на непознатия се сториха много забавни.

— А — рече червенокосият и сложи картичката в портфейла си. — Пикуик; много добре. Предпочитам да знам имената на хората, това спестява толкова недоразумения. Ето ви моята картичка, сър; казвам се Магнус, както ще видите, Магнус. Смятам, че е доста хубаво име, сър.

— Много хубаво име наистина — отвърна мистър Пикуик, не успявайки да въздържи усмивката си.

— Да, и аз тъй мисля — продължи мистър Магнус. — И името, стоящо пред него, е също хубаво, ще ви направи впечатление. Позволете, сър… Ако държите картичката малко наклонена по този начин, светлината пада и на горната част на буквите. Така… Питър Магнус… звучи добре, струва ми се, сър.

— Много добре — съгласи се мистър Пикуик.

— Любопитно съвпадение на инициалите, сър — поде пак мистър Магнус. Забележете: ПМ[72]. Когато пращам набързо няколко реда на мои близки, често се подписвам „Следобед“. Това много забавлява приятелите ми, мистър Пикуик.

— Представям си колко много ги развеселява това духовито хрумване — рече мистър Пикуик, завиждайки донякъде на мистър Магнус за лекотата, с която доставяше удоволствие на своите приятели.

— Хайде, господа — подкани конярят. — Дилижансът е готов, заповядайте, моля.

— Вътре ли е целият ми багаж? — запита мистър Магнус.

— Вътре е, сър.

— Вътре ли е червената ми чанта?

— Да, сър.

— А раираната чанта?

— В предния багажник, сър.

— А пакетът в амбалажна хартия?

— Под седалката, сър.

— А кожената кутия за шапки?

— Всичко е прибрано, сър.

— Ще се качите ли сега, моля? — запита мистър Пикуик.

— Извинявайте — отвърна стъпилият върху колелото Магнус, — извинявайте, мистър Пикуик. Не бих могъл да се кача на мястото си, бидейки в това състояние на несигурност. Напълно съм уверен от тона на този човек, че кожената ми кутия за шапки не е прибрана в колата.

Тържествените уверения на коняря се оказаха напразни и кожената кутия за шапки трябваше да се изрови от дълбините на багажника, за да се убеди мистър Магнус, че е била надлежно сложена вътре; а след като биде успокоен по тази точка, той изрази своето безпогрешно предчувствие, че раираната му чанта е била забравена някъде, а след това, че обвитият му в амбалажна хартия пакет се бил „разпердушинил“. И когато накрая получи нагледни доказателства за неоснователността на всяко едно от своите подозрения, той се съгласи да се покачи на покрива на дилижанса, подчертавайки, че сега, след като са се разсеяли всичките му опасения, той се чувствувал напълно доволен и щастлив.

— Доста сте нервозен, а, сър? — запита мистър Уелър старши, като поглеждаше изпод око непознатия, докато се изкачваше до мястото си.

— Да, порядъчно се тревожа за тези дребни работи — рече мистър Магнус. — Но вече всичко е наред, съвсем наред.

— Е, слава богу — рече мистър Уелър. — Сами, помогни на господаря си да стигне горе до капрата; с другия крак, сър, така… дайте ми ръката си, сър. Хайде, хоп! Бая по-лекичък сте били като младеж, сър.

— Съвсем вярно е това, мистър Уелър — добродушно отвърна задъханият мистър Пикуик, като се настаняваше на мястото си до него на капрата.

— Скачай отпред, Сами — нареждаше мистър Уелър. — Сега, Вилям, подкарай конете. Внимавайте при свода, господа. Пазете главите, както казва продавачът на банички. Достатъчно, Вилям, пусни ги вече.

И дилижансът се понесе нагоре към Уайтчапъл, наблюдаван с възхита от всички жители на този доста гъсто населен квартал.

— Не е много хубав тоз край, сър — рече Сам, като докосна шапката си, нещо, което винаги правеше, когато заговаряше господаря си.

— Действително не е, Сам — отвърна мистър Пикуик, разглеждайки многолюдната мръсна улица, по която минаваха.

— Много забележително обстоятелство, сър — рече Сам, — беднотията и стридите май винаги вървят ръка за ръка.

— Не ви разбирам, Сам — отвърна мистър Пикуик.

— Искам да кажа, сър — поясни Сам, — че колкото по-бедно е мястото, толкова повече, изглежда, се търсят стриди. Погледнете, сър: на всеки пет-шест къщи се пада по една сергия стриди; просто да се застеле улицата. Да ме убие господ, ако не е тъй: щом на някой му дойде до гуша от сиромашия, той се втурва навън и захваща да лапа стриди, ей тъй, от отчаяние.

— Ама разбира се — намеси се мистър Уелър старши, — точно същото стана и с маринованата сьомга.

— Тези две забележителни явления никога досега не са привличали вниманието ми — рече мистър Пикуик. — Ще ги запиша веднага щом спрем някъде.

Бяха стигнали вече пътната бариера при Майл Енд; като я преминаха, следващите три-четири мили пътуваха в пълно мълчание, прекъснато ненадейно от мистър Уелър старши.

— Чудноват им е животът на пазачите на ерите, сър — обърна се той към мистър Пикуик.

— На какво? — запита този джентълмен.

— На пазачите на ерите.

— За какви ери говорите? — запита мистър Питър Магнус.

— Старият иска да каже пазачите на бариери, господа — поясни мистър Самюъл Уелър.

— О, да, разбирам — рече мистър Пикуик. — Чудноват живот наистина. Много неудобен.

— Те всички са хора, дето им е минало нещо тежко през главата — рече мистър Уелър старши.

— А, тъй ли? — полюбопитствува мистър Пикуик.

— Да. И затуй се отдръпват от света и се затварят в ерите, а оттам си отмъщават на хората, като събират такси.

— Боже мой — рече мистър Пикуик, — не бях чувал за това.

— Факт, сър — рече мистър Уелър. — Ако бяха джентълмени, щяха да казват, че са саможиви, но нали не са джентълмени, стават пазачи на ерите.

С подобни приказки, тъй щастливо съчетаващи забава и поука, мистър Уелър разсейваше скуката на пътуването почти през целия ден. Теми за разговор не липсваха никога, защото дори когато многословието на мистър Уелър секваше, мистър Магнус щедро запълваше тези промеждутъци — или като изискваше да бъде запознат изцяло с животоописанието на своите спътници, или като на всяка спирка гръмогласно изявяваше своето безпокойство относно сигурността и доброто състояние на двете си пътни чанти, кожената кутия за шапки и увития в амбалажна хартия пакет.

На главната улица на Ипсуич, от лявата страна на пътя малко след като прекосите площада пред общината, се издига една странноприемница, известна под названието „Големият бял кон“; тя е още по-очебийна поради въздигнатата над главния вход каменна статуя на някакво буйно животно с развята грива и опашка, напомнящо бегло побеснял товарен кон. „Големият бял кон“ се слави в околността със своите огромни размери, както, до известна степен, някой получил премия бик или упомената във вестника на графството ряпа, или чудовищно дебела свиня. Никъде другаде няма под един покрив такива лабиринти от непостлани ходници, такова множество полуосветени, миришещи на мухъл стаи, такъв брой мънички бърлоги за ядене и спане — всички събрани между четири стени, както в „Големият бял кон“, Ипсуич.

Пред вратата на тази неестествено разраснала се странноприемница всяка вечер по едно и също време спираше Лондонският дилижанс; и от същия Лондонски дилижанс слязоха мистър Пикуик, Сам Уелър и мистър Питър Магнус тази именно вечер, за която се говори в настоящата глава на нашето повествование.

— Тук ли отсядате, сър? — запита мистър Питър Магнус, когато раираната чанта, червената чанта, пакетът и кожената кутия за шапки бидоха всичките положени пред входа. — Тук ли отсядате, сър?

— Да — отвърна мистър Пикуик.

— Боже мой! — възкликна мистър Магнус. — Не съм виждал нещо по-необикновено от тази поредица съвпадения. Та аз също отсядам тук. Надявам се, че ще вечеряме заедно?

— С удоволствие — отвърна мистър Пикуик. — Но не съм сигурен дали моите приятели не са вече тук. Имате ли при вас джентълмен на име Тъпман, келнер?

Едър мъжага — с употребявана поне две седмици салфетка под мишница и със също толкова дълго употребявани чорапи — неохотно изостави заниманието си да съзерцава улицата, когато мистър Пикуик му зададе въпроса, и щателно оглеждайки външния вид на този джентълмен, от върха на шапката до най-долното копче на гетрите му, отвърна натъртено:

— Не.

— А джентълмен на име Снодграс? — осведоми се мистър Пикуик.

— Не!

— А Уинкл?

— Не.

— Приятелите ми не са пристигнали, сър — рече мистър Пикуик. — Следователно ще вечеряме само двамата. Заведете ни в отделна стая, келнер.

При предявяването на това искане едрият мъж благоволи да заповяда на едно момче да внесе багажа на господата, а сам той тръгна пред тях по дълъг тъмен коридор и ги въведе в голямо, зле обзаведено помещение с мръсна камина, гдето невзрачен огън правеше отчаяни, но безуспешни усилия да разведри потискащата атмосфера на това място. След като изтече един час, на пътниците поднесоха риба и бифтек, а когато свършиха с вечерята, мистър Пикуик и мистър Питър Магнус придърпаха столовете си към огъня и след като поръчаха бутилка портвайн, най-лошия възможен на възможно най-висока цена (за благото на заведението), те пиха грог за свое собствено благо.

Мистър Питър Магнус беше много общителен по природа, а и грогът подействува по чудотворен начин, за да излязат на бял свят най-съкровените тайни от сърцето му. След най-различни сведения за себе си, семейството, познатите, приятелите, шегите, работата и братята си (повечето бъбриви хора имат много да разправят за своите братя) мистър Питър Магнус се вгледа няколко минути в мистър Пикуик през цветните си очила и рече много скромничко:

— А защо, защо, смятате, съм дошъл тук, мистър Пикуик?

— Честна дума, съвсем не мога да се досетя — озадачи се мистър Пикуик. — По работа навярно.

— Прав сте отчасти — отвърна мистър Питър Магнус, — но същевременно грешите отчасти; опитайте пак, мистър Пикуик.

— Наистина — рече мистър Пикуик, — предавам се на вашето благоразположение да ми съобщите, или не, както ви е угодно; и цяла нощ да си напрягам ума, пак няма да се досетя.

— В такъв случай, хи-хи-хи — засмя се срамежливо мистър Питър Магнус, — какво бихте казали, мистър Пикуик, ако съм дошъл тук, за да направя предложение за женитба, а? Хи-хи-хи!

— Какво бих казал? Че е много вероятно да успеете — отговори мистър Пикуик с една от своите лъчезарни усмивки.

— А! — възкликна мистър Магнус. — Действително ли мислите тъй, мистър Пикуик? Действително ли?

— Разбира се — рече мистър Пикуик.

— Не, вие се шегувате.

— Съвсем не се шегувам.

— В такъв случай — рече мистър Магнус — ще ви открия една малка тайна: и аз мисля като вас. Ще ви доверя дори, мистър Пикуик, макар и да съм страшно ревнив по природа, ужасно ревнив… че дамата се намира в нашата странноприемница. — При това мистър Магиус, си сне очилата, за да намигне, и ги сложи отново.

— Ето защо изчезвахте от стаята тъй често преди вечеря — шеговито забеляза мистър Пикуик.

— Шт! Прав сте, туй беше; но все пак не направих глупостта да отида да я видя.

— Как тъй?

— Не, не би било подходящо, знаете, веднага след едно тъй дълго пътуване. Ще чакам до утре, сър; тогава шансовете ми ще се удвоят. Има един костюм в тази чанта, мистър Пикуик, и една шапка в тази кутия, сър, чието въздействие, надявам се, ще бъде изключително, сър.

— Тъй ли? — рече мистър Пикуик.

— Да, вие сигурно сте забелязали моята загриженост през деня за багажа ми. Друг такъв костюм и друга такава шапка с пари не могат да се купят, мистър Пикуик, сигурен съм.

Мистър Пикуик поздрави честития притежател на чародейните дрехи, загдето е успял да се сдобие с тях; а мистър Питър Магнус остана по видимому вглъбен в мислите си за няколко минути.

— Тя е много мило създание — рече мистър Магнус.

— Тъй ли? — отвърна мистър Пикуик.

— Много — продължи мистър Магнус, — много. Живее на около двадесет мили оттук, мистър Пикуик. Научих, че тя ще бъде тук тази вечер и утре целия следобед и дойдох да се възползувам от удобния случай. Смятам, че една странноприемница е подходящо място да се направи предложение за женитба, мистър Пикуик. Дамата навярно чувствува повече своята самотност на неомъжена жена при пътуване, отколкото ако е у дома си, тъй ми се струва. Какво смятате вие, мистър Пикуик?

— Много е вероятно — отговори този джентълмен.

— Моля да ме извините, мистър Пикуик — продължи мистър Питър Магнус, — ала съм доста любопитен по природа: с каква цел сте тук сам вие, сър?

— Далеч не тъй приятна е моята работа, сър — отвърна мистър Пикуик, поруменявайки при самото възпоминание. — Аз дойдох тук, сър, за да разоблича измяната и коварството на една личност, в чиято честност и почтеност имах безгранична вяра.

— Боже мой — възкликна мистър Питър Магнус, — това е много неприятно. Касае се до някоя дама, предполагам, а? Уж тиха вода сте били вие, мистър Пикуик, тиха вода! Но не бих си позволил да се ровя във вашата рана, мистър Пикуик, за нищо на света, сър. Това са болезнени въпроси, много болезнени. Не се стеснявайте от мен, мистър Пикуик, ако искате да излеете горчилката от душата си. Зная какво е да сте изоставен от любимата, сър; и аз съм изживявал подобно нещо три или четири пъти.

— Много съм благодарен за вашето съчувствие към нещастието, което предполагате, че ме е сполетяло — рече мистър Пикуик, докато навиваше часовника си и го слагаше върху масата, — но…

— Не, не — прекъсна го мистър Питър Магнус, — нито дума повече: въпросът е много болезнен. Разбирам, разбирам. Колко е часът, мистър Пикуик?

— Минава полунощ.

— Боже мой, време е да си лягам. Съвсем не е редно да закъснявам; ще бъда бледен утре, мистър Пикуик.

При мисълта за подобна беда мистър Питър Магнус позвъни на камериерката; и когато раираната чанта, червената чанта, кожената кутия за шапки и увитият в амбалажна хартия пакет бидоха отнесени в стаята му, той се оттегли със свещ в лакирана подставка към едно крило на заведението, докато мистър Пикуик с друга свещ в лакирана подставка бе също съпроводен през множество криволичещи коридори до друго крило.

— Това е стаята ви, сър — рече камериерката.

— Много добре — отвърна мистър Пикуик, оглеждайки стаята; тя бе порядъчно голяма, с две легла и камина; общо взето, изглеждаше по-приятна, отколкото мистър Пикуик би могъл да очаква след беглото му запознаване с помещенията на „Големият бял кон“.

— Никой, разбира се, не ползува другото легло, нали? — рече мистър Пикуик.

— О, не, сър.

— Много добре. Кажете на моя прислужник да ми донесе топла вода утре сутринта в осем и половина, а за тази вечер не ми е необходим повече.

— Добре, сър. — Камериерката пожела лека нощ на мистър Пикуик и се оттегли.

Мистър Пикуик се отпусна в едно кресло пред камината и остави ума си да се рее на воля. Сети се най-напред за своите приятели и се запита кога ли ще дойдат в Ипсуич; сетне мислите му се върнаха към мисис Бардел, а от тази дама по естествен път го отведоха до мрачната кантора на Додсън и Фог. От Додсън и Фог прелетяха по тангента насред историята за странния клиент; а накрая го върнаха към „Големият бял кон“ в Ипсуич, и то с такава яснота, че мистър Пикуик се усети как заспива. И тъй, той се надигна и захвана да се съблича, но отведнъж си спомни, че си е забравил часовника на масата долу.

А към този часовник мистър Пикуик беше особено силно привързан — носил го бе под сянката на жилетката си толкова много години, че не смятаме сега за необходимо да ги изтъкваме. Възможността да легне да спи, без да дочува тихото му цъкане под възглавницата или в джоба на жилетката си над главата, никога не бе минавала през неговия ум. А тъй като вече бе доста късно и не му се искаше да звъни по това време през нощта, той надяна жакета, който току-що бе смъкнал от гърба си, и като взе в ръка свещта с лакираната подставка, тихо заслиза надолу по стъпалата.

Колкото повече стъпала надолу слизаше мистър Пикуик, толкова повече стъпала имаше за слизане и много пъти кривваше мистър Пикуик по някой тесен проход и едва зарадвал се, че се е добрал до приземния етаж, ново стълбище се появяваше пред учудените му очи. Най-после стигна каменен трем, който бе запомнил при влизането си в сградата. Залута се от коридор в коридор, занаднича от стая в стая; най-после, тъкмо когато се отчая и бе готов да се откаже, отвори вратата на същата стая, гдето бе прекарал вечерта, и съзря забравената си вещ на масата.

Тържествуващ, мистър Пикуик грабна часовника и се насочи обратно по стъпките си към своята спалня. Ако неговото пътешествие надолу бе пълно с трудности и несигурност, то обратният път се оказа несравнимо по-сложен. Редица врати, украсени с ботуши от всякаква големина, форма и направа, се точеха във всички възможни посоки. Десетина пъти понечи той да отвори тихичко някоя врата, подобна на неговата, но грубо подвикване отвътре: „Кой, по дяволите, е там?“ или: „Какво търсите тук?“ — го принуждаваше да се отдалечава крадешком на пръсти с невероятна бързина. Бе стигнал на границата на отчаянието, когато една отворена врата привлече вниманието му. Той надзърна вътре: най-после неговата стая! Двата кревата си бяха там, помнеше много добре как бяха разположени, а огънят още гореше в камината. Свещта му, не много дълга още когато я получи, се бе стопила бързо-бързо от течението по коридорите и напълно угасна, щом затвори вратата след себе си. „Няма значение — рече си мистър Пикуик, — мога да се съблека и на светлината на огъня.“

Креватите бяха поставени единият отляво, а другият отдясно на вратата, като между всеки креват и стената се образуваше тясна пътечка, а в ъгъла имаше по един стол с плетена седалка — а самата пътечка беше толкова широка, колкото да позволи на човека да влезе в леглото си или да излезе от него, ако би предпочел да го стори от тази страна. Мистър Пикуик внимателно затвори завесите откъм външната страна на своето легло, разположи се на стола си с плетена седалка и спокойно си събу обувките и гетрите. След това си сне и сгъна жакета, жилетката и връзката, сетне бавничко нахлузи нощното си боне с пискюл на края и добре го закрепи на главата си, завързвайки под брадичката си вървите, които винаги бяха пришити към тази негова тоалетна принадлежност. И в този миг той отведнъж си представи току-що приключилото си глупаво лутане. Тръшнал се на стола с плетената седалка, мистър Пикуик захвана да се смее сам-самичък тъй сърдечно, че надали има човек, комуто не би доставило удоволствие да наблюдава пробягващите по приветливото му лице усмивки, излъчващи се изпод нощното му боне.

„Чудесна история — мислеше си мистър Пикуик и се усмихна тъй широко, че едва не скъса вървите на своето нощно боне. — Чудесна наистина: да се загубя в сградата и да се скитам посред нощ из тези коридори, не съм чувал за подобно нещо. Смешно, смешно, много смешно!“ Тук мистър Пикуик се усмихна още по-весело и тъкмо щеше да продължи обреда на събличането си в най-добро възможно разположение на духа, когато се сепна, прекъснат от нещо съвсем неочаквано; а именно, някаква особа, влязла в стаята със свещ в ръка, която, след като заключи вратата, се приближи към тоалетната масичка и постави светилото върху нея.

Усмивката, озаряваща чертите на мистър Пикуик, отведнъж премина в израз на безгранична, замайваща почуда. Особата, която и да бе тя, се бе вмъкнала тъй неочаквано и безшумно, че мистър Пикуик нема време да извика или възрази на тази нередност. Кой можеше да бъде? Някой крадец? Някое злонамерено лице, забелязало може би, че той се качва по стълбите с хубав часовник в ръка? Какво трябваше да направи?!

Единственият възможен начин да зърне своя загадъчен посетител без всякаква опасност да го забележат беше да пропълзи върху кревата и да надникне през завесите от другата страна. Той следователно прибягна към тази маневра. Прихванал внимателно с ръка завесите тъй, че от цялата му личност само лицето и нощното му боне да биха могли да се видят, той сложи очилата си, събра смелост и погледна.

Мистър Пикуик едва не припадна от ужас и изумление. Пред огледалото бе застанала една дама на средна възраст с навита на жълти хартийки коса и ревностно четкаше своя, тъй наричан от жените, „кок“. Каквито и причини да бяха довели неподозиращата нищо дама на средна възраст в стаята, ясно бе, че тя имаше намерение да остане да пренощува там; защото си бе донесла светилник с абажур и го бе поставила, с похвална предвидливост против пожар, в леген на пода и светлината се пръскаше оттам като огромен фар посред невероятно малък воден басейн.

„Господи помилуй — мислеше мистър Пикуик, какво страхотно положение!“

— Хм — рече дамата и главата на мистър Пикуик се отдръпна с бързината на автомат.

„Никога не съм изпадал в такава ужасна безизходица — мислеше си горкият мистър Пикуик, докато капки студена пот избиваха по нощното му боне. — Никога. Това е страшно!“

Беше напълно невъзможно да въздържи непреодолимото си желание да види какво става по-нататък. И главата на мистър Пикуик се подаде отново. Нещата се очертаваха още по-зле от преди. Дамата на средна възраст бе привършила с навиването на косата си, грижливо я бе загърнала в муселинена нощна шапчица с тесен плисиран банд и замислено съзерцаваше огъня в камината.

„Тази работа става все по-тревожна, не трябва да позволя да отива по-далеч — съветваше се сам мистър Пикуик. — От самообладанието на дамата ми става ясно, че сигурно аз съм сбъркал стаята. Ако се обадя, тя ще вдигне на крак цялото заведение; ако ли пък остана тук, последиците ще бъдат още по-ужасни.“

Мистър Пикуик беше, ненужно е да го изтъкваме, един от смъртните с най-кротка и чувствителна душа. Потискаше го самата мисъл, че трябва да се покаже пред дама с нощното си боне, но той бе вързал тези объркани върви на възел и както и да се мъчи, не успя да го снеме. А трябваше да разкрие своето присъствие. Оставаше му само още един начин да го стори. Той се оттегли зад завесите и се покашля много високо:

— Ха-хм!

Дамата се стресна от този неочакван звук — това бе ясно, защото отскочи, докосвайки абажура на светилника; но след туй сигурно се убеди, че шумът е бил плод на въображение — това бе също ясно, защото, когато мистър Пикуик, уверен, че дамата е паднала като труп в несвяст, се осмели да надзърне отново, тя пак съзерцаваше замислено огъня както преди.

„Що за особена жена“ — си рече мистър Пикуик. — Ха-хм! — Това последно покашлюване (напомнящо според легендата звуците, които свирепият великан Блъндърбор имал навик да издава, щом счетял, че е време да се сложи трапезата) беше тъй ясно доловимо, та дамата не би могла отново да го сметне за въображаемо.

— Боже милостиви! — извика дамата на средна възраст. — Какво е това?

— Това е… това е само един джентълмен, мадам — рече мистър Пикуик иззад завесите.

— Джентълмен! — страхотно изписка дамата.

„Стана каквото стана!“ — помисли си мистър Пикуик.

— Непознат човек! — крещеше дамата. Още един миг и цялата странноприемница щеше да бъде в тревога. Одеянията й изшумоляха, когато се спусна към вратата.

— Госпожо! — извика мистър Пикуик, подавайки глава в крайното си отчаяние. — Госпожо!

И тъй, макар и мистър Пикуик да не бе подтиквал от никаква определена подбуда, когато измъкна навън главата си, тя мигновено оказа положително въздействие. Дамата, както вече споменахме, беше близо до вратата. Тя трябваше само да прекрачи прага, за да се озове на стълбището, и щеше неминуемо да го стори веднага, ако внезапната поява на мистър Пикуиковото боне не я бе накарала да се отдръпне в най-отдалечения кът на стаята и да насочи обезумял поглед към мистър Пикуик, докато мистър Пикуик от своя страна също бе насочил обезумял поглед към нея.

— Негодник! — възмути се дамата, закривайки лицето си с ръце. — Какво търсите тук?

— Нищо, госпожо; съвсем нищо, госпожо — убедително рече мистър Пикуик.

— Нищо! — възкликна дамата и го погледна.

— Нищо, госпожо, честна дума — настояваше мистър Пикуик, клатейки тъй енергично глава, щото пискюлът на нощното му боне затанцува отново. — Готов съм да потъна вдън земя от смущение, госпожо, загдето съм принуден да разговарям с дама, без да снема нощното си боне (тук дамата бързо смъкна своето), но не мога да го отвържа, госпожо (тук мистър Пикуик го дръпна с все сила в потвърждение на думите си). Сега ми е ясно, госпожо, че по погрешка съм влязъл във вашата стая вместо в моята. Не минаха и пет минути, госпожо, когато отведнъж се появихте вие.

— Ако тази невероятна история е истинска, сър — рече дамата, като изхлипа високо, — вие трябва да си отидете веднага.

— Ще го сторя, госпожо, с най-голямо удоволствие — отвърна мистър Пикуик.

— Веднага, сър… — настоя дамата.

— Разбира се, госпожо — бързо я прекъсна мистър Пикуик. — Разбира се, госпожо… Аз… много съжалявам, госпожо — продължи мистър Пикуик, като изскочи от леглото, — загдето неволно станах причина за това вълнение и безпокойство; дълбоко съжалявам, госпожо.

Дамата посочи вратата. Едно от превъзходните качества в характера на мистър Пикуик се прояви чудесно в този миг на крайно трудни обстоятелства. Макар и да бе нахлузил набързо шапката си върху нощното боне като старовремски нощен страж, макар и да носеше обувките и гетрите си в една ръка, метнал жакета и жилетката си през другата — нищо не бе в състояние да потъпче вродената му учтивост.

— Извънредно съжалявам, госпожо — рече мистър Пикуик с дълбок поклон.

— В такъв случай, сър, напуснете веднага стаята — отвърна дамата.

— Незабавно, госпожо; още в този миг, госпожо — успокояваше я мистър Пикуик, а докато отваряше вратата, шумно изпусна и двете си обувки на пода.

— Надявам се, госпожо — поде мистър Пикуик, като вдигна обувките и се обърна да се поклони отново, — надявам се, госпожо, че моето неопетнено име и безпределно уважение, що питая към вашия пол, ще послужат поне малко да ме извинят за… — Но преди да успее мистър Пикуик да се доизкаже, дамата го бе изтикала в коридора и бе заключила и залостила вратата след него.

Макар и мистър Пикуик да имаше основателни причини да си честити, задето се бе измъкнал тъй тихомълком от неотдавнашното си неловко положение, състоянието, в което се намираше в момента, съвсем не бе завидно. Намираше се сам сред коридорите на непозната странноприемница, при това посред нощ и полусъблечен; трудно можеше да се допусне, че в непрогледната тъмнина ще успее да стигне до стаята си, която не бе съумял да намери при светлината на свещта, а вдигнеше ли и най-малкия шум по време на безплодното си търсене, излагаше се на опасността някой бодърствуващ пътник да стреля по него, дори да го убие. Нямаше друг изход, освен да остане на това място, догдето настъпи зората. Той направи пипнешком няколко стъпки по коридора и след като се спъна о няколко чифта ботуши (а това страшно го разтревожи), мистър Пикуик се сви в една ниша до стената, решил да дочака утрото с най-философското търпение, на което беше способен.

Не му бе писано обаче да премине през това допълнително премеждие: защото не беше стоял дълго в новото си убежище, когато, за негов невъобразим ужас, в дъното на коридора се появи човек със запалена свещ. Но ужасът му изведнъж се превърна в радост, когато разпозна силуета на своя верен прислужник. Беше наистина мистър Самюъл Уелър, който, останал да разговаря до толкова късно с хотелския слуга, бе тръгнал вече да се прибира за сън.

— Сам — рече мистър Пикуик, появявайки се внезапно пред него. — Къде е стаята ми?

Мистър Уелър вторачи поглед в своя господар с безкрайно изумление: и въпросът трябваше да бъде зададен трикратно, докато Сам се обърна кръгом и поведе господаря си към тъй дълго търсената стая.

— Сам — рече мистър Пикуик, когато си лягаше, — тази вечер се заблудих по най-чудноватия начин на света.

— Много е възможно, сър — сухо отвърна Сам.

— Но в едно съм сигурен, Сам: и шест месеца да остана в тази сграда, пак няма да мога самичък да се оправя из нея.

— Туй е най-разумното заключение, до което можехте да стигнете, сър — отвърна мистър Уелър. — Май ви е доста нужен някой да ви пази, сър, когато умът ви отива на разходка.

— Какво искате да кажете с това, Сам? — рече мистър Пикуик. Той се надигна в кревата и протегна ръка, сякаш се готвеше да каже още нещо; но изведнъж се разколеба, обърна се на едната си страна и пожела на прислужника си „лека нощ“.

— Лека нощ, сър — отвърна мистър Уелър. Той поспря вън пред вратата — поклати глава — направи няколко крачки — спря се — оправи свещта си — поклати отново глава — и накрая бавно стигна до своята стая, явно погълнат от дълбоки размишления.

Глава двадесет и трета

В която мистър Самюъл Уелър започва усилена подготовка за своя мач-реванш с Джоб Тротър

В малка стаичка, недалеч от двора на конюшнята, в ранното утро, настъпило след приключението на мистър Пикуик с дамата на средна възраст с навита на жълти хартийки коса, седеше мистър Уелър старши в подготовка за своето пътешествие до Лондон. Беше седнал в извънредно подходяща за рисуване на портрета му поза.

Много е възможно в някой по-ранен период на неговата кариера профилът на мистър Уелър да се е очертавал рязко и определено. Лицето му обаче се бе разплуло под влияние на добрия живот и забележителната му склонност към примирение със съдбата, месестите извивки на бузите му бяха тъй много преминали първоначалните си предели, че цялостният му образ можеше да бъде наблюдаван единствено анфас, а от всеки друг ъгъл се долавяше само върхът на невероятно червения му нос. По същите причини и гушата му бе придобила мощен и внушителен вид и към нея спокойно можеше да се отнесе думата „двойна“, дума, предшествуваща нерядко тази съществена част на човешкото тяло; а цветът на кожата му представляваше онази пъстра смесица от различни багри, що може да се види само при джентълмени от неговата професия или при недопечен ростбиф. Около врата си носеше кърмъзен пътнически шал, омотан по такъв изкусен начин, че бе трудно да се различат гънките на шала от гънките на гушата. Върху това бе надянал дълга жилетка на едри розови райета, а най-отгоре — широкопол зелен жакет, разхубавен от големи пиринчени копчета, две от които — красящи талията — бяха тъй раздалечени едно от друго, че никой не можеше да ги види и двете едновременно. Косата му — къса, права и черна — едва се виждаше изпод обемистата периферия на плоскодънната му кафява шапка. Нозете му бяха опаковани в панталони до коленете от раирано кадифе и високи цветни ботуши; меден ланец на часовник, завършващ с една висулка и един ключ от същия метал, бе небрежно закачен на широкия му пояс.

Казахме вече, че мистър Уелър бе зает с приготовленията за пътешествието си до Лондон. По-точно казано, подкрепяше се за случая. На масата пред него бяха поставени кана с бира, парче студено печено говеждо и самун хляб с много внушителни размери; към всички тях мистър Уелър разпределяше височайшето си внимание поред, с най-строга безпристрастност. Той тъкмо бе отрязал солидно парче от третия продукт, когато стъпките на някой влизащ в стаята го накараха да вдигне глава и той съзря своя син.

— Добр’утро, Сами — рече бащата.

Синът се отправи към каната с бира, кимна многозначително на своя родител и пое дълга глътка — наместо отговор.

— Добра смукателна сила имаш, Сами — рече по-възрастният мистър Уелър, поглеждайки в каната, когато първородното му чедо я остави полупразна върху масата. — Щеше да станеш първо качество рак-отшелник, Сами, ако беше роден с такова обществено положение.

— Да, струва ми се, щях почтено да се справя с туй положение — отвърна Сам и доста устремно се нахвърли върху печеното говеждо.

— Много ми стана болно, Сами — рече по-старият мистър Уелър, докато разклащаше бирата, за да се образуват колелца от пяна, преди да отпие от каната. — Много ми стана болно, Сами, кат’чух от твойта уста, че си оставил да те метне оня с черничевите дрехи. Все си мислех до преди три дена, че никой, дет’се вика Уелър, не могат да го метнат; никак не е редно, Сами, никак.

— Изключение прави само случаят с вдовицата, разбира се — рече Сам.

— Вдовиците, Сами — отвърна мистър Уелър, променяйки леко боята си, — вдовиците са изключение на всяко правило. Казваха на колко жени е равна една вдовица, кат’ иска да омотае някого: май бяха двайсет и пет, ама не съм сигурен дали не бяха и повече.

— Добре са ти казвали — рече Сам.

— Освен туй — продължи мистър Уелър, без да обръща внимание на забележката — то е нещо много различно, Сами. Знаеш к’во е казал адвокатинът, когат’ защищавал оня джентълмен, дето биел жена си с ръжена, щом му станело весело: „В края на краищата, господни съдия — казал, — тази слабост иде от много любезност.“ Тъй казвам и аз за вдовиците, Сами; тъй ще казваш и ти, кат’ станеш на мойте години.

— Не трябваше да се хващам тъй лесно, зная си — рече Сам.

— Не трябваше да се хващаш тъй лесно! — повтори мистър Уелър, като удари с юмрук по масата. — Не трябваше! Та аз познавам едного, млад, няма ни наполовина, нито дори четвърт от твойто образование, не е спал по пазарищата и шест месеца, и пак нямаше да влезе в капана кат’ тебе. Нямаше, Сами.

Развълнуван от чувствата, породени от тези мъчителни размисли, мистър Уелър дръпна със звънчето и поръча допълнително една кана бира.

— Няма полза да говорим повече за това — рече Сам. — Станалото — станало, не можем го оправи и туй е един вид утеха, както казват в Турция, когато отрежат по погрешка главата на някого. Сега е мой ред да набирам точки, началство; да го пипна само този Тротър, и няма вече да се изложа.

— Надявам се, ще е тъй, Сами, надявам се, ще е тъй — отвърна мистър Уелър. — За твое здраве, Сами, и дано скоро изтриеш срама, дет’ си го навлякъл на семейното име.

В чест на тази наздравица мистър Уелър погълна на един дъх поне три четвърти от току-що донесената бира и подаде каната на сина си да се справи с останалото, нещо, което той стори незабавно.

— А сега, Сами — рече мистър Уелър, поглеждайки големия си сребърен капаклия часовник, закачен на другия край на медения ланец, — време е да ида в канцеларията за пътния си лист и да видя как зареждат колата; защото колите, Сами, са кат’ пушките, трябва да се зареждат с много внимание, преди да ги похване човек.

При тази родителска шега мистър Уелър младши се усмихна със синовна усмивка. Неговият многоуважаван баща продължи тържествено:

— Сега те напущам, Сами, моето момче, и бог знай кога ще те видя пак. Мащеха ти може да стане не за мойта уста лъжица и хиляди неща може да станат, преди да чуеш нещо за известния мистър Уелър от „Красивата дивачка“. Семейното име зависи от теб, Сами, и се надявам да направиш к’вото трябва. За дреболиите — относно доброто възпитание — мога да разчитам на теб кат’ на мен самия. Но имам да ти дам един малък съвет: ако доживееш до над петдесетте и те прихване тогаз да се жениш — няма значение за коя, — просто вземи да се затвориш в стаята си, ако си имаш стая, и се отрови, без повече да му мислиш. Да се беси човек, е просташко, затуй не го прави никогаж. Отрови се, Сами, момчето ми, отрови се и няма да съжаляваш после, че си го сторил. — При тези трогателни слова мистър Уелър погледна втренчено своя син, завъртя се бавно на токовете си и се отдалечи.

Потънал в съзерцателно настроение след тези думи, мистър Самюел Уелър излезе от „Големият бял кон“, гдето баща му го бе оставил, отправи стъпките си към църквата „Сейнт Клемънт“ и се опита да разсее обхваналата го тъга, като се поразходи сред древните места наоколо. Той поброди известно време и се озова в един усамотен кът — нещо като обширен старинен двор — и видя, че нямаше друг излаз оттам освен пътечката, по която бе влязъл. Тъкмо се канеше да се връща обратно, когато отведнъж остана като вкаменен от една внезапна поява; а как стана и как изглеждаше тази поява, ние ще разкажем незабавно.

Мистър Самюъл Уелър поглеждаше от време на време към старите тухлени къщи, вглъбен целият в размисли, и понамигваше на някоя и друга напета прислужничка, докато тя вдигаше щорите или отваряше някой прозорец, когато зелената градинска порта в дъното на двора се открехна, появи се един човек, затвори внимателно след себе си портата и бързо се упъти точно към мястото, където бе застанал мистър Уелър.

В същност, ако разгледаме станалото като отделно явление, без никакви допълнителни обстоятелства, то съвсем не представляваше нещо необикновено; та къде ли не по света не се открехват зелени градински порти, за да излезе някой отвътре, да ги затвори след себе си и дори да тръгне бързо нанякъде, без да привлече ни най-малко нечие внимание. Ясно е следователно, че трябва да е имало нещо в човека или в неговото държане, или пък и в двете, що бе привлякло по-специално любопитството на мистър Уелър. Дали заслужаваше, или не — това оставяме на читателя да реши, когато най-добросъвестно опишем държането на въпросната личност.

Когато човекът затвори зелената порта след себе си, той тръгна, както два пъти вече казахме, с бърза стъпка по двора; ала щом съзря мистър Уелър, се стъписа и спря, сякаш се колебаеше какво трябва да направи. Но тъй като зелената порта зад него беше вече затворена, той веднага схвана, че няма как да не мине покрай мистър Самюъл Уелър, за да излезе. Следователно той отново прибягна към бързата си стъпка и напредваше, впил поглед право пред себе си. Най-странното у този човек беше обстоятелството, че кривеше лицето си в най-страшните и поразителни гримаси, виждани някога. Ни едно творение на природата не бе дотогава тъй изкусно променяло първообраза си, както лицето на този човек в този именно миг.

„Ей богу — рече си мистър Уелър, докато човекът се приближаваше. — Чудна работа. Главата си режех, че е той.“

Все повече се приближаваше човекът, а лицето му се кривеше все по-страшно и по-страшно.

„Мога да се закълна, че са същите черни коси и черничеви дрехи — рече си мистър Уелър. — Ама баш такова лице никога не съм виждал.“

Докато Сам си казваше това, чертите на човека се извъртяха тъй невероятно, че беше ужасно противен наглед. Той трябваше обаче да мине съвсем близо до мистър Уелър, а изпитателният поглед на този джентълмен биде в състояние да разпознае, въпреки тъй отвратително преобразеното лице, нещо тъй много напомнящо мъничките очи на мистър Джоб Тротър, че не бе възможно да греши.

— Хей вие, сър! — свирепо извика Сам.

Непознатият спря.

— Хей, вие! — повтори Сам още по-грубо.

Човекът с ужасното лице погледна много учудено напред по двора, назад по двора и към прозорците на съседните къщи — навсякъде другаде освен към Сам Уелър — и направи още една крачка, но биде пак спрян от нов вик.

— Хей вие, сър! — провикна се за трети път Сам.

Нямаше повече място за преструвки, че не може да разбере откъде идва гласът, затова и непознатият, ще не ще, погледна Сам Уелър право в лицето.

— Не мина тоз номер, Джоб Тротър — рече Сам. — Хайде! Стига глупости! Не си чак толкоз хубав, та да хвърляш на боклука нещичко от прекрасната си външност. Я стига си въртял очи, че да не ти извъртя аз един, та ще видиш дявол по пладне. Чуваш ли?

Тъй като мистър Уелър явно беше напълно разположен да действува в духа на своето обръщение, мистър Тротър остави лицето си да придобие постепенно естествения си израз; а след това потръпна от радост и възкликна:

— Кого виждам? Мистър Уокър!

— А! — отвърна Сам. — Много ти е драго да ме видиш, нали?

— Драго?! — извика мистър Тротър. — О, мистър Уокър, ако знаехте само с какво нетърпение очаквах тази среща! Препълни ми се душата, мистър Уокър, не мога да издържа, наистина не мога! — И при тези думи мистър Тротър се обля целият в сълзи, сграбчи мистър Уелър в обятията си и го притисна силно в порива си на възторг.

— Остави ме! — изкряска Сам, възмутен от тези излияния, като напразно се опитваше да се откъсне от прегръдката на своя възторжен познайник. — Остави ме, казвам ти! Защо си се разплакал върху ми, подвижен пожарен кран неден!

— Защото ми е драго да ви видя — отвърна Джоб Тротър, отпускайки постепенно мистър Уелър, след като първите признаци на войнственото му настроение започнаха да стихват. — О, мистър Уокър, това е вече прекалено…

— Да, прекалено! — откликна Сам. — И аз мисля, че е прекалено наистина! А сега какво има да ми кажеш, а?

Мистър Тротър не даде отговор, тъй като малката розова кърпичка бе пусната в пълен ход.

— Какво има да ми кажеш, преди да ти спукам главата? — повтори мистър Уелър със заплашителен тон.

— А? — рече мистър Тротър с невинен поглед, пълен с почуда.

— Какво има да ми кажеш?

— Аз ли, мистър Уокър?

— Не ми викай Уокър; името ми е Уелър и ти го знаеш много добре. Какво има да ми кажеш?

— Да ви поживи господ, мистър Уокър… тоест Уелър, много нещо ще ви разкажа, ако бихте искали да отидем някъде, където можем спокойно да си поговорим. Ако знаехте само колко ви търсих, мистър Уелър…

— Много си ме търсил, а? — сухо рече Сам.

— Много, много, сър — отвърна мистър Тротър, без да му трепне лицето. — Но нека си стиснем ръцете, мистър Уелър.

Сам огледа събеседника си за няколко секунди и после, сякаш подтикнат изведнъж от някаква внезапна подбуда, изпълни неговото желание.

— А как е — подхвана Джоб Тротър, когато тръгнаха заедно — вашият мил, добър господар? О, той е достоен джентълмен, мистър Уелър! Надявам се, че не се е простудил онази ужасна вечер, сър.

В очите на Джоб Тротър за миг се прокрадна лукаво пламъче, когато казваше това, и то накара свития юмрук на мистър Уелър да потръпне, тъй като той гореше от желание да му опита силата върху ребрата на другия. Обаче Сам се овладя и отвърна, че господарят му бил в отлично здраве.

— О, толкова се радвам — отвърна мистър Тротър. — И той ли е тук?

— А твоят? — запита Сам вместо отговор.

— О, да, той е тук и за съжаление трябва да кажа, мистър Уелър, че става все по-лош от ден на ден.

— Я, я? — рече Сам.

— О, възмутително — ужасно!

— Пак в пансион ли? — запита Сам.

— Не, не в пансион — отвърна Джоб Тротър със същия лукав поглед, забелязан от Сам и преди. — Не в пансион.

— В къщата със зелената порта? — каза Сам, внимателно наблюдавайки своя събеседник.

— Не, не, о, не там — отвърна Джоб Тротър с твърде необичайна за него припряност. — Не там.

— А какво търсеше ти там? — запита Сам с остър поглед. — Май си влязъл случайно през портата, а?

— Ех, мистър Уелър — отвърна Джоб, — нямам нищо против да ви доверя малките си тайни, защото ние тъй много се харесахме още при първата ни среща. Спомняте ли си колко приятно прекарахме онази заран?

— О, да — нетърпеливо отвърна Сам. — Спомням си. Е, и?

— В тази къща — отвърна Джоб, претегляйки думите си и понижавайки глас, както човек прави при разкритие на някоя голяма тайна, — в тази къща със зелена порта има голям брой прислужници…

— Тъй ми се струва и на мен, както гледам — прекъсна го Сам.

— Да — продължи мистър Тротър, — и там има една готвачка, която си е спестила малко пари, мистър Уелър, и би искала, ако е възможно, да си уреди живота, като си отвори малко дюкянче за бакалски стоки, разбирате ли?

— Да.

— Да, мистър Уелър. И тъй, сър, аз я срещнах в църквата, която посещавам; чудесна малка църквица имат в този град, мистър Уелър; там пеят химните от сборник номер четвърти — аз винаги го нося със себе си — малка книжка, която може би сте зървали в моите ръце; ние се сближихме с нея, мистър Уелър, и тъй, въз основа на това тясно познанство, осмелявам се да ви кажа, решихме аз да бъда бакалинът.

— А… чудесен бакалин ще стане от теб — отвърна Сам, поглеждайки косо Джоб с крайна неприязън.

— Най-голямото предимство на всичко това, мистър Уелър — продължи Джоб, докато очите му се пълнеха със сълзи, — е възможността, която ми се отдава да напусна сегашната си позорна служба при този лош господар и да се посветя на по-добър и добродетелен живот, напълно в духа на възпитанието, което съм получил, мистър Уелър.

— Сигур си получил много хубаво възпитание — рече Сам.

— О, много, мистър Уелър, много добро — отвърна Джоб. При възпоминанието за невинните години на своето детство мистър Тротър измъкна розовата кърпичка и заплака неудържимо.

— Сигур си бил момче и половина в училище — рече Сам.

— Да, сър — отвърна Джоб и изпусна дълбока въздишка, — бях кумирът на класа.

— А — рече Сам, — съвсем не ми е чудно. Каква ли утеха си бил за милата си майчица!

При тези слова мистър Джоб Тротър впи последователно двата края на розовата кърпичка от двете страни на очите си и захвана да пролива обилни сълзи.

— К’во му стана на тоя! — възмути се Сам. — Водоскоците на Челси са нищо пред тебе. К’во те кара да се разтапяш тъй сега? Да не те гризе нещо съвестта?

— Не мога да потисна чувствата си, мистър Уелър — рече Джоб след кратко мълчание. — Само като си помисля как моят господар, сигурно подразбрал разговора ми с вашия, ме принуди да избягаме с пощенска кола, а след като убеди милата малка пансионерка да каже, че не го познава, а учителката подкупи да направи същото, изостави младото момиче за нещо по-изгодно! О, мистър Уелър, тръпки ме побиват!

— А, тъй, значи, била работата? — рече мистър Уелър.

— Да, точно тъй — отвърна Джоб.

— Добре — рече Сам, защото бяха вече стигнали до голямата странноприемница, — искам да си поприказваме с тебе, Джоб; и тъй, ако нямаш нищо определено за довечера, нека се видим в „Големият бял кон“ някъде към осем часа.

— Ще дойда непременно — рече Джоб.

— Да, ела — рече Сам и го погледна многозначително, — защото иначе може да поразпитам за теб от другата страна на зелената порта, а тогава, знаеш, може и да те изместя.

— Непременно ще бъда с вас довечера — обеща мистър Тротър, стисна най-поривисто ръката на Сам и си тръгна.

— Внимавай, Джоб Тротър, внимавай — рече Сам, като го наблюдаваше как се отдалечава, — щото този път май аз ще ти стъпя на врата. И тъй ще стане, ще видиш.

След като си каза монолога и проследи Джоб, догдето изчезна напълно от погледа му, мистър Уелър премина с най-голяма скорост пътя до стаята на господаря си.

— Тренировката започна, сър — рече Сам.

— Каква тренировка, Сам? — зачуди се мистър Пикуик.

— Намерих ги, сър — обясни Сам.

— Намери кого?

— Оня чудатия и другия, плачливия, с черните коси.

— Не може да бъде! — възкликна силно развълнуван мистър Пикуик. — Къде са, Сам, къде са?

— Тихо, тихо! — отвърна мистър Уелър; а докато помагаше на мистър Пикуик да се облече, той му изложи подробен план за по-нататъшните действия.

— Но кога ще стане това, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Всичко ще стане, когат’ му дойде времето, сър — отвърна Сам.

Дали всичко стана, когато му дойде времето, ще се види по-после.

Глава двадесет и четвърта

В която мистър Питър Магнус захваща да ревнува, а дамата на средна възраст да се страхува; а това става причина пикуикистите да попаднат в ръцете на закона

Когато мистър Пикуик слезе в стаята, гдето бяха прекарали заедно с мистър Питър Магнус предишната вечер, той завари този джентълмен, изложил голяма част от съдържанието на двете си чанти, кожената кутия за шапки и пакета върху собствената си личност по възможно най-ефектен начин, да крачи нагоре-надолу из стаята в състояние на крайна възбуда и вълнение.

— Добро утро, сър — рече мистър Питър Магиус. — Какво ще кажете за това, сър?

— Много ви отиват наистина — отвърна мистър Пикуик, оглеждайки с добродушна усмивка дрехите на мистър Питър Магнус.

— Да, и аз тъй смятам — рече мистър Магнус. — Мистър Пикуик, пратих й визитката си картичка.

— Наистина ли? — рече мистър Пикуик.

— И прислужникът ми донесе нейния отговор: тя е съгласна да ме види в единадесет — в единадесет, сър, само след четвърт час.

— Наближава мигът — рече мистър Пикуик.

— Да, наближава, наближава — отвърна мистър Магнус, — твърде е скоро, затова не е приятно — нали, мистър Пикуик?

— Доброто самочувствие е от голямо значение при подобни случаи — забеляза мистър Пикуик.

— Напълно съм съгласен, сър — отговори мистър Питър Магнус. — Аз имам доста добро самочувствие, сър. Действително, мистър Пикуик, не виждам защо човек трябва да чувствува някакво стеснение при такъв един случай. Та какво представлява в същност той, сър? Нищо, от което да се срамува човек; това е въпрос на взаимно нагаждане, нищо повече. Съпругът — от една страна, съпругата — от друга. Това е моето гледище по въпроса, мистър Пикуик.

— Съвсем философско гледище — отвърна мистър Пикуик. — Но закуската ни чака, мистър Магнус. Елате.

Те седнаха на закуска, но беше явно, че въпреки хвалбите си мистър Питър Магнус се намираше в порядъчно нервно състояние, главните признаци на което се проявяваха в липса на апетит, склонност към събаряне чайните прибори, вяли усилия за духовитост и неудържим подтик да поглежда към стенния часовник всяка втора секунда.

— Хи-хи-хи! — захили се мистър Магнус в старанието си да изглежда весел, като се задъхваше от вълнение. — Остават само две минути, мистър Пикуик. Бледен ли съм, сър?

— Не много — отвърна мистър Пикуик.

Последва кратко мълчание.

— Извинете, моля, мистър Пикуик, но… предприемали ли сте някога нещо от този вид? — запита мистър Магнус.

— Искате да кажете дали съм правил предложение за женитба? — уточни мистър Пикуик.

— Да.

— Никога! — енергично отсече мистър Пикуик. — Никога.

— Следователно нямате представа как е най-добре да се започне — рече мистър Магнус.

— Е, може и да съм си изградил някаква представа по този въпрос — отвърна мистър Пикуик, — но тъй като никога не съм прилагал възгледите си на дело, не бих желал да се ръководите от тях при вашите постъпки.

— Много ще ви бъда задължен, ако ми дадете някакъв съвет — настоя мистър Магнус, поглеждайки отново часовника: стрелките показваха почти единадесет и пет.

— Добре, сър — заговори мистър Пикуик с дълбок тържествен тон, с който великият мъж умееше, когато пожелае, да придаде на думите си извънредна внушителност и тежест, — бих почнал, сър, с възхвала на красотата на дамата и нейните изключителни качества; след това, сър, бих намекнал колко недостоен съм самият аз…

— Много добре — рече мистър Магнус.

— Недостоен, но само за нея, имайте това пред вид, сър — изясни мистър Пикуик, — а за да покажа, че не съм напълно недостоен, бих направил кратък преглед на живота си до този момент и на сегашното си положение. С помощта на някои сравнения бих подсказал, че всяка друга жена би приела с радост моето предложение. Тогава бих се разпрострял върху силата на моята любов и дълбочината на моята преданост. В този миг може би бих се поддал на изкушението да хвана ръката й.

— Да, разбирам — рече мистър Магнус. — Това вече е много важна стъпка.

— После, сър — продължи мистър Пикуик все по-разгорещено, докато картината придобиваше все по-ярки очертания пред очите му, — тъкмо тогава бих поставил въпроса си просто и ясно: „Искате ли да се омъжите за мене?“ Имам основателни причини да допусна, че в този миг тя би извърнала глава.

— Смятате ли това за неминуемо? — попита мистър Магнус. — Защото, ако не го стори в подходящия момент, ще се почувствувам доста неловко.

— Смятам, че ще го стори — успокои го мистър Пикуик. — Тогава, сър, бих стиснал нейната ръка и предполагам, предполагам, мистър Магнус, че след като съм направил това — ако естествено не е последвал отказ, — бих нежно отстранил кърпичката (а воден от скромните си познания за човешката природа, смятам, че дамата ще е сложила кърпичка на очите си в този миг) и бих си откраднал една почтителна целувка. Смятам, че бих я целунал, мистър Магнус, точно в този момент и твърдо съм убеден, че ако дамата въобще е склонна да се омъжи за мен, тя би свенливо промълвила на ухото ми своето съгласие.

Мистър Магнус скочи и впи мълчаливо поглед за няколко секунди в умното лице на мистър Пикуик; след това — часовникът показваше единадесет и десет — стисна топло ръката му и изскочи като безумен навън.

Мистър Пикуик закрачи нагоре-надолу из стаята, малката стрелка на часовника последва наполовина примера му и се бе придвижила към единадесет и половина, когато изведнъж вратата се отвори. Той се обърна, очаквайки да види мистър Магнус, но вместо него погледът му срещна веселото лице на мистър Тъпман, спокойния образ на мистър Уинкл и интелектуалните черти на мистър Снодграс. Докато мистър Пикуик ги приветствуваше, мистър Питър Магнус се появи в стаята.

— Моите приятели… джентълменът, за когото ви говорех, мистър Магнус — запозна ги мистър Пикуик.

— Ваш покорен слуга, господа — поздрави мистър Магнус, по видимому крайно развълнуван. — Мистър Пикуик, позволете да ви кажа няколко думи, сър.

И докато говореше, мистър Магнус вмъкна показалеца си в илика на дрехата на мистър Пикуик, замъкна го в нишата до прозореца и рече:

— Може да ми честитите, мистър Пикуик; последвах дословно вашите съвети.

— И всичко мина благополучно, нали? — запита мистър Пикуик.

— Всичко, сър. По-добре не можеше да бъде — отвърна мистър Магнус. — Мистър Пикуик, тя ще бъде моя.

— Честитя ви от все сърце — рече мистър Пикуик и горещо стисна ръката на новия си приятел.

— Вие трябва да я видите, сър — рече мистър Магнус. — Насам, моля. Извинете ни за малко, господа. — Мистър Питър Магнус тръгна бързо в съответната посока, след като измъкна мистър Пикуик от стаята. Той спря до съседната врата в коридора и почука тихичко.

— Влезте — рече нечий женски глас. И те влязоха.

— Мис Уидърфийлд — рече мистър Магнус, — позволете да ви представя моя най-добър приятел, мистър Пикуик. Мистър Пикуик, имам честта да ви представя на мис Уидърфийлд.

Дамата беше в другия край на стаята. Докато се покланяше, мистър Пикуик си измъкна очилата от джоба на жилетката и ги сложи. Но едва-що извършил последното действие, мистър Пикуик възкликна от изненада и се отдръпна няколко стъпки, а дамата нададе полусподавен писък, закри лицето си с ръце и се отпусна в едно кресло. Мистър Магнус пък остана като вкаменен, гледайки ту единия, ту другия, а по чертите му се четеше ужас и безкрайна почуда.

Подобно държане беше, без всякакво съмнение, съвършено необяснимо; но ето коя бе причината: едва-що мистър Пикуик си бе сложил очилата, и той позна в лицето на бъдещата мисис Магнус дамата, в чиято спалня се бе вмъкнал като нежелан гост предната вечер; а щом очилата бидоха надянати върху носа на мистър Пикуик, дамата разбра, че това е същият образ, който бе видяла в целия му ужас, обкръжен от нощно боне. Ето защо изпищя дамата, а мистър Пикуик изтръпна.

— Мистър Пикуик! — извика мистър Магнус, извън себе си от изумление. — Какво означава това, сър?… Какво означава, сър? — добави мистър Магнус с по-висок и заплашителен тон.

— Сър — рече мистър Пикуик с известно негодувание поради внезапното повелително наклонение, прозвучало в гласа на мистър Магнус. — Отказвам да отговоря на този въпрос.

— Отказвате ли, сър? — рече мистър Магнус.

— Да, решително! — възрази мистър Пикуик. — Не желая да кажа каквото и да било, излагащо тази дама или навяващо неприятни спомени в нейната душа, без нейно съгласие и разрешение.

— Мис Уидърфийлд — рече мистър Магнус, — познавате ли този човек?

— Дали го познавам? — колебливо рече дамата на средна възраст.

— Да, познавате ли го, госпожице? Запитах дали го познавате! — свирепо отвърна мистър Магнус.

— Виждала съм го — рече дамата на средна възраст.

— Къде? — запита мистър Магнус. — Къде?

— Това — отвърна дамата на средна възраст, като стана от креслото и извърна глава — не бих разкрила за нищо на света.

— Аз ви разбирам, госпожице — рече мистър Пикуик, — и уважавам вашата деликатност; бъдете сигурна, че то никога не ще бъде разкрито и от мен.

— Честна дума, госпожице — поде мистър Магнус, — имайки пред вид положението, в което съм поставен спрямо вас, вие се отнасяте към този въпрос с невероятно спокойствие, да, с невероятно спокойствие, госпожице.

— Жесток сте, мистър Магнус! — възкликна дамата на средна възраст и заплака с обилни сълзи.

— Отправяйте забележките си към мен, сър — намеси се мистър Пикуик. — Аз единствен съм виновен, ако въобще някой е виновен.

— О, вие единствен сте виновен, тъй ли, сър? — рече мистър Магнус. — Аз… аз започвам да прозирам цялата работа, сър. Сега се разкайвате за вашето решение, нали?

— Моето решение?! — учуди се мистър Пикуик.

— Да, вашето решение, сър. О, не ме гледайте така, сър. Нали бяхте дошли тук, за да разобличите измяната и коварството на една личност, в чиято честност и почтеност сте имали безгранична вяра — е?

Тук мистър Магнус изля чувствата си в продължителна саркастична усмивка; и снемайки сините си очила (които вероятно смяташе излишни в прилива на своята ревност), захвана да върти малките си очи по такъв страшен начин, че всяваше ужас.

— Е? — рече мистър Магнус; а после се усмихна отново още по-саркастично. — Но вие ще трябва да отговаряте за станалото, сър.

— За какво да отговарям? — запита мистър Пикуик.

— Не е важно, сър — отвърна мистър Магнус, като шареше нагоре-надолу из стаята. — Не е важно.

Изразът „не е важно“ сигурно е изключително широко понятие, защото не можем да се сетим за коя и да е свада, наблюдавана от нас на улицата, в театъра, в кръчмата или другаде, гдето тези думи да не са били вечният отговор на всички войнствени въпроси: „Да не се смятате за джентълмен, сър?“ — „Не е важно, сър.“; „Искал съм да кажа нещо на младата дама ли, сър?“ — „Не е важно, сър.“ — „Желаете май да ви разбия главата, сър?“ — „Не е важно, сър.“ Забележително е, че в това повсеместно „не е важно“ има, както изглежда, някаква скрита подигравка, която възбужда повече негодувание в гърдите на този, към когото е отправена, отколкото би могла да предизвика и най-тежката обида.

Нямаме намерение да твърдим, че тази именно кратка реплика възбуди в душата на мистър Пикуик онова негодувание, що неминуемо би възбудила в гърдите на един обикновен човек. Ние само отбелязваме факта, че мистър Пикуик отвори вратата на стаята и рязко извика:

— Тъпман, елате тук!

Мистър Тъпман веднага се появи с опулени от изненада очи.

— Тъпман — рече мистър Пикуик, — една тайна от деликатно естество, засягаща тази дама, стана причина да възникне недоразумение между този джентълмен и самия мен. Държа да го уверя във ваше присъствие, че това няма никаква връзка със самия него или с неговите намерения и едва ли е необходимо да ви замоля да имате пред вид, че ако той не промени своето отношение, това би означавало недоверие към моята честност и аз ще го изтълкувам като безспорно оскърбление. — Завършвайки своето слово, мистър Пикуик хвърли към мистър Питър Магнус многозначителен поглед.

Достойното и честно държане на мистър Пикуик заедно с онази ненадмината сила и енергия на знаменития мъж, когато вземаше думата, биха убедили всеки разумен човек в неговата правдивост; но за нещастие мислите на мистър Питър Магнус съвсем не се подреждаха разумно в този момент. Следователно, вместо да приеме обясненията на мистър Пикуик както подобава, той все повече се разгорещяваше, докато изпадна в бясна, неудържима, изпепеляваща ярост и захвана да говори за дължимото уважение към личните му чувства и разни други неща от този род; той подсилваше своята патетична реч, като крачеше насам-натам и скубеше косите си — забавление, което разнообразяваше понякога, като размахваше пестник пред човеколюбивата физиономия на мистър Пикуик.

Мистър Пикуик от своя страна, съзнавайки собствената си невинност и правота, и ядосан загдето бе тъй злощастно въвлякъл дамата на средна възраст в тази неприятна история, не беше в присъщото му спокойно разположение на духа. Като последица думите ставаха громки, а гласовете още по-громки: накрая мистър Магнус каза на мистър Пикуик, че ще има да види, на което мистър Пикуик с похвална учтивост отвърна, че колкото по-скоро види, каквото има да види, толкова по-добре; чувайки това, дамата на средна възраст изскочи ужасена от стаята, от която мистър Тъпман издърпа мистър Пикуик, като остави мистър Магнус на собствените му размишления.

Ако дамата на средна възраст бе общувала с деловия свят или ако поне бе малко запозната с обичайното държане на онези, които коват законите и установяват порядките, щеше да й е известно, че този вид ожесточение е нещо съвсем безобидно за човешката природа. Но тя бе живяла почти винаги далеч от града и никога не бе чела за дебатите в парламента, така че не бе осведомена относно тези особени тънкости на цивилизования живот. Ето защо тя изтича до своята стая, залости се вътре и като се замисли върху току-що разигралото се пред очите й събитие, най-страшни картини на кръвопролитие и сеч се представяха в нейното въображение; между тях тялото на мистър Питър Магнус в цялата му дължина, разкрасено от множество куршуми в лявата страна на гърдите, понесено към къщи от четирима души, беше най-покъртителната картина. Колкото повече размишляваше дамата на средна възраст, толкова повече я обхващаше ужас; в края на краищата тя реши да се отнесе до главния магистрат в града с просба за неотложно задържане на лицата мистър Пикуик и мистър Тъпман.

Дамата на средна възраст се реши на тази стъпка, подтиквана от най-различни съображения, най-важното от които бе безспорното доказателство, което би дала за своята преданост към мистър Питър Магнус и за своята загриженост за неговата безопасност. Тя твърде добре познаваше ревнивия му нрав и не се осмели да намекне, дори съвсем бегло, за истинската причина на своето вълнение, когато зърна мистър Пикуик; но се надяваше, че благодарение на мощното си въздействие върху дребния мъж и силата на своите убеждения ще съумее да укроти неговата буйна ревност, при условие обаче мистър Пикуик да го няма, за да не избухне нова свада. Изпълнена с тези мисли, дамата на средна възраст се нагизди с шапката и шала си и незабавно се отправи към жилището на кмета.

Гореупоменатият главен магистрат, мистър Джордж Нъпкинс, беше бележита личност, както най-големият бързоходец на света би могъл да се увери на двадесет и първи юни между зори и здрач, — а тъй като според календара този ден е най-дългият в годината, бързоходецът разполагаше с възможно най-дългия период за своето търсене. Тази именно утрин мистър Нъпкипс беше в състояние на крайна възбуда и раздразненост, защото в града имаше метеж: всички ученици от най-голямото тамошно училище се бяха наговорили да изпочупят стъклата на един досаден продавач на ябълки, бяха освиркали общинския глашатай и хвърляли камъни по полицията, състояща се от един възстар джентълмен с високи ботуши — повикан да потъпче размирицата, — който бе служил като стражар поне петдесет години, от съвсем младо момче. Мистър Нъпкинс седеше в своето кресло, сключил величествено вежди и цял кипящ от гняв, когато му съобщиха, че е дошла една дама по важна, лична и спешна работа. Мистър Нъпкинс придоби спокоен, но въпреки това страшен израз и заповяда да поканят дамата; тази заповед, подобно на всички разпореждания, изхождащи от императори, магистрати и други властници по земния шар, биде веднага изпълнена; и много развълнуваната мис Уидърфийлд бе съответно въведена вътре.

— Мъзл! — рече магистратът.

Мъзл беше недорасъл на височина разсилен, с дълго туловище за късите му крака.

— Мъзл!

— Да, ваша милост.

— Поставете стол и напуснете стаята.

— Да, ваша милост.

— А сега, госпожо, бихте ли изложили вашия въпрос? — рече магистратът.

— Той е от извънредно мъчително естество, сър — рече дамата.

— Твърде е вероятно, госпожо — рече магистратът. — Успокойте се, госпожо. — Тук мистър Нъпкинс придоби благ вид. — И ми разкажете каква работа, изискваща намесата на закона, ви води при мен, госпожо. — Тук чувствата му на магистрат взеха връх над човечността и той наново придоби строг вид.

— Много ми е тежко да ви съобщя тази новина, сър — рече мис Уидърфийлд, — но се страхувам, че се готви дуел.

— Тук, госпожо? — запита магистратът. — Къде, госпожо?

— В Ипсуич.

— В Ипсуич, госпожо? Дуел в Ипсуич? — възкликна магистратът, цял обхванат от ужас при тази мисъл. — Невъзможно, госпожо. Нищо подобно не би могло да стане в този град, уверен съм. Боже мили, госпожо, нима не си давате сметка колко дейна е нашата местна власт? Може случайно да сте чували, госпожо, как на миналия четвърти май аз се втурнах на боксовата площадка, придружен само от шестдесет полицаи-доброволци, и при грозяща ме опасност да стана жертва на развихрените страсти на разярената тълпа, забраних юмручното състезание между „Мидълсекският дундьо“ и „Съфъкският петел“? Дуел в Ипсуич, госпожо! Невъзможно, не е възможно двама души, които и да са те, да имат дързостта да подготвят такова едно нарушение на закона в този град — говореше магистратът, като убеждаваше и себе си.

— За нещастие сведенията ми са напълно верни — рече дамата на средна възраст. — Аз лично присъствувах на свадата.

— Невероятна работа — рече потресеният магистрат. — Мъзл!

— Да, ваша милост.

— Пратете ми мистър Джинкс! Незабавно!

— Да, ваша милост.

Мъзл се оттегли; и бледен, остронос, недохранен, опърпан писар на средна възраст влезе в стаята.

— Мистър Джинкс — рече магистратът. — Мистър Джинкс.

— Да, сър — отзова се мистър Джинкс.

— Тази дама, мистър Джинкс, е дошла да ни съобщи за един дуел, замислен да стане в града.

Не знаейки какво да отговори, мистър Джинкс се усмихна с усмивка на подчинен.

— Защо се смеете, мистър Джинкс? — запита магистратът.

Мистър Джинкс незабавно прие сериозен вид.

— Мистър Джинкс — рече магистратът, — вие сте глупак.

Мистър Джинкс погледна покорно великия мъж и загриза края на перодръжката си.

— Може би виждате нещо много смешно в тази новина, сър; но едно мога да ви кажа, мистър Джинкс, нямате голямо основание да се смеете — рече магистратът.

Недохраненият мистър Джинкс въздъхна, давайки си вероятно добра сметка, че наистина няма голямо основание да бъде весел; а когато му заръчаха да вземе показанията на дамата, той се дотътри до едни стол и започна да ги записва.

— Този тъй наречен Пикуик е, доколкото разбирам, главният виновник — рече магистратът, щом показанията завършиха.

— Да, именно той — рече дамата на средна възраст.

— А другият размирник… как му беше името, мистър Джинкс?

— Тъпман, сър.

— Тъпман ли е вторият?

— Да.

— А другият, който ще се дуелира, се е укрил, казвате, госпожо?

— Да — отвърна мис Уидърфийлд с леко покашлюване.

— Отлично — заключи магистратът. Тези двама главорези са дошли от Лондон, за да изтребват поданиците на негово величество, като си въобразяват, че на това разстояние от столицата ръката на закона е слаба и безпомощна. Те ще послужат за назидание. Издайте заповеди за тяхното задържане, мистър Джинкс. Мъзл!

— Да, ваша милост.

— Долу ли е Гръмър?

— Да, ваша милост.

— Нека дойде горе.

Раболепният Мъзл изчезна и бързо се завърна, придружен от възстар джентълмен с високи ботуши, забележителен главно с носа си като патладжан, грубия си глас, сюртука с тютюнев цвят и блуждаещите си очи.

— Гръмър — рече магистратът.

— Да, ваша милост.

— Спокойно ли е в града сега?

— Доста, ваша милост — отвърна Гръмър. — Населението се усмири, щот’ момчетата се пръснаха да играят крикет.

— Единствено крутите мерки вършат работа в тези времена — рече магистратът с решителен тон. Ако авторитетът на кралската власт е доведен до нула, трябва да се приложи законът за бунтовете. Ако гражданската власт не може да защити тези прозорци, Гръмър, военната власт трябва да защити гражданската власт заедно с прозорците. Нали това е основно начало в самата конституция, мистър Джинкс?

— Безспорно, сър — рече Джинкс.

— Отлично — рече магистратът, като подписваше заповедите за задържане. — Ще доведете тези хора при мен днес следобед, Гръмър. Ще ги намерите в „Големият бял кон“. Спомняте ли си случая с „Мидълсекският дундьо“ и „Съфъкският петел“, Гръмър?

Гръмър даде да се разбере чрез едно утвърдително кимване, че винаги ще си спомня: и действително никак не бе вероятно да забрави, защото за случката се споменаваше ежедневно.

— Това дори е още по-противоконституционно — рече магистратът, — още по-голямо нарушение на обществения ред и представлява грубо посегателство върху най-безспорните прерогативи на негово величество. Мисля, че дуелирането е един от най-безспорните прерогативи на негово величество, нали, мистър Джинкс?

— Специално утвърден от „Магна харта“, сър — рече мистър Джинкс.

— Една от най-блестящите перли на британската корона, отнета на негово величество от бароните, мисля, нали, мистър Джинкс? — рече магистратът.

— Точно така, сър — отвърна мистър Джинкс.

— Отлично — рече магистратът и гордо се изправи. — Не ще се посяга върху прерогативите на краля в тази част на неговите владения. Гръмър, осигурете си помощници и приведете в изпълнение заповедите във възможно най-кратък срок. Мъзл!

— Да, ваша милост.

— Изпратете дамата.

Мис Уидърфийлд се оттегли дълбоко поразена от познанията и научните дирения на магистрата; мистър Нъпкинс се оттегли, за да обядва; мистър Джинкс се оттегли, за да се затвори в себе си, защото това бе единственото му убежище — с изключение на софата, върху която спеше нощем в малката стая, служеща за дневна на неговите хазаи: а мистър Гръмър се оттегли, за да измие, с начина, по който щеше да изпълни новата си задача, позора, нанесен нему и на другия представител на негово величество, полицая, същата тази сутрин.

Докато се вземаха тези твърди и решителни мерки за опазване сигурността в кралството, мистър Пикуик и неговите приятели, бидейки в пълно неведение относно развиващите се важни събития, бяха спокойно седнали да обядват; и при това бяха много разговорливи и дружелюбни. Мистър Пикуик тъкмо разправяше своите приключения от предишната вечер, а последователите му много се забавляваха, особено мистър Тъпман, когато вратата се отвори и един порядъчно заплашителен образ надникна в стаята. Очите на този образ погледнаха много настойчиво мистър Пикуик за няколко секунди и по всичко изглеждаше, че бяха задоволени от разузнаването; защото тялото, принадлежащо на образа, бавно се вмъкна в помещението и се представи цялостно един възстар индивид с високи ботуши — а за да не държим повече читателя в напрежение, нека кажем веднага: очите бяха блуждаещите очи на мистър Гръмър и тялото беше тялото на същия джентълмен.

Постъпките на мистър Гръмър съответствуваха на длъжността му, но бяха някак странни. Първо, той залости вратата отвътре, второ — захвана да бърше много грижливо главата и лицето си с памучна кърпичка; трето — постави на най-близкия стол шапката с памучната си кърпичка вътре; четвърто — измъкна от вътрешния джоб на връхната си дреха увенчана с бронзова коронка полицейска палка и мрачен като привидение, махна с нея на мистър Пикуик.

Мистър Снодграс пръв наруши настъпилото от почуда мълчание. Той гледа строго мистър Гръмър в продължение на един миг и рече натъртено:

— Това е частно помещение, сър. Частно помещение.

Мистър Гръмър поклати глава и рече:

— Няма частно помещение за негово величество, щом веднъж сме пристъпили прага. Това е законът. Някои хора плещят, че къщата на англичанина — това било негова крепост. Туй са врели-некипели.

Пикуикистите се спогледаха удивени.

— Кой е мистър Тъпман? — запита мистър Гръмър. Той бе познал мистър Пикуик по интуиция. Веднага бе разбрал кой е той.

— Мойто име е Тъпман — рече мистър Тъпман.

— Мойто име е законът — рече мистър Гръмър.

— Какво? — попита мистър Тъпман.

— Законът — отвърна мистър Гръмър. — Законът, гражданската власт, изпълнителната. Туй всичкото все съм аз. А ето ми и пълномощието: еди-кой си Тъпман и еди-кой си Пикуик са нарушили реда на нашия суверен — краля, нашия господар; всичко е постановено и узаконено. Арестувам те, Пикуик. И преждеспоменатия — Тъпман.

— Какво означава това безобразие? — рече мистър Тъпман и скочи. — Напуснете стаята!

— Хей! — извика мистър Гръмър, като отстъпи бързо към вратата и я открехна няколко пръста. — Дъбли!

— Да — избоботи дълбок глас от коридора.

— На-а-пред, Дъбли!

При тази заповед някакъв човек с неумито лице над шест стъпки висок и доста обемист на ширина — се вмъкна през открехнатата врата (лицето му силно се зачерви от усилието) и се изтъпани насред стаята.

— Онез, доброволците, навън ли са, Дъбли? — запита мистър Гръмър.

Мистър Дъбли, който далеч не бе многословен, кимна утвърдително.

— Дай заповед отредът, дет’ ти го командуваш, да влиза.

Мистър Дъбли изпълни даденото му нареждане; и половин дузина мъже, всички с полицейски палки с бронзови коронки, нахълтаха в стаята. Мистър Гръмър пъхна своята палка в джоба и погледна мистър Дъбли; мистър Дъбли пъхна своята палка в джоба и погледна отреда; всеки от отреда пъхна своята палка в джоба и погледна господата Тъпман и Пикуик.

Мистър Пикуик и последователите му се изправиха отведнъж като един човек.

— Какво означава това грубо вмешателство в частния ми живот? — рече мистър Пикуик.

— Кой смее да ме арестува? — рече мистър Тъпман.

— Какво търсите тук, негодници? — рече мистър Снодграс.

Мистър Уинкл нищо не рече, но впи очите си в Гръмър и тъй го погледна, че ако последният имаше поне капка чувствителност, мозъкът му щеше да бъде пронизан. Но, кой знае защо, никакво въздействие не биде забелязано.

Когато представителите на изпълнителната власт доловиха, че мистър Пикуик и неговите приятели са склонни да окажат съпротива на всевластния закон, те многозначително запретнаха ръкавите на връхните си дрехи, сякаш да повалят хората най-напред и да ги отнасят след туй, беше нещо съвсем обичайно в тяхната служба и минеше ли им през ума, правеха го, без повече да му мислят. Тази тяхна постъпка не убягна от погледа на мистър Пикуик. Той проведе кратко съвещание с мистър Тъпман в един ъгъл; а след това изрази своята готовност да отиде до резиденцията на кмета, но отправи обръщение към всички присъствуващи там в този момент да си вземат бележка, че той има намерение веднага щом го освободят, да се оплаче от това чудовищно потъпкване на личните му привилегии на англичанин; на това присъствуващите там в този момент се смяха от все сърце, с изключение на мистър Гръмър, който, изглежда, считаше, че и най-малкото съмнение в божествената правота на магистратите е своего рода богохулство, недопустимо според неговите схващания.

Но тъкмо когато мистър Пикуик изрази своята готовност да се преклони пред законите на своята страна и тъкмо когато келнерите и конярите, камериерките и кочияшите, които бяха очаквали да се развихрят безредици от неговото заплашително упорство, почнаха да се разотиват, отегчени и разочаровани, отведнъж изникна едно съвсем неочаквано затруднение. Въпреки цялото си страхопочитание към законните власти мистър Пикуик решително отказа да се яви по многолюдните улици, обкръжен и охраняван от полицейски служители като някакъв престъпник. А мистър Гръмър също тъй решително отказа да върви от другата страна на улицата при дадената от мистър Пикуик дума, че ще отиде направо при кмета (Гръмър не забравяше размирния дух на населението през този ден; беше неприсъствен следобед и момчетата още не се бяха прибрали по домовете си); при това и мистър Пикуик, и мистър Тъпман не по-малко енергично възразяваха против разхода за превоз с карета, единственият почтен начин да се излезе от даденото положение. Спорът се разгорещи и въпросът остана за дълго висящ; и тъкмо когато изпълнителната власт се готвеше да надделее съпротивата на мистър Пикуик да отиде пешком до кмета чрез трети способ — да го завлече дотам насила, — някой си спомни, че в двора на странноприемницата имало някакъв стар стол-носилка, правен първоначално за някакъв болен от подагра рентиер, в който можели да се поберат двамата господа Пикуик и Тъпман поне тъй удобно, колкото в модерна пощенска кола. Столът-носилка биде нает и донесен. Мистър Пикуик и мистър Тъпман се напъхаха вътре и спуснаха щорите; двама носачи бидоха тозчас намерени; и шествието тръгна в тържествен ред. Полицаите доброволци обкръжиха возилото от всички страни; мистър Гръмър и мистър Дъбли победоносно маршируваха отпред; мистър Снодграс и мистър Уинкл вървяха хванати под ръка отзад; а най-отзад се точеха скараните със сапуна граждани на Ипсуич.

Дюкянджиите на града, макар и да имаха доста бегла представа за естеството на простъпката, бяха несъмнено доволни от зрелището. Ето, това бе силната ръка на закона, охраняваща с двадесет палки с бронзови коронки двама нарушители на обществения ред от самата столица; мощната машина беше ръководена от техния собствен магистрат и приведена в ход от техните собствени полицейски служители; и благодарение на задружните им усилия двамата престъпници бяха затворени на сигурно място, в тясното пространство на един стол-носилка. Многочислени бяха одобрителните и възторжени възгласи, приветствуващи мистър Гръмър, когато той вървеше начело на редиците; високи и продължителни бяха виковете на гражданите, скарани със сапуна; и всред тази всеобща изява на обществено одобрение шествието се придвижваше бавно и царствено.

Мистър Уелър, облечен в сутрешния си жакет с черни сатенени ръкави, се връщаше в доста унило настроение от безплодна обиколка около загадъчната къща със зелената порта, когато, вдигайки очи, видя стичащата се по улицата тълпа, скупчена около някакъв предмет, доста наподобяващ стол-носилка. В желанието да разсее мислите си от неуспеха на своето начинание, той се поотдръпна, за да наблюдава минаващия поток от хора. И когато си даде сметка, че те крещяха най-вече за свое собствено удоволствие, веднага почна да вика и той (за да ободри духа си) колкото му глас държи.

Мина мистър Гръмър, мина мистър Дъбли, мина и столът-носилка, минаха и доброволците телохранители, а Сам продължаваше да крещи възторжено заедно с тълпата и да размахва шапката си, сякаш бе извън себе си от радост (макар естествено да нямаше и понятие какво става в същност), когато млъкна изведнъж при неочакваната поява на мистър Уинкл и мистър Снодграс.

— Защо е таз врява, господа? — извика Сам. — Кой е в таз траурна караулна?

И двамата господа отвърнаха задружно, но техните думи бяха заглушени от шума наоколо.

— Кой? — отново извика Сам.

Той повторно получи отговор и от двамата; и макар че думите не достигнаха до ушите му, Сам разбра от движението на техните устни, че бяха произнесли магическата дума „Пикуик“.

Това бе достатъчно. Минута след това Сам си бе проправил път сред гъмжилото, спря носачите и се изправи срещу внушителния Гръмър.

— Хей, стари приятелю! — рече Сам. — Кой е тоз, дет сте го затворили в туй старо возило?

— Назад! — рече мистър Гръмър, чието самочувствие, подобно самочувствието на много други люде, бе невероятно нарасло от малкото слава.

— По главата с палката, ако не ще — посъветва мистър Дъбли.

— Много съм ви признателен, стари господине, задето тъй се грижите за мойта личност — отвърна Сам, — още по-признателен съм на господина, дет’ изглежда кат избягал от цирка великан, за неговото мило предложение; но по-скоро искам да ми отговорите на въпроса, ако нямате нищо против… Как сте, сър? — последното обръщение бе отправено с покровителствен тон към мистър Пикуик, който надничаше от предното прозорче.

Мистър Гръмър, онемял напълно от възмущение, измъкна от нарочния за целта джоб своята палка с бронзова коронка и я размаха пред носа на Сам.

— А — рече Сам. Много е хубава, особено короната: страшно прилича на истинска.

— Назад! — изкряска обиденият мистър Гръмър.

И за да придаде повече сила на своята заповед, той бутна с една ръка бронзовия кралски символ във връзката на Сам, а с другата го хвана за яката: любезност, на която мистър Уелър веднага отвърна, като го повали с юмрук на земята; а предварително, от крайна учтивост, бе съборил един от носачите, за да може мистър Гръмър да падне върху него.

Дали мистър Уинкл биде обхванат от онзи вид краткотрайно безумие, предизвикано от чувство на оскърбление, или бе вдъхновен от мистър Уелъровата проява на смелост — не е съвсем сигурно. Но сигурно е, че щом видя мистър Гръмър да пада, и той проведе невероятно яростна атака върху едно малко момче, стоящо до него; след което мистър Снодграс, в напълно християнски дух, за да не напада никого изневиделица, провъзгласи много високо, че се кани и той да започва и се залови да сваля жакета си най-хладнокръвно. Той биде веднага обкръжен и обезвреден; и трябва да бъдем справедливи и да отбележим, че те и двамата с мистър Уинкл не направиха никакъв опит да спасяват нито себе си, нито мистър Уелър, който, въпреки извънредно мъжествената си съпротива, бе победен поради численото превъзходство на противника и взет в плен. Отново се образува шествието; носачите отново заеха местата си; и походът продължи.

По време на цялата тази суматоха възмущението на мистър Пикуик бе безгранично. Той успя да зърне само как мистър Уелър разбута доброволната стража и как юмруците му летяха на всички посоки, но повече нищо не успя да види, защото нито вратите на носилката можеха да се отворят, нито пък щорите можеха да се вдигнат. Най-накрая сполучи с помощта на мистър Тъпман да отвори покрива: и като се покачи на седалката, крепейки се о рамото на мистър Тъпман, за да пази равновесие, мистър Пикуик отправи обръщение към мнозинството: подчерта недопустимите прийоми, приложени спрямо него; призова тълпата за свидетел, че неговият прислужник е бил нападнат пръв… И по такъв начин стигнаха до къщата на кмета: носачите припкаха, арестуваните ги следваха, мистър Пикуик ораторствуваше, а тълпата викаше.

Глава двадесет и пета

Гдето виждаме наред с други приятни неща колко величествен и безпристрастен е мистър Нъпкинс; и как мистър Уелър съвсем не остава длъжен на мистър Джоб Тротър; също и друга една история, която е там, където й е мястото

Страшно бе негодуванието на мистър Уелър, когато го откараха; многобройни бяха намеците относно външността и държането на мистър Гръмър и неговия другар; смели бяха нападките срещу всеки от шестимата придружаващи го джентълмени: така намираше той отдушник на своето недоволство. Мистър Снодграс и мистър Уинкл слушаха с мрачна почтителност своя вожд, леещ потоци от красноречие, чието бързо течение мистър Тъпман не успяваше да спре ни за секунда въпреки настоятелните му молби да затворят капака на стола-носилка. Ала гневът на мистър Уелър бързо премина в любопитство, когато шествието свърна в същия онзи двор, където бе срещнал побягналия Джоб Тротър; а любопитството се обърна в чувство на извънредно радостна изненада, когато преважният мистър Гръмър изкомандува носачите да спрат и се отправи с тържествена и наперена стъпка към същата тази зелена порта, от която Джоб Тротър бе изскочил, и с все сила дръпна висящата отстрани връв на камбанката над входа. В отговор на звъна се появи една много хубава, гиздава прислужничка, която, щом съзря бунтовническия вид на пленниците и разгорещено ораторствуващия мистър Пикуик, вдигна ръце от учудване и повика мистър Мъзл. Мистър Мъзл отвори едното крило на портата за коли, за да пропусне стола-носилка, арестуваните и полицаите доброволци; и веднага я хлопна под носа на тълпата, която, възмутена, загдето са я отстранили, и горяща от желание да види какво ще последва, изля своето негодувание, като рита по портите и звъня с камбанката в продължение на около два часа. В това забавление взеха участие всички поред с изключение на трима-четирима щастливци, открили пролука във вратата, през която нищо не се виждаше, но през която те зяпаха с упоритото постоянство на онези, що сплескват носовете си по витрините на аптеката, гдето лекар преглежда — но в задната стая — някой прегазен от двуколка пиян.

Поставиха стола-носилка в подножието на стълбището, водещо към главния вход на къщата, гдето стояха от двете страни като стражи два американски столетника в зелени качета. Откараха мистър Пикуик и приятелите му в преддверието, отгдето Мъзл, след като докладва за тяхното пристигане и получи съответна заповед, ги въведе в присъствието на негова милост главния магистрат, всеотдайния обществен служител.

Картината беше внушителна — добре бе замислена, за да всява ужас в сърцата на провинилите се и да им дава подходяща представа за строгото величие на закона. Пред голяма библиотека, в голям стол, пред голяма маса седеше мистър Нъпкинс, изглеждащ двойно по-голям от всички тези предмети, колкото и големи да бяха те. Масата бе украсена с купища книжа, а на другия й край се подаваха раменете и главата на мистър Джинкс, който старателно се мъчеше да изглежда по възможност най-старателно погълнат в работа. Когато влязоха всички, Мъзл внимателно затвори вратата след тях и застана зад стола на господаря си в очакване на неговите заповеди. Мистър Нъпкинс се облегна назад в креслото с вълнуваща тържественост и остро се вгледа в лицата на гостите, дошли не по своя воля.

— Е, Гръмър, кой е този човек? — рече мистър Нъпкинс, сочейки мистър Пикуик, който, готов да вземе думата от името и на своите приятели, стоеше с шапка в ръка, кланяйки се с най-подчертана почит и учтивост.

— Ей тоз тук е Пикуик, ваша милост — рече Гръмър.

— Да ги нямаме такива като „ей тоз тук“, стар дръвник неден — намеси се мистър Уелър, като си проправи път с лакти и застана на предна позиция. — Извинявайте, сър, но тоз ваш служител с жълтите ботуши нигде няма да го вземат да си печели хляба кат’ майстор по церемониите. Това, сър — продължи мистър Уелър, избутвайки Гръмър встрани и обръщайки се приветливо, по свойски, към магистрата, — това е мистър Самюъл Пикуик; това е мистър Тъпман, а там е мистър Снодграс; а по-нататък до него, от другата му страна, е мистър Уинкл — всичките са много порядъчни джентълмени и вий ще имате удоволствието да се запознаете с тях; а пък тез ваши служители колкото по-скоро ги опандизите, толкоз по-скоро ще се разберем по приятелски с вас. Работата най-напред, удоволствието след туй, както казал крал Ричард III, когато намушкал другия крал в Тауър, а след туй удушил дечурлигата му.

Привършвайки своето обръщение, мистър Уелър избърса шапката си с левия лакът и кимна благосклонно на изслушалия го с неизразим ужас Джинкс.

— Кой е този човек, Гръмър? — запита магистратът.

— Много опак тип, ваша милост — отвърна Гръмър. — Искаше да освободи затворниците и се нахвърли върху полицаите; затуй го арестувахме и го доведохме тука.

— Съвсем правилно сте постъпили — рече магистратът. — Той явно е опасен разбойник.

— Той е мой прислужник, сър — гневно се обади мистър Пикуик.

— О! Ваш прислужник, тъй ли? — иронично отвърна мистър Нъпкинс. — Заговор да се осуетят мерките на правосъдието и да се убият изпълнителите на закона. Прислужникът на мистър Пикуик. Запишете това, мистър Джинкс.

Мистър Джинкс го записа.

— Как се казваш ти, млади човече? — избоботи мистър Нъпкинс.

— Уелър — отговори Сам.

— Много подходящо име за Нюгейтския затвор — рече мистър Нъпкинс.

Това беше шега, следователно Джинкс, Гръмър, Дъбли и отредът доброволци се смяха най-усърдно цели пет минути.

— Запишете името му, Джинкс — рече магистратът.

— С главни букви, приятелче — рече Сам.

Тук един от полицаите доброволци се засмя отново и магистратът го заплаши, че веднага ще го арестува. Опасно е да се смее човек, когато не трябва.

— Къде живееш? — запита магистратът.

— Дето ми падне — отвърна Сам.

— Запишете и това, мистър Джинкс — рече магистратът, започнал вече да кипи от гняв.

— И го подчертайте — рече Сам.

— Той е скитник, мистър Джинкс — рече магистратът, — той е скитник според собствените му признания. Нали, мистър Джинкс?

— Разбира се, сър.

— Тогава ще го арестувам. Ще го арестувам като такъв — рече мистър Нъпкинс.

— В таз наша страна правосъдието било един път — рече Сам. — Съдиите май отварят уста, за да кажат, че затварят някого.

На тази духовитост се засмя друг полицай, а след това доби толкова неестествено сериозен вид, че съдията веднага откри кой е бил.

— Гръмър — рече зачервеният от яд мистър Нъпкинс, — как посмяхте да вземете за доброволец такъв пропаднал некадърник като този човек? Как посмяхте да го сторите, сър?

— Много съжалявам, ваша милост — изпелтечи Гръмър.

— Много съжалявате! — сопна се ядосаният магистрат. — Ще се каете за тази небрежност към вашия дълг, мистър Гръмър; ще послужите за назидание. Вземете полицейската палка на този човек. Той е пиян. Вие сте пиян, млади човече.

— Не съм пиян, ваша милост — рече човекът.

— Вие сте пиян — възрази магистратът. — Как смеете да казвате, че не сте пиян, когато аз твърдя, че сте? Мигар не мирише на алкохол, Гръмър?

— Ужасно, ваша милост — отвърна Гръмър, който имаше смътното усещане, че някъде наблизо долавя миризма на ром.

— Аз го усетих — рече мистър Нъпкинс. — Разбрах, че е пиян още щом влезе в стаята, по блесналите му очи. Забелязахте ли блесналите му очи, мистър Джинкс?

— Разбира се, сър.

— Не съм слагал капка алкохол в устата си тази сутрин — рече доброволецът, който беше напълно трезвен.

— Как смеете да ме лъжете! — провикна се мистър Нъпкинс. — Мигар не е пиян в този момент, мистър Джинкс?

— Разбира се, сър — отвърна Джинкс.

— Мистър Джинкс — рече магистратът, — аз ще арестувам този човек за непочтително държане към магистратурата. Изгответе акта за задържане, мистър Джинкс.

И човекът щеше да бъде задържан, ако мистър Джинкс, който бе юридически съветник на магистрата (защото бе учил право три години в една провинциална адвокатска кантора), не бе пошепнал на мистър Нъпкинс, че това не е съвсем редно; тогава магистратът държа слово и каза, че като се има пред вид семейното положение на доброволеца, то той щял да получи само мъмрене и щял да бъде освободен от тази си длъжност. Следователно доброволецът биде руган с жар в продължение на четвърт час и отпратен да си гледа работата; а Гръмър, Дъбли, Мъзл и всички останали полицаи доброволци се възхищаваха полугласно от великодушието на мистър Нъпкинс.

— А сега, мистър Джинкс — рече магистратът, — нека Гръмър даде свидетелските си показания.

Гръмър се зае да дава показанията си, но тъй като се увлече, а вечерята на мистър Нъпкинс бе почти готова, мистър Нъпкинс съкрати процедурата, като зададе на Гръмър въпроси по същество, на които Гръмър отговори по възможно най-утвърдителен начин. Тъй че разпитът протече много гладко и спокойно: бяха доказани две нападения от страна на мистър Уелър, една заплаха от страна на мистър Уинкл и едно грубо блъскане на мистър Снодграс. Когато всичко привърши, както го желаеше магистратът, той и мистър Джинкс се консултираха шепнешком.

Консултацията трая десетина минути — мистър Джинкс се оттегли в своя край на масата, а магистратът изправи рамене с встъпително покашлюване и тъкмо се канеше да започне своето обръщение, когато мистър Пикуик го изпревари:

— Извинявайте, че ви прекъсвам, сър — рече мистър Пикуик, — но преди началото на вашето изказване и на вашите действия, съгласно мнението, което вероятно сте си изградили въз основа на дадените тук свидетелски показания, аз трябва да се позова на правото си да бъда изслушан, поне що се отнася до самия мен.

— Дръжте си езика, сър — повелително отвърна магистратът.

— Длъжен съм да се подчиня, сър… — рече мистър Пикуик.

— Дръжте си езика, сър — прекъсна го магистратът, — или ще заповядам да ви отведат.

— Бихте могли да заповядате на подчинените си да изпълнят всяка ваша воля, сър — отвърна мистър Пикуик, — и от собствен опит зная, че те ви се подчиняват най-безпрекословно и са готови да изпълнят всяка ваша заповед; но ще си позволя да настоявам върху правото си да бъда изслушан, сър, докато ме отведат насила.

— Да живее мистър Пикуик и принципите му! — звучно се провикна мистър Уелър.

— Мълчете, Сам — рече мистър Пикуик.

— Онемявам като продупчен тъпан, сър — отвърна Сам.

Мистър Нъпкинс хвърли към мистър Пикуик поглед, изпълнен с почуда от неочакваната проява на толкова дързост; и беше повидомому готов да даде много гневен отговор, когато мистър Джинкс го дръпна за ръкава и му пошепна нещо на ухото. На това магистратът отговори полугласно и последва нов шепот. Джинкс явно го увещаваше в нещо.

Най-накрая магистратът, въпреки нежеланието си да изслушва когото и да било повече, се обърна към мистър Пикуик и остро го запита:

— Какво имате да кажете?

— Първо — рече мистър Пикуик, чийто взор през очилата накара дори мистър Нъпкинс да потръпне, — първо, желая да зная причините, поради които ни доведохте тук, мен и моите приятели.

— Трябва ли да му кажа? — пошепна магистратът на Джинкс.

— Смятам, че е уместно, сър — пошепна Джинкс на магистрата.

— Съобщено ми е под клетва — рече магистратът, — че съществуват основания да ви подозираме в намерения да се дуелирате и че другият човек там… Тъпман е ваш помощник и съучастник в това дело. Следователно… Е, мистър Джинкс?

— Точно така, сър.

— Следователно аз призовавам двама ви да… Смятам, че тъй е редно да се каже, нали, мистър Джинкс?

— Точно така, сър.

— Да… да… Какво, мистър Джинкс? — рече раздразнено магистратът.

— Да намерят поръчители, сър.

— Така. Следователно аз призовавам двама ви да намерите поръчители: както щях да кажа, когато ме прекъсна моят писар.

— Надеждни поръчители — подсказа шепнешком Джинкс.

— Трябват ни надеждни поръчители — рече магистратът.

— Жители на града — пошепна Джинкс.

— Необходимо е да са жители на нашия град — рече магистратът.

— Петдесет лири всеки — шепнеше Джинкс, — домопритежатели, разбира се.

— Необходими ни са две гаранции от по петдесет лири — високо рече магистратът с много достойнство — и поръчителите трябва да са домопритежатели, разбира се.

— Но, боже господи, сър — рече мистър Пикуик, който подобно на мистър Тъпман бе извън себе си от изумление и негодувание, — ние сме напълно чужди в този град. Нямам никакъв познат домопритежател тук, тъй както нямам никакво намерение да се дуелирам с когото и да било.

— Сигурно е така — отвърна магистратът, — сигурно е така, нали, мистър Джинкс?

— Разбира се, сър.

— Имате ли още нещо да кажете? — запита магистратът.

Мистър Пикуик имаше да каже още много нещо и несъмнено щеше да го каже, при това нямаше да бъде от полза за него, нито пък щеше да е приятно за съдията, ако не бе дръпнат за ръкава от мистър Уелър точно когато бе млъкнал и двамата веднага се впуснаха в такъв задълбочен разговор, щото мистър Пикуик въобще не чу въпроса на съдията. Мистър Нъпкинс не се числеше към онези, що биха задали повторно въпрос от този род; и тъй, след ново встъпително покашлюване той захвана да чете своята присъда всред почтителното мълчание на възхитените от него полицаи.

Щял да глоби Уелър две лири за първото му нападение и три лири за второто. Щял да глоби Уинкл две лири, а Снодграс — една лира и освен това щял да изиска да поемат писмено задължение да се държат чинно и мирно към всички поданици на негово величество и особено към неговия верен служител, Даниъл Гръмър. За Пикуик и Тъпман бил вече казал — можел да ги пусне само под гаранция.

Щом съдията спря да говори, мистър Пикуик незабавно пристъпи напред и възвърнал обичайната усмивка на добродушното си лице, каза:

— Моля магистрата за извинение, но бих желал да ме удостои с няколкоминутен честен разговор по много важен въпрос, засягащ лично него.

— Какво? — рече съдията.

Мистър Пикуик повтори своето искане.

— Това е невероятно странна просба — рече магистратът. — Частен разговор ли?

— Да, частен разговор — твърдо отвърна мистър Пикуик. — Но тъй като някои от сведенията, що бих желал да ви съобщя, са събрани от моя прислужник, бих искал да присъствува и той.

Магистратът погледна мистър Джинкс; мистър Джинкс погледна магистрата; полицаите се спогледаха един друг в недоумение. Мистър Нъпкинс побледня отведнъж. Може би този Уелър в момент на разкаяние щеше да му разкрие някой таен заговор, целящ неговото убийство? Това бе страшно предположение. Той беше обществена личност: и побледня още повече при мисълта за Юлий Цезар и мистър Пърсивал[73].

Магистратът отново погледна мистър Пикуик и направи знак на мистър Джинкс.

— Какво мислите за тази работа, мистър Джинкс?

Мистър Джинкс не знаеше какво точно трябва да мисли и боейки се да не сгреши нещо, се усмихна вяло, по твърде двусмислен начин, а после сви устни и бавно поклати глава.

— Мистър Джинкс — строго рече магистратът, — вие сте глупак.

При тази оценка относно неговата личност мистър Джинкс се усмихна още веднъж — доста по-вяло от преди — и се отдръпна постепенно в своя ъгъл.

Мистър Нъпкинс обмисли самостоятелно въпроса няколко секунди, а после стана от креслото и като покани мистър Пикуик и Сам да го последват, ги заведе в малка приемна, която бе непосредствено до съдийската му стая. Той поиска мистър Пикуик да се отдалечи в крайния ъгъл на малката приемна и с ръка на останалата полуотворена врата, за да си осигури незабавно отстъпление в случай на най-слабия признак на враждебни действия, мистър Нъпкинс изяви своята готовност да чуе съобщението, каквото и да бе то.

— Ще пристъпя направо към въпроса, сър — рече мистър Пикуик. — Той съществено засяга както лично вас, така и доброто ви име. Имам много основателни причини да предполагам, сър, че вие приютявате във вашия дом един голям мошеник!

— Двама — намеси се Сам. — Няма друг на тоз свят кат черничевия сълзлив подлец!

— Сам — рече мистър Пикуик, — ако искате този джентълмен да ме разбере, трябва да сдържате чувствата си.

— Много съжалявам, сър — отвърна мистър Уелър, — ама кат си помисля за онзи Джоб, тъй ми кипва, че излиза по малко пара.

— С една дума, сър — продължи мистър Пикуик, — има ли право моят прислужник, като подозира, че някой си капитан Фиц-Маршъл често идва на гости у вас? Защото — бързо добави мистър Пикуик, виждайки как мистър Нъпкинс се готвеше да го прекъсне много възмутено, — защото, ако е така, зная, че този човек е…

— Шт, шт — прекъсна го мистър Нъпкинс, затваряйки вратата, — знаете, че е какъв, сър?

— Безсъвестен авантюрист, нечестен тип, който живее на гърба на обществото, и доверчивите люде стават негови жертви, сър; негови глупави, смешни, нещастни жертви, сър — говореше развълнувано мистър Пикуик.

— Боже мой — рече мистър Нъпкинс, като цял се изчерви и веднага промени напълно своето държане, — боже мой, мистър…

— Пикуик — рече Сам.

— Пикуик — рече магистратът. — Боже мой, мистър Пикуик… моля, седнете… възможно ли е? Капитан Фиц-Маршъл?

— Не му викайте капитан — рече мистър Уелър, — нито пък Фиц-Маршъл. Той не е ни едното, ни другото. Той е пътуващ актьор и нищо повече; а името му е Джингл; пък ако не сте виждали вълк в червени дрехи, хубавичко погледнете оня Джоб Тротър.

— Това е самата истина, сър — рече мистър Пикуик в отговор на изумения поглед на съдията. — Единствено това ме води във вашия град: да разоблича човека, за когото говорим в този момент.

Мистър Пикуик захвана да излива в ужасените уши на мистър Нъпкинс кратко изложение за злодеянията на мистър Джингл. Той разправи за първата си среща с него; за бягството му с мис Уордл; за готовността, с която се бе отказал от дамата срещу парично възнаграждение; за клопката, която му бе устроил и как самият той (Пикуик) се бе отзовал в един девически пансион посред нощ; и как чувствувал за свой дълг да свали маската на този човек, присвоил чуждо име и звание.

Докато разказът продължаваше, цялата кипнала кръв в жилите на мистър Нъпкинс се изтегли нагоре до самия връх на ушите му. Той бе срещнал капитана на едно конно състезание в околностите на града. Очаровани от дългия списък на неговите аристократични познанства, от неговите далечни пътешествия, от неговото изискано държание, мисис Нъпкинс и мис Нъпкинс захванаха да канят капитан Фиц-Маршъл и да цитират капитан Фиц-Маршъл, и да въвеждат капитан Фиц-Маршъл в избрания кръг на своите познати, докато най-близките им приятели — мисис Поркънхам, двете й дъщери и синът й, мистър Сидни Поркънхам — щяха просто да се пръснат от завист и отчаяние. А сега изведнъж се оказваше, че той не бил нищо друго освен един беден авантюрист, странствуващ комедиант и ако не мошеник, то нещо тъй близко до това понятие, че едва ли имаше някаква разлика! О небеса! Какво щяха да кажат Поркънхамови! Как щеше да тържествува мистър Сидни Поркънхам, когато узнаеше, че неговото ухажване е било пренебрегнато заради такъв един съперник. А как щеше да срещне той, Нъпкинс, очите на стария Поркънхам при следващото общо съдийско заседание? И какъв коз щеше да е за опозицията на сегашната магистратура, ако тази история наистина са разчуеше!

— Но в края на краищата — рече мистър Нъпкинс, разведрен за малко след настъпилото дълго мълчание, — в края на краищата това са голословни обвинения. Капитан Фиц-Маршъл е много закачлив по нрав и сигурно има много врагове. С какви доказателства бихте могли да потвърдите вашите обвинения?

— Осигурете ми очна ставка с него — отвърна мистър Пикуик, — това е всичко, за което моля и което искам. Осигурете ми очна ставка тук, между него, мен и моите приятели: няма да ви са необходими повече доказателства.

— О — рече мистър Нъпкинс, — това може да стане много лесно, защото той ни идва на гости тази вечер и тогава няма да става нужда историята да добива гласност, единствено… единствено… заради самия млад човек, знаете. Аз… аз… бих желал все пак да обсъдя с мисис Нъпкинс доколко е уместна тази стъпка. Във всеки случай, мистър Пикуик, трябва най-напред да приключим с онзи съдебен въпрос, преди да предприемем каквото и да било друго. Моля ви да минем отново в съседната стая, сър.

И те минаха отново в съседната стая.

— Гръмър — рече магистратът със страшен глас.

— Да, ваша милост — отзова се усмихнат Гръмър със съзнанието, че е любимец.

— По-сериозно, по-сериозно, сър — строго рече магистратът. — Подобно лекомислие не ще търпя тук. Никак не е подходящо и съвсем нямате основание да се усмихвате, уверявам ви. Бяха ли току-що дадените от вас сведения напълно достоверни? Внимавайте този път, сър!

— Ваша милост — запелтечи Гръмър, — аз…

— Аха, вие сте смутен, нали? — рече съдията. — Мистър Джинкс, забелязвате ли смущението му?

— Разбира се, сър — отвърна Джинкс.

— А сега — поде съдията — повторете вашите показания, Гръмър, и отново ви предупреждавам да внимавате в думите си. Мистър Джинкс, записвайте!

Нещастният Гръмър отново започна да излага своите показания, но дали поради това, че Джинкс записваше всяка негова дума, а магистратът непрекъснато го прекъсваше, или поради склонността си да говори несвързано и крайното си смущение, за по-малко от три минути той успя да се оплете толкова много в подробности и противоречия, че мистър Нъпкинс отведнъж заяви, че не му вярва. И тъй глобите бяха отменени, а мистър Джинкс мигновено намери двама поръчители. И когато цялата тази тържествена процедура биде приключена по задоволителен начин, мистър Гръмър получи позорната заповед да напусне веднага стаята — печален пример за непостоянството на човешкото величие и за изменчивото естество на благоразположението на великите люде.

Мисис Нъпкинс беше царствена жена с розов прозрачен тюрбан и светлокафява перука. Мис Нъпкинс притежаваше цялото високомерие на своята майчица — но без тюрбан, и цялото й злонравие — но без перука; и всеки път, когато изявата на тези две приятни качества обединяваха майка и дъщеря по някоя възникнала неприятност, те се надпреварваха да стоварват вината върху мистър Нъпкинс — а това се случваше доста често. Следователно, когато мистър Нъпкинс потърси мисис Нъпкинс и й разказа всичко, що бе чул от мистър Пикуик, мисис Нъпкинс отведнъж си спомни, че все очаквала да се случи нещо подобно; тя винаги казвала, че щяло да бъде така; нейните съвети били винаги пренебрегвани; тя наистина не знаела за какво я смятал мистър Нъпкинс; и тъй нататък.

— Само като си помисля — възкликна мис Нъпкинс, насилвайки по една сълза от неголям размер в двата края на очите си, — само като си помисля в какво глупаво положение съм поставена!

— А, може да благодариш на татко си, драга моя — рече мисис Нъпкинс, — колко увещавах и молих този човек да поразпита за семейните връзки на капитана; колко настоявах и го карах да направи някаква решителна стъпка! Съвсем съм сигурна, че сега никой не ще го повярва, никой.

— Но, драга моя… — продума мистър Нъпкинс.

— Не ми говори, недей, ти винаги всичко объркваш — прекъсна го мисис Нъпкинс.

— Душичке — рече мистър Нъпкинс, — ти сама заявяваше, че капитан Фиц-Маршъл много ти харесва. Непрекъснато го канеше у нас, драга моя, и никога не си пропускала случай да го въвеждаш в други къщи.

— Нали ти казвах, Хенриета? — извика мисис Нъпкинс, обръщайки се към дъщеря си с вид на страшно обидена дама. — Нали ти казвах, че татко ти ще се нахвърли върху мене и аз ще изляза виновна за всичко? Нали ти казвах? — След това мисис Нъпкинс се разхлипа.

— О, татко! — укори го мис Нъпкинс. След това и тя се разхлипа.

— Нима не е прекалено: той ни навлече този срам, направи ни за посмешище, а накрая изкарва мене виновна за всичко! — провикна се мисис Нъпкинс.

— Как ще се покажем отново в обществото! — изохка мис Нъпкинс.

— Как ще погледнем в очите Поркънхамови! — извика мисис Нъпкинс.

— Или Григови! — извика мис Нъпкинс.

— Или Слъмитоукънови! — извика мисис Нъпкинс. — Но татко ти не го е грижа! За него това няма значение! — При тези страшни мисли мисис Нъпкинс заплака от душевно терзание и мис Нъпкинс последва примера й.

Сълзите на мисис Нъпкинс продължаваха да извират с голяма скорост, докато спечели малко време и обмисли положението: накрая реши сама за себе си, че най-добре би било да предложи на мистър Пикуик и на приятелите му да останат у тях, докато пристигне капитанът, и по такъв начин щеше да се даде на мистър Пикуик сгодния случай, който той търсеше. Ако се окажеше, че той бе казал истината, можеха да изгонят капитана от своя дом, без да се разгласява историята, а на Поркънхамови можеха да обяснят неговото изчезване, като кажат, че благодарение на семейните му връзки с двореца той е бил назначен за генерал-губернатор на Сиера Леоне или Саугур Пойнт, или някое друго от онези места с невероятно здравословен климат, които очароват европейците до такава степен, че веднъж попаднали там, рядко им се случва да се върнат обратно.

Когато мисис Нъпкинс изсуши своите сълзи, мис Нъпкинс също изсуши своите, а мистър Нъпкинс бе много доволен, че въпросът ще се уреди тъй, както предлагаше мисис Нъпкинс. И тъй, мистър Пикуик и неговите приятели, след като измиха всички следи от недавнашното си стълкновение, бидоха поканени при дамите, а скоро след това и да вечерят; що се отнася до мистър Уелър (в когото магистратът благодарение на присъщата си прозорливост бе открил в изтеклия половин час най-прекрасния млад човек на света), той бе поверен на грижите и покровителството на мистър Мъзл, комуто бе заръчано да го заведе на долния етаж и да се отнася към него с особено внимание.

— Как сте, сър? — рече мистър Мъзл, докато го водеше надолу по стълбището към кухнята.

— К’во да кажа: не е настъпила голяма промяна в здравето ми от преди малко, когато ви видях да се перчите зад стола на началството ви в съдебната стая — отвърна Сам.

— Извинете, моля, дето не ви обърнах голямо внимание тогава — рече мистър Мъзл, — но, видите ли, господарят не ни беше запознал още. Божичко, колко много му харесахте, мистър Уелър; наистина много!

— О — рече Сам, — той е много мил човек!

— Нали? — отвърна мистър Мъзл.

— Толкоз е духовит! — рече Сам.

— И тъй умее да говори — добави мистър Мъзл. — Как му текат мислите, нали?

— Чудесно — отвърна Сам, — изливат се тъй, че се чукат една друга по главата, та чак се смайват взаимно; едва се разбира к’во иска да каже, нали?

— Туй е голямото предимство на неговия начин да говори — продължи мистър Мъзл. — Внимавайте на последното стъпало, мистър Уелър. Бихте ли желали да си измиете ръцете, сър, преди да отидем при дамите? Ето тук има мивка с кана вода, а зад вратата ще намерите чист пешкир за обща употреба.

— А! Трябва май да се поизплакна — отвърна мистър Уелър, като натърка добре пешкира с жълтия сапун и заизтрива лицето си, докато то блесна. — Колко са дамите?

— Само две в нашата кухня — отговори мистър Мъзл. — Готвачка и горнична. Имаме момче за черната работа, също и едно момиче, но те се хранят в пералнята.

— О, значи, в пералнята се хранят, а? — забеляза мистър Уелър.

— Да — отвърна мистър Мъзл. — В началото ги взехме при нас на нашата маса, ама не можахме да издържим. Момичето има ужасно просташки маниери, пък и момчето — тъй сумти, когато яде, че не можахме да ги търпим повече при нас на масата.

— Същински млад морж! — рече мистър Уелър.

— О, ужасно нещо — продължи мистър Мъзл, — туй е най-лошото, кат работиш в провинцията, мистър Уелър, младите са винаги ей такива диви. Насам, сър, ако обичате; насам.

Мистър Мъзл тръгна най-учтиво пред мистър Уелър и го заведе в кухнята.

— Мери — обърна се мистър Мъзл към хубавата прислужничка, — това е мистър Уелър: джентълмен, дето господарят праща долу да го посрещнем колкото може най-добре.

— И господарят ви си знае работата и ме праща точно дето трябва — рече мистър Уелър, хвърляйки възхитен поглед към Мери. — Ако аз бях господар на таз къща, щях винаги да се чувствувам най-добре там, дет е Мери.

— Боже, мистър Уелър — рече поруменяла Мери.

— Ехе, гледай ти! — възкликна готвачката.

— И таз хубава, забравих готвачката — рече мистър Мъзл. — Мистър Уелър, позволете да ви представя.

— Приятно ми е, госпожо — рече мистър Уелър. — Радвам се наистина, че се запознавам с вас и дано познанството ни трае по-дълго, както казал някакъв джентълмен на една банкнота от пет лири.

След като тази церемония на представяне завърши, готвачката и Мери се оттеглиха в задната кухня, където се кискаха десетина минути; после се върнаха целите засмени и поруменели и седнаха да вечерят.

Общителният нрав на мистър Уелър и дарованието му да води разговор имаха такова неудържимо въздействие върху новите му познати, че скоро след като седнаха на масата, те станаха близки приятели и той им разказа най-подробно за прегрешенията на Джоб Тротър.

— Още от началото не мога да го търпя този Джоб — рече Мери.

— И няма защо да го търпиш, мила моя — отвърна мистър Уелър.

— Защо? — попита Мери.

— Защото грозотата и мошеничеството никак не си вървят с хубостта и честността — отвърна мистър Уелър. — Нали, мистър Мъзл?

— Никак не си вървят — потвърди този джентълмен.

Тогава Мери захвана да се смее и каза, че готвачката я е разсмяла; а готвачката също захвана да се смее и каза, че не е вярно.

— Нямам чаша — обади се Мери.

— Пий с мене, мила моя — рече мистър Уелър. Сложи си устните на мойта чаша и аз ще мога тогаз да те целуна чрез посредник.

— Срамота е, мистър Уелър! — рече Мери.

— К’во е срамота, мила моя?

— Да се говори тъй.

— Глупости; в туй няма нищо лошо. Туй си е естествено. Нали, госпожо готвачке?

— Не ме питайте за таквиз безобразия — отвърна страшно развеселената готвачка и двете с Мери отново се разсмяха, докато, кое от бирата, кое от студеното месо заедно със смеха, Мери много лошо се задави — страшен пристъп, от който се избави само благодарение на многобройни потупвания по гърба и други необходими грижи, положени най-деликатно от мистър Самюъл Уелър.

В разгара на настъпилото веселие и празнично настроение камбанката при входа силно издрънка; младият джентълмен, който се хранеше в пералнята, веднага отиде да отвори. Мистър Уелър бе отдал цялото си внимание на хубавата прислужничка; мистър Мъзл бе погълнат от задачата си на домакин; а готвачката тъкмо бе спряла да се смее и точно насочваше голям залък към устата си, когато вратата се отвори и в кухнята влезе мистър Джоб Тротър.

Ние казахме „влезе мистър Джоб Тротър“, но изразът не е съобразен с нашето обичайно строго придържане към фактите. Вратата се отвори и мистър Тротър се появи. Той щеше да влезе и тъкмо се канеше да го направи, но щом съзря мистър Уелър, неволно отстъпи една-две крачки назад и се загледа, застанал съвсем неподвижно от почуда и ужас, в неочаквано открилата се пред него картина.

— Ето го — рече Сам и скочи радостно на крака. — Та ний точно за тебе говорехме. Как си? Къде беше? Хайде, влизай!

Сграбчвайки черничевата яка на несъпротивляващия се Джоб, мистър Уелър го издърпа в кухнята, заключи вратата и предаде ключа на мистър Мъзл, който съвсем хладнокръвно го пусна в страничния си джоб и закопча копчето.

— Ей, че майтап! — извика Сам. — Кат си помисля само, че моят господар ще има удоволствието да срещне твоя на горния етаж, също както аз се радвам да те срещна тук, долу. Как я караш и какви са изгледите за бакалската търговия? Ама много ми е драго, че се виждаме! И много щастлив ми изглеждаш! Страшно приятно е, дет се срещаме, нали, мистър Мъзл?

— Страшно приятно — рече мистър Мъзл.

— Колко е весел! — рече Сам.

— В какво прекрасно настроение — рече Мъзл.

— Колко е доволен, че вижда тъкмо нас; това прави срещата ни двойно по-приятна — рече Сам. — Моля, седни, седни.

Мистър Тротър се остави да го сложат да седне на един стол край огнището. Той извъртя малките си очи първо към мистър Уелър, после към мистър Мъзл, но нищо не каза.

— И тъй — поде Сам, — сега ми се иска да те запитам пред тез дами, просто от любопитство, дали още се смяташ такъв мил и благовъзпитан млад джентълмен, който развява розова носна кърпичка и носи молитвеник с химни номер четири?

— И искал да се ожени за готвачка — намеси се възмутено въпросната дама, — негодник неден!

— И щял да тръгне по правия път и да отвори бакалница — додаде Мери.

— И аз имам да ви кажа нещо сега, млади човече — тържествено рече мистър Мъзл, много ядосан от последните два намека. — Тази дама тук — и той посочи готвачката — дружи с мене; и ако се осмелявате да говорите, сър, че сте щели да отваряте бакалница заедно с нея, вие засягате мен, и то в една от най-деликатните точки, дето един мъж може да засегне друг мъж. Разбирате ли ме, сър?

Тук мистър Мъзл, който имаше високо мнение за своето красноречие, защото подражаваше на своя господар, млъкна и зачака отговор.

Но мистър Тротър не даде отговор. Следователно мистър Мъзл продължи със своя тържествен тон:

— Много е възможно, сър, да не ви повикат на горния етаж за известно време, тъй като моят господар е особено много зает в този момент да си оправи сметките с вашия господар, сър; следователно ще имате възможност спокойно да се поразговорите насаме с мене, сър. Разбирате ли ме, сър?

Мистър Мъзл отново млъкна и зачака отговор; а мистър Тротър отново го разочарова.

— Добре тогава — рече мистър Мъзл, — много съжалявам, задето трябва да дам обяснение пред дамите, но спешният случай ми служи за извинение. Задната кухня е свободна, сър. Ако отидем там, сър, мистър Уелър ще се погрижи всичко да е по правилата и ще можем да получим взаимно удовлетворение, докато ни повикат със звънеца. Последвайте ме, сър!

Докато мистър Мъзл произнасяше последните си думи, той се придвижи една-две стъпки към вратата; а за да спести време, засваля жакета си, както се бе запътил нататък.

Но щом готвачката чу заключителните думи на смелото предизвикателство и видя как мистър Мъзл се готви да го приложи на дело, тя нададе висок и пронизителен писък и изхвърляйки се върху станалия мигновено от стола мистър Джоб Тротър, започна да дращи и удря широкото му плоско лице с обичайната енергия на силно раздразнена особа от женски пол и вплитайки пръсти в неговата дълга черна коса, изскуба оттам достатъчно материал за пет-шест дузини от най-широките траурни пръстени. Като извърши този подвиг с целия жар, вдъхнат й от нейната предана любов към мистър Мъзл, тя се оттегли, олюлявайки се, и тъй като бе поривиста дама с много изтънчена чувствителност, отведнъж падна пред кухненския шкаф и загуби съзнание.

В този миг се чу звънецът.

— Това е за тебе, Джоб Тротър — рече Сам; и преди мистър Тротър да успее да промълви някакъв укор или възражение, преди даже да намери време да избърше кръвта от раните, намесени му от лежащата в несвяст дама, Сам сграбчи едната му ръка, мистър Мъзл — другата и теглен напред от единия и блъскан отзад от другия, биде отведен в приемната на горния етаж.

А там картината бе внушителна. Мистър Алфред Джингл, наричан тоже капитан Фиц-Маршъл, бе застанал до вратата с шапка в ръка и усмивка на устните, напълно спокоен въпреки своето крайно неприятно положение. Пред него бе изправен мистър Пикуик, който явно му бе изнесъл някакъв високонравствен урок; защото лявата му ръка беше отзад под жакета, а дясната беше разперена във въздуха — обичайна за него поза, когато произнасяше тържествени речи. Недалеч от тях се виждаше мистър Тъпман, с изписано по лицето му негодувание, усърдно задържан от две страни от двамата си по-млади приятели; в дъното на стаята бяха мистър Нъпкинс, мисис Нъпкинс и мис Нъпкинс, мрачно величествени и ожесточени.

— Какво ме въздържа — казваше с царствено достойнство мистър Нъпкинс точно когато Джоб биде въведен, — какво ме въздържа да затворя тези хора като престъпни самозванци? Някакво нелепо милосърдие? Какво ме въздържа?

— Гордост, стари приятелю, гордост — отвърна Джингл без всякакво стеснение. — Невъзможно — няма как — хванахте капитан, е? Ха, ха! Чудесна работа — съпруг за щерката — хитрецът надхитрен — а да разгласите историята — за нищо на света — ще се покажете глупав — много!

— Мизерник — рече мисис Нъпкинс, — вашите долни клевети заслужават само нашето презрение.

— Винаги съм го мразила — добави Хенриета.

— О, естествено — рече Джингл. — Високият млад мъж — предишният поклонник — Сидни Поркънхам — богат прекрасен човек — но не тъй богат като капитана, и? Обърнахме му гръб — само капитана — няма друг като капитана — всички девойки лудеят по капитана — е, Джоб?

И мистър Джингл се засмя от все сърце. А Джоб, потривайки ръце от доволство, издаде първия звук, откакто бе влязъл в къщата — тихо сподавено хихикане, сякаш искаше да се разбере, че този смях му доставя преголяма наслада, за да остави дори малко от него да се изхаби в звук.

— Мистър Нъпкинс — рече по-възрастната дама, — този разговор не е подходящ за ушите на прислугата. Нека се махат тези негодници.

— Разбира се, драга моя — отзова се мистър Нъпкинс. — Мъзл!

— Да, ваша милост.

— Отворете предната врата.

— Да, ваша милост.

— Напуснете моя дом! — рече мистър Нъпкинс, като махна изразително с ръка.

Джингл се усмихна и се запъти към вратата.

— Стойте! — заповяда мистър Пикуик.

Джингл се спря.

— Бих могъл — заговори мистър Пикуик — да си отмъстя много по-жестоко за лошите дела, извършени спрямо мен от вас и онзи лицемерен ваш приятел там.

Джоб Тротър се поклони много учтиво и сложи ръка на сърцето си.

— Казвам — рече мистър Пикуик, като гневът му нарастваше все повече, — казвам, че бих могъл да си отмъстя много по-жестоко, но се задоволявам с това, че ви разобличих: нещо, което считам за свой дълг пред обществото. Надявам се, че няма да забравите тази снизходителност, сър.

Когато мистър Пикуик стигна дотук, Джоб Тротър сложи ръка на ухото си с насмешлива съсредоточеност, сякаш държеше да не изпусне ни една сричка от неговото слово.

— Имам само да добавя, сър — продължи мистър Пикуик, едва сдържайки вече гнева си, — че ви считам за негодник и за… за… хулиган и… и… че нито съм виждал, нито съм чувал за по-лош човек от вас, с изключение на онзи престорено набожен вагабонтин в черничевата ливрея.

— Ха! Ха! — отвърна Джингл. — Чудесно същество, Пикуик — добро сърце — дебело старо момче — но не трябва да се горещи — лошо за здравето, много — довиждане — ще се видим отново някога — горе главата — хайде, Джоб — тръгвай!

С тези думи мистър Джингл накриви шапката си както винаги и излезе от стаята. Джоб Тротър се спря, огледа всички, ухили се и след като се поклони на мистър Пикуик с подигравателна тържественост, а на мистър Уелър намигна с дързост, неподдаваща се на описание, последва своя благонадежден господар.

— Сам — рече мистър Пикуик на тръгналия след тях мистър Уелър.

— Да, сър.

— Останете тук.

Мистър Уелър, изглежда, се двоумеше.

— Останете тук — повтори мистър Пикуик.

— Не може ли да пооправя малко този Джоб при портата? — запита мистър Уелър.

— Не, разбира се — отвърна мистър Пикуик.

— Не може ли да го изритам през портата, сър? — рече мистър Уелър.

— Не, в никой случай — отвърна неговият господар.

За първи път, откакто бе на тази си служба, мистър Уелър изглеждаше за миг недоволен и нещастен. Но лицето му скоро се проясни; защото лукавият мистър Мъзл се бе скрил зад входната врата и впускайки се стремително в подходящия момент, успя много ловко да събори както мистър Джингл, тъй и неговия помощник надолу по стълбището, право в американските столетници в подножието му.

— Изпълнихме вече дълга си, сър — обърна се мистър Пикуик към мистър Нъпкинс, — и както аз, така и приятелите ми трябва да се сбогуваме с вас. А едновременно с благодарностите за оказаното ни гостоприемство позволете ми да ви уверя от името на всички ни, че не бихме го приели, нито пък бихме се възползували от случая, за да се изплъзнем от недавнашното си неприятно положение, ако не бяхме заставени от нашето силно чувство за дълг. Ние се връщаме утре в Лондон. Вашата тайна ще бъде запазена.

Изразявайки по този начин своя протест срещу станалите същата сутрин събития, мистър Пикуик се поклони дълбоко на дамите и въпреки настойчивите молби на домакините напусна приемната заедно със своите приятели.

— Вземете си шапката, Сам — рече мистър Пикуик.

— Тя е на долния етаж, сър — отговори Сам и изтича долу да я вземе.

Нямаше никой друг в кухнята освен хубавата прислужничка. И тъй като шапката на Сам беше затурена някъде, наложи се да я потърси, а хубавата прислужничка му държеше свещта. Трябваше да прегледат цялата стая, за да намерят шапката. Хубавата прислужничка в желанието си да му помогне застана на колене и прехвърли всички неща, струпани в един ъгъл до вратата. А този ъгъл беше много неудобен. Не можеше човек да стигне до него, без да затвори първо вратата.

— Ето я — рече хубавата прислужничка. — Това е, нали?

— Дай да я видя — рече Сам.

Хубавата прислужничка бе сложила свещта на пода; и тъй като светлината беше мъждива, Сам беше принуден също да застане на колене, за да види дали това е неговата шапка, или не. Ъгълът беше необикновено тесен, ето защо — грешката бе на този, който бе построил къщата, ничия друга — Сам и хубавата прислужничка се намериха, волю-неволю, съвсем близко един до друг.

— Да, това е — рече Сам. — Довиждане!

— Довиждане! — рече хубавата прислужничка.

— Довиждане! — рече Сам и докато го казваше, той изпусна шапката, която бяха намерили с толкова труд.

— Колко сте несръчен — рече хубавата прислужничка. — Пак ще я загубите, ако не внимавате.

И тъй, само за да не си загуби отново шапката, тя му я сложи на главата.

Дали защото лицето на хубавата прислужничка изглеждаше още по-хубаво, както го бе вдигнала към лицето на Сам, или беше случайна последица на това, че бяха тъй близко един до друг, е въпрос, останал неизяснен до ден-днешен; но Сам я целуна.

— Да не би да го сторихте нарочно? — рече поруменяла хубавата прислужничка.

— Не, тогава не беше нарочно — рече Сам, — но сега е нарочно.

И той я целуна още веднъж.

— Сам! — повика го мистър Пикуик през парапета на стълбището.

— Идвам, сър — отвърна Сам и изкачи тичешком стълбите.

— Колко много се забавихте! — рече мистър Пикуик.

— Имаше нещо зад вратата, сър, и то доста дълго време ни пречеше да я отворим, сър — отвърна Сам.

Това беше първата страница на първата любов на мистър Уелър.

Глава двадесет и шеста

Която съдържа кратък отчет за хода на делото Бардел срещу Пикуик

След като изпълни главната задача и цел на своето пътуване с разобличаването на Джингл, мистър Пикуик реши да се върне незабавно в Лондон, за да се запознае с постъпките, направени междувременно против него от господата Додсън и Фог. Действувайки в духа на това решение с присъщите на характера му воля и енергия, той се изкачи на задната седалка на дилижанса от Ипсуич за Лондон на сутринта след паметните събития, описани надълго в двете предшествуващи глави; и придружен от тримата си приятели и мистър Уелър, той пристигна жив и здрав в столицата същата вечер.

Тук приятелите се разделиха за известно време. Господата Тъпман, Уинкл и Снодграс се отправиха към съответните си жилища, за да се заловят с приготовленията за предстоящото им гостуване в Дингли Дел, а мистър Пикуик и Сам се настаниха в много хубава, старомодна, но удобна квартира: тоест пивница и хотел „Джордж и ястребът“, Джордж Ярд, Ломбард Стрийт.

Мистър Пикуик привърши вечерята си и след като допи последната чаша от някакво специално порто, покри главата си с копринена носна кърпичка, сложи нозете си на решетката пред камината и се излегна на удобното кресло, когато влезе мистър Уелър с платнената му пътна чанта и го откъсна от спокойното му съзерцание.

— Сам — рече мистър Пикуик.

— Да, сър — отвърна мистър Уелър.

— Точно си мислех, Сам — поде мистър Пикуик, — че съм оставил доста свои вещи в къщата на мисис Бардел и би трябвало да направя необходимото да ги прибера оттам, преди да напусна отново града.

— Много добре, сър — отвърна мистър Уелър.

— Бих могъл да ги оставя засега у мистър Тъпман, Сам — продължи мистър Пикуик, — но преди да ги приберем, необходимо е да бъдат прегледани и опаковани. Бих желал да прескочите до Гозуъл Стрийт, Сам, и да се заемете с тази работа.

— Веднага ли, сър? — попита Сам.

— Веднага — отвърна мистър Пикуик. — И… чакайте, Сам — добави мистър Пикуик, вадейки кесията си, — има да се плаща някакъв наем. Не дължа нищо за тримесечието до Коледа, но по-добре го платете и да се свърши с това. Би трябвало при напускане на квартирата да предупредя един месец по-рано. Ето ви писменото ми предупреждение. Дайте го на мисис Бардел и й кажете, че може да обяви квартирата за свободна, щом пожелае.

— Много добре, сър — отвърна Сам. — Има ли още нещо, сър?

— Не, нищо, Сам.

Мистър Уелър се отправи бавно към вратата, сякаш очакваше още нещо; бавно я отвори, бавно престъпи прага и бавно започна да я затваря, когато мистър Пикуик го повика:

— Сам.

— Да, сър — отзова се Сам, като бързо престъпи прага в обратна посока и затвори вратата след себе си.

— Нямам нищо против, ако се опитате да разберете, Сам, какво е отношението на мисис Бардел към мен и дали е наистина възможно това гнусно и неоснователно съдебно преследване да стигне до крайности. Казвам, че нямам нищо против да го сторите, ако искате, Сам — рече мистър Пикуик.

Сам кимна в знак, че е разбрал и излезе от стаята. Мистър Пикуик придърпа отново копринената носна кърпичка върху главата си и се приготви за дрямка. Мистър Уелър веднага излезе, за да изпълни дадените му поръчения.

Наближаваше девет часът, когато стигна Гозуъл Стрийт. Две свещи горяха в малката приемна към улицата и две женски шапки хвърляха сянка върху щорите на прозорците. Мисис Бардел имаше гости.

Мистър Уелър почука на вратата и след доста дълго време — прекарано от Сам в подсвиркване на някаква песничка, а от лицето отвътре в преодоляване упорството на една свещ, която отказваше да се запали — чифт детски обущенца затопуркаха по постлания под и младият мистър Бардел се появи на входа.

— Е, малък палавнико — рече Сам, — как е мама?

— Тя е много добре — отвърна младият мистър Бардел, — и аз също.

— Е, слава богу — рече Сам. — Кажи й, че искам да говоря с нея, хайде, мое дете-чудо.

При тази просба младият мистър Бардел сложи упоритата при запалване свещ на последното стъпало и изчезна в малката приемна с дадената му заръка.

Двете шапки, хвърлящи сянка върху щорите на прозорците, бяха съответната украса на главите на две от най-близките приятелки на мисис Бардел, които току-що бяха дошли да пият чай, придружен с малка топла вечеря, състояща се от няколко чифта свински крачета и печено сирене. Сиренето цвъртеше и добиваше чудесна кафява коричка в малката металическа скара на открития огън; свинските крачета изглеждаха чудесни в калайдисаната тенджерка, поставена отпред, върху решетката на камината; мисис Бардел и двете й приятелки се чувствуваха също чудесно, бъбрейки спокойничко относно всичките си близки приятели и познати, когато младият мистър Бардел се завърна от входната врата, за да предаде посланието, поверено му от мистър Самюъл Уелър.

— Прислужникът на мистър Пикуик! — възкликна мисис Бардел, като побледня.

— Божичко мили! — рече мисис Клъпинс.

— Правичката да си кажа, нямаше да го повярвам, ако не се случи тъй, че да съм тук — рече мисис Сандърс.

Мисис Клъпинс беше дребна, енергична наглед жена; мисис Сандърс беше едра, пълна, широколика особа: и те двете бяха въпросните гостенки.

Мисис Бардел чувствуваше, че е редно да се развълнува; и тъй като ни една от трите не знаеше дали би трябвало в същност при дадените обстоятелства да се влиза във връзка с прислужника на мистър Пикуик освен посредством Додсън и Фог, те всички бяха заварени неподготвени за тази среща. В това положение на колебание първото нещо, що можеше да се направи, естествено беше да се натупа момчето, загдето бе отворило вратата на мистър Уелър. Следователно майка му го натупа, а то закрещя високо.

— Престани да крещиш… чуваш ли, непослушно създание! — рече мисис Бардел.

— Да, да, недей да ядосваш бедната си майка — рече мисис Сандърс.

— Тя и тъй си има достатъчно ядове, Томи — рече мисис Клъпинс примирително и съчувствено.

— Ох! Няма късмет горката гълъбица! — изохка мисис Сандърс.

При всички тези поучителни изказвания младият мистър Бардел се разрева още по-гласовито.

— А сега какво да правя? — обърна се мисис Бардел към мисис Клъпинс.

— Аз мисля, че трябва да го видите — отвърна мисис Клъпинс, — но в никакъв случай не без свидетел.

— Аз мисля, че с двама свидетели е по-законно — додаде мисис Сандърс, която, подобно на другата приятелка, изгаряше от любопитство.

— Може би най-добре ще е да влезе тук — рече мисис Бардел.

— Разбира се! — отвърна мисис Клъпинс, подхващайки енергично това предложение. — Влезте, младежо! И затворете най-напред външната врата, моля.

Мистър Уелър се възползува веднага от поканата и щом се представи в приемната, обясни поверената му задача както следва:

— Прощавайте много дет ви правя туй главоболие, госпожо, както рекъл крадецът, когато хвърлил старата дама в огъня, но щото аз и началството точно сега си идваме в града и пак веднага тръгваме, не може другояче.

— Разбира се, младият човек не е крив за грешките на своя господар — обади се мисис Клъпинс, приятно изненадана от външността и думите на мистър Уелър.

— Не е, ами — потвърди мисис Сандърс, хвърляйки замислен поглед към калайдисаната тенджерка, сякаш си правеше сметка наум по колко свински крачета биха се паднали на всеки в случай, че поканеха Сам да остане на вечеря.

— И тъй, аз дойдох тук — продължи Сам, без да обръща внимание на вмъкнатите забележки, — първо, да ви предам предупреждението за напускане на квартирата: ето ви го. Второ, да платя наема: ето ви и него. Трето, да ви кажа, че всички неща на началството трябва да се опаковат и да се предадат на тоз, който пратим да ги вземе. Четвърто, да ви съобщя, че може да дадете стаите под наем, щом пожелаете; и туй е всичко.

— Каквото и да се е случило — рече мисис Бардел, — аз винаги съм казвала и винаги ще казвам; във всяко друго отношение, освен в едно, мистър Пикуик винаги се е държал като истински джентълмен. Винаги е плащал наема си редовно, като банка, винаги.

Казвайки това, мисис Бардел вдигна кърпичка към очите си и излезе от стаята да приготви разписката.

Сам отлично схвана, че той трябваше да остане мълчалив, а жените непременно щяха да се разбъбрят; затова огледа поред калайдисаната тенджерка, печеното сирене, стените и тавана, без да промълви дума.

— Бедничката! — рече мисис Клъпинс.

— Ах, горката! — отвърна мисис Сандърс.

Сам не каза нищо. Той виждаше, че те пристъпват към въпроса.

— Наистина не мога да се сдържа — подхвана мисис Клъпинс, — като си помисля за туй лъжовно обещание. Не искам да кажа нищо, за да не ви стане неудобно, младежо, но вашият господар е едно старо животно и съжалявам, дето не е тук, да му го кажа в очите.

— И аз съжалявам — рече Сам.

— Като я гледа човек как го е взела присърце, отпаднала духом, и на нищо не се радва, освен когато дойдат някои приятелки да я посетят от съжаление и да я поразтушат — продължи мисис Клъпинс, поглеждайки към калайдисаната тенджерка и към скарата край огъня, — туй е възмутително!

— Безчеловеческо — добави мисис Сандърс.

— А вашият господар, младежо! Джентълмен с пари, дето няма нищо ще покрие харчовете за една жена, без да му мигне окото — продължи много словоохотливо мисис Клъпинс. — Та може ли да има и най-малко оправдание, задето се държи тъй! Защо не се ожени той за нея!

— А — рече Сам, — разбира се: туй е въпросът.

— Въпросът, да — отвърна мисис Клъпинс. — Тя щеше да му зададе въпроса, ако беше куражлия като мене. Ама все пак има закон за нас, горкичките жени, дето ни тъпчат, както си искат, когато им падне; и господарят ви ще разбере някои работи, младежо, преди да му се лепнат още шест месеца на гърба.

При тази утешителна мисъл мисис Клъпинс навири глава и се усмихна на мисис Сандърс, която също й отвърна с усмивка.

„Делото е в ход, няма грешка“ — помисли си Сам и точно тогава мисис Бардел се върна с разписката.

— Ето ви я, мистър Уелър — рече мисис Бардел, — ето ви и остатъка от парите; надявам се, че ще пийнете нещичко, за да се сгреете, поне заради старото ни познанство, мистър Уелър.

Сам долови изгодата, дето можеше да извлече, и веднага прие поканата; мисис Бардел извади от някакъв малък долап тъмна бутилка и винена чаша; тя бе тъй разсеяна, потънала в скръбните си мисли, че след като напълни чашата на мистър Уелър, извади още три чаши и също ги напълни.

— Ах, мисис Бардел! — извика мисис Клъпинс. — Вижте само какво направихте!

— Е, и таз хубава! — откликна мисис Сандърс.

— Ах, бедната ми глава! — отвърна мисис Бардел с бледа усмивка.

Сам естествено схвана цялото положение и тутакси каза, че той никога не пиел преди вечеря, освен когато някоя дама пиела с него. Последва весел продължителен смях и мисис Сандърс се престраши да отпие от чашата си, за да му направи удоволствие. Тогава Сам каза, че трябвало да го сторят задружно и всички отпиха по малко. После дребната мисис Клъпинс предложи наздравица „за успех на Бардел срещу стария Пикуик“, при което дамите си изпразниха чашите в чест на това пожелание и мигновено станаха много бъбриви.

— Сигурно сте чули за това, което става, мистър Уелър? — рече мисис Бардел.

— Чувал съм туй-онуй — отвърна Сам.

— Ужасно е да те изправят пред хората по този начин, мистър Уелър — продължи мисис Бардел, — но сега виждам, че това е единственото, което мога да направя, а моите адвокати, господа Додсън и Фог, ми казват, че с призованите от нас свидетели непременно ще спечелим. Не знам какво ще правя, мистър Уелър, ако не стане тъй.

Само при мисълта, че мисис Бардел би могла да изгуби делото, мисис Сандърс тъй се разтревожи, че бе необходимо веднага отново да напълни и изпразни чашата си, защото такива били чувствата й в този миг (както обясни тя по-късно), че щяла направо да припадне, ако не го била сторила.

— Кога се очаква туй дело? — запита Сам.

— През февруари или март — отвърна мисис Бардел.

— И колко много свидетели ще има, нали? — рече мисис Клъпинс.

— Да, много! — рече мисис Сандърс.

— А как ли ще побеснеят Додсън и Фог, ако тъжителката не спечели? — добави мисис Клъпинс. — Та те поемат цялата отговорност!

— А, тъй ами! — отвърна мисис Сандърс.

— Но тъжителката непременно ще спечели — заключи мисис Клъпинс.

— Надявам се — рече мисис Бардел.

— О, за туй няма никакво съмнение — додаде мисис Сандърс.

— Е — рече Сам, като скочи на крака и остави чашата си на масата. — Едно мога да ви кажа: дано получите туй, що заслужавате.

— Благодарности, мистър Уелър — поривисто отговори мисис Бардел.

— А за ония Додсън и Фог, дето ги вършат тез работи за своя сметка — продължи мистър Уелър, — и за всички други симпатяги от тоз занаят, дето скарват хората, без да вземат нищичко, и пращат своите чиновници при съседи и познати да изравят малките им караници, дето трябва да се оправят пред съда — за всички тези симпатяги мога да кажа само едно: да можех аз да им дам туй, що заслужават.

— Ах, и аз искам да им се даде туй, що заслужават: всеки с добро и щедро сърце е готов да им го даде! — рече мисис Бардел възхитена.

— Амин! — отговори Сам — И ще си живеят сито до немай-къде от туй! Желая ви лека нощ, госпожи.

За голямо облекчение на мисис Сандърс Сам си отиде, без да бъде поканен от домакинята да опита свинските крачета и печеното сирене: затова пък дамите, с детската — според силите му — помощ на младия мистър Бардел, си хапнаха хубавичко от лакомствата; и те наистина изчезнаха без остатък благодарение на усърдните им усилия.

Мистър Уелър се върна в странноприемницата „Джордж и ястребът“ и разказа най-точно на своя господар за ловките игри на Додсън и Фог, за които бе успял да разбере по време на посещението си у мисис Бардел. Едно свиждане с мистър Пъркър на следния ден напълно потвърди и дори надмина всички неприятни сведения, доставени от мистър Уелър. И мистър Пикуик бе принуден да се готви за коледното си гостуване в Дингли Дел с приятната мисъл за предстоящото му след два-три месеца дело за нанесена щета поради неустойка на брачно обещание: щеше да бъде изправен пред съда за граждански дела от общ характер, като тъжителката имаше всички възможни преимущества не само поради силата на обстоятелствата, но и поради ловките игри на Додсън и Фог на това отгоре.

Глава двадесет и седма

Самюъл Уелър отива на поклонение в Доркинг и се вижда със своята мащеха

Оставаше един промеждутък от два дена преди уреченото време за отпътуване на пикуикистите до Дингли Дел и мистър Уелър, след като бе вечерял доста рано, седеше в една от задните стаи на „Джордж и ястребът“, обмисляйки по какъв начин би могъл да оползотвори най-добре времето си. Беше забележително хубав ден; и не бяха изминали дори десет минути, откакто умът му бе погълнат от този въпрос, когато отведнъж го обхвана топло синовно чувство; необходимостта да отиде и види баща си и да засвидетелствува своето уважение към мащеха си го облада тъй силно, щото се чудеше как дотогава не бе и помислял за това свое морално задължение. Горящ от желание да заглади още начаса своята досегашна небрежност, той веднага отиде на горния етаж при мистър Пикуик и го помоли да му даде отпуска, за да изпълни похвалното си намерение.

— Естествено, Сам, естествено — рече мистър Пикуик, със светнали от задоволство очи при това доказателство за синовните чувства на своя помощник. — Естествено, Сам.

Мистър Уелър направи благодарствен поклон.

— Много ме радва, като виждам вашето дълбоко съзнание за синовен дълг, Сам — рече мистър Пикуик.

— Винаги съм го имал, сър — отвърна мистър Уелър.

— Това ваше отношение е много мило — одобрително забеляза мистър Пикуик.

— Много, сър — отвърна мистър Уелър. — Когато и да съм искал нещо от моя баща, винаги е било с много почит и учтивост. А пък ако не искаше да ми го даде, аз самичък си го вземах, да не би да направя нещо лошо, задето не са ми го дали. По тоз начин съм му спестявал сумата и неприятности, сър.

— Не точно това исках да кажа, Сам — рече мистър Пикуик, като поклати глава леко усмихнат.

— Все с добри чувства, сър, с най-добри намерения, както казал оня джентълмен, дето избягал от жена си, щото му се виждало, че тя не била щастлива с него.

— Може да тръгвате, Сам — рече мистър Пикуик.

— Благодарности, сър — отвърна мистър Уелър; и като направи най-хубавия си поклон, облечен в най-хубавите си дрехи, Сам се настани на покрива на Аръндълския дилижанс и тръгна да пътешествува към Доркинг.

„Маркиз Гранби“ беше по времето на мистър Уелър истински образец на крайпътна пивница от по-горна категория — достатъчно голяма, за да бъде удобна, но и достатъчно малка, за да бъде уютна. На висок стълб от другата страна на пътя бе провесена голяма табела, изобразяваща главата и раменете на джентълмен с апоплектична физиономия в червен жакет с тъмносини кантове, а над тривърхата му шапка имаше някакво петно от същата синя боя, вероятно вместо небе. Над петното пък имаше чифт знамена; а под последното копче на жакета му се подаваха чифт пищови; и всичко заедно представляваше изразително и безспорно подобие на славния и незабравим маркиз Гранби[74].

На прозореца на пивницата се виждаше отбрана сбирка от саксии с мушкато и редица добре избърсани от праха шишета със спиртни напитки. На отворените капаци бяха окачени разни надписи, възхваляващи със златни букви удобните легла и добрите вина; а шляещите се край вратата на обора и коритото за водопой групи от селяни и коняри даваха основание да се предположи, че в заведението се продаваха първо качество силни напитки и бира. Сам Уелър поспря, след като слезе от дилижанса, за да огледа с опитното си око на пътешественик всички тези малки указания, че търговията тук преуспява; и след като стори това, той веднага влезе вътре, много доволен от всичко видяно.

— Хей, вие там! — чу се креслив женски глас в момента, когато Сам подаде глава през вратата. — Какво искате, младежо?

Сам обърна поглед в посоката, отгдето се носеше гласът. Гласът принадлежеше на една доста пълна дама с приятна външност, която седеше край огнището и раздухваше огъня, за да заври чайникът. Тя не беше сама; от другата страна на огнището, на стол с висока облегалка, седеше като истукан някакъв човек с изтъркани дрехи, а гърбът му бе почти тъй дълъг и вдървен, като самия стол — и тази личност веднага привлече особено силно вниманието на Сам.

Човекът имаше червен нос и дълго лице с превзет като на стара мома израз, а очите му някак напомняха тези на гърмяща змия: доста живи, но безспорно зли. Той носеше много къси панталони и черни памучни чорапи, които, подобно на цялото му облекло, бяха с подчертано ръждив оттенък. Изглеждаше колосан целият с изключение на бялата му яка, чиито дълги меки краища висяха върху закопчаната му жилетка по много нескопосен и неживописен начин. Чифт стари износени ръкавици от дебел вълнен плат, широкопола шапка и избелял зелен чадър с множество спици от китова кост, стърчащи през плата сякаш в замяна на липсващата дръжка: всички тези вещи лежаха на стола до него, положени много спретнато и грижливо, и като че искаха да подскажат, че червеноносият човек, който и да бе той, съвсем нямаше намерение да си отиде бързешката.

Но нека бъдем справедливи към джентълмена с червения нос: той би бил много неблагоразумен, ако би имал подобни намерения; защото, съдейки по всички външни белези, би трябвало да има крайно завиден кръг от познанства, за да се чувствува по-добре където и да било другаде. Огънят гореше ярко под влияние на духалото, а чайникът пееше весело под задружните усилия на духалото и огъня. Прибори за чай бяха наредени на малък поднос на масата, блюдо с топли, намазани с масло препечени филийки тихичко цвърчаха на решетката пред камината, а червеноносият джентълмен усърдно се бе заловил да превърне в горепоменатото лакомство голям резен хляб, с помощта на нарочна за целта дълга медна вилица. До него стоеше чаша горещ димящ грог с ананасов ром и резен лимон. И всеки път, щом червеноносият откъснеше поглед от приготовлението на печената си филия, той отпиваше по малко от горещия грог и се усмихваше на доста пълната дама, която раздухваше огъня.

Сам тъй се захласна в съзерцание на тази уютна сцена, че не обърна внимание на първия въпрос на доста пълната дама. И чак когато въпросът биде зададен още два пъти с все по-креслив тон, той си даде сметка за неподходящото си поведение.

— Тук ли е стопанинът? — запита Сам вместо отговор.

— Не, не е тук — отвърна мисис Уелър; защото доста пълната дама беше не друга, а бившата вдовица и единствена законна наследница на изчезналия от този свят покоен мистър Кларк. — Не, не е тук, нито пък го очаквам скоро.

— Сигур кара дилижанса днес — осведоми се Сам.

— Може и да кара, може и не — рече мисис Уелър, като мажеше с масло току-що препечената от червеноносия филия. — Не знам, пък право да ви кажа, не искам и да знам. Помолете се за божия благословия, мистър Стигинс.

Човекът с червения нос изпълни това й желание и мигновено се нахвърли най-настървено върху препечените намазани с масло филии.

Външността на червеноносия мъж бе накарала Сам да се усъмни още от пръв поглед, и то доста основателно, че тази личност бе заместникът на пастира, за когото му бе говорил неговият достопочтен родител. А в момента, когато го видя да яде, всички съмнения по този въпрос бидоха отстранени и Сам веднага схвана, че ако има намерение да остане временно там, гдето се намираше, трябваше да си подготви почвата без отлагане. Следователно той направи първата стъпка, като сложи ръка върху ниската портичка, отвори я съвсем хладнокръвно и спокойно се озова от другата страна на преградата.

— Здравейте, втора ми майчице — рече Сам.

— И този трябва да е Уелър! — отвърна мисис Уелър, вдигайки очи към лицето на Сам не особено зарадвана.

— И аз тъй мисля — отвърна невъзмутимият Сам — и се надявам този тук преподобен джентълмен да ме извини, дето ще кажа, че ми се иска аз да бях онзи Уелър, на когото сте съпруга, втора ми майчице.

Това беше ласкателство с двоен заряд. То едновременно подсказваше, че мисис Уелър беше много привлекателна жена, а също, че мистър Стигинс имаше осанка на свещеник. Впечатлението, което направи, беше очевидно и Сам се възползува от това преимущество и веднага целуна мащеха си.

— Я го вижте! — рече мисис Уелър, като го отблъсна.

— Засрамете се, млади човече! — рече червеноносият джентълмен.

— Нищо лошо няма, сър, нищо лошо — отвърна Сам. — Но все пак сте прав; не е съвсем редно, щом вторите майки са млади и хубави, кат в този случай, а, сър?

— Всичко туй е суета — рече мистър Стигинс.

— Ах, разбира се — рече мисис Уелър, пооправяйки шапчицата си.

Сам мислеше същото, но си замълча.

Заместникът на пастира съвсем не бе възхитен от появата на Сам; а когато първоначалната възбуда от ласкателството на Сам отмина, даже мисис Уелър изглеждаше, сякаш би могла да се лиши от неговото присъствие без особено съжаление. Обаче той беше там; а защото щеше да е неприлично да го отпратят, седнаха да пият чай и тримата.

— Как е баща ми? — рече Сам.

При това запитване мисис Уелър вдигна ръце и обърна очи нагоре в знак, че това бе мъчителен въпрос, за който не биваше да се намеква.

Мистър Стигинс изстена.

— Какво му е на тоз джентълмен? — попита Сам.

— Той е възмутен от начина, по който се държи баща ви — отвърна мисис Уелър.

— О, тъй било, значи? — забеляза Сам.

— И причините са съвсем основателни — добави мисис Уелър строго.

Мистър Стигинс взе нова филия и изстена още по-тъжно.

— Той е ужасен, непоправим — рече мисис Уелър.

— Въплъщение на гнева! — откликна мистър Стигинс. Той отхапа голям полукръг от печената филия и отново изстена.

Сам изпита силно желание да накара преподобния мистър Стигинс да застене истински, но потисна чувствата си и само запита:

— Е, какво става със стария?

— Какво става! — рече мисис Уелър. — О, сърцето му е от камък. Всяка вечер този прекрасен човек… не се мръщете, мистър Стигинс: трябва да кажа, че вие сте прекрасен човек… идва тук и остава часове наред, а това не може да му подействува ни най-малко.

— Чудна работа — рече Сам, — на мене доста щеше да ми подействува, ако аз бях на негово място, сигурен съм.

— Истина е, млади мой приятелю — тържествено взе думата мистър Стигинс, — неговата душа е закоравяла. О, млади мой приятелю, кой друг би устоял на молбите на шестнадесет от най-хубавите ни сестри да подпомогне нашето благотворително общество за снабдяване на негърчетата-младенци от Антилите с фланелени палтенца и душеспасителни носни кърпички.

— Какво е туй душеспасителни кърпички? — учуди се Сам. — Не съм виждал подобна стока.

— Те обединяват приятното с полезното, млади мой приятелю — обясни мистър Стигинс. — Те целите са щампосани с картини от избрани притчи.

— А, сещам се — рече Сам, — онези, дет висят в дюкяните за платове, с разни молби на просяци и тям подобни по тях.

Мистър Стигинс кимна утвърдително, начевайки третата си препечена филия.

— И той не се остави да го кандърдисат дамите, а? — рече Сам.

— Седеше и си пушеше лулата, а после каза, че негърчетата-младенци били… какво каза, че били малките негърчета? — не си спомни мисис Уелър.

— Малки шмекери — отвърна мистър Стигинс, дълбоко засегнат.

— Каза, че негърчетата били малки шмекери — повтори мисис Уелър. И двамата изстенаха, спомняйки си отвратителното поведение на стария джентълмен.

Още много прегрешения от подобно естество щяха да бъдат разкрити, но тъй като всичките филии бяха вече изядени, чаят бе станал много слаб, а Сам не даваше никакви указания, че има намерение да си тръгва, мистър Стигинс отведнъж си спомни за някаква много спешно обсъждане с пастира и следователно си отиде.

Едва-що чайните прибори бидоха отнесени, а огнището изметено, когато лондонският дилижанс доведе мистър Уелър старши до пивницата; краката му го въведоха вътре, а очите му го зарадваха, съзирайки първородното му чедо.

— Здравей, Сами! — възкликна бащата.

— Здравей, стара костилко! — отвърна синът.

И те сърдечно си стиснаха ръцете.

— Много ме радва да те видя, Сами — рече по-възрастният мистър Уелър, — ама как си успял да се справиш с мащеха си, туй е гатанка за мене. Ще те моля да ми напишеш рецептата, нищо повече.

— Шът! — предупреди го Сам. — Тя е в къщи, стари друже.

— Няма да ни чуе — отвърна мистър Уелър. — След чая тя винаги отива за час-два на долния етаж и си ругае; тъй че можем да си поизплакнем двамцата гърлото, Сами.

Докато говореше, мистър Уелър размеси в две чаши някакви спиртни напитки с вода и извади две лули. Бащата и синът седнаха един срещу друг: Сам от едната страна на огнището на стола с високо облегало, а мистър Уелър от другата страна на друг удобен стол; те продължиха да се радват един на друг с подобаващата за случая тържественост.

— Някой да е бил тук, Сами? — сухо запита мистър Уелър старши след продължително мълчание.

Сам отговори утвърдително, като кимна многозначително с глава.

— Червеноносият ли? — запита мистър Уелър.

Сам кимна отново.

— Обичлив човек е този, Сами — рече мистър Уелър, като пушеше настървено.

— Тъй ми изглежда — потвърди Сам.

— Бива го по сметките — рече мистър Уелър.

— Хайде де! — отвърна Сам.

— Взема назаем осемнайсет пенса в понеделник и идва във вторник за един шилинг, да стане половин крона; пак пристигна в петък за още половин крона, да станат пет шилинга; и все тъй я кара, кат удвоява и додето видиш, станало петлирова банкнота: също кат задачите по смятане за гвоздеите при подковаване на конете, Сами.

Сам даде да се разбере с кимане, че си спомня задачите, за които го подсещаше неговият родител.

— Ти, значи, не си подпомогнал за фланелените палтенца? — рече Сам след ново затишие, посветено на пушене.

— Не, разбира се — отвърна мистър Уелтър. — За к’во им са фланелени палтенца на малките негърчета там на юг? Но виж к’во ще ти кажа, Сами — добави мистър Уелър, като сниши глас и се наведе към него, — готов съм да се изтърся здравата не за палтенца, а за усмирителни ризи за някои хора тука.

Като каза това, мистър Уелър бавно се върна в предишното си положение и намигна на първородния си син с много задълбочен вид.

— Наистина ми се струва чудно да се пращат носни кърпички на хора, дет и не знаят к’во да правят с тях — забеляза Сам.

— Те винаги правят разни таквиз щуротии, Сами — отвърна баща му. — Миналата неделя си вървя по пътя и кого да видя, застанала пред църковната врата със синя супена чиния в ръце: твоята мащеха, представи си! Ами истина, Сами, вътре имаше половинпенсови монетки, дет като нищо правеха няколко златни лири; а щом хората захванаха да излизат, задрънчаха отгоре им пенита, та да се чудиш как някаква си супена чиния, правена на тоз свят, може да издържи на туй чудо. А за к’во, мислиш, беше таз работа?

— За още едно чаено празненство може би подхвърли Сам.

— Съвсем не за туй — отвърна бащата, — ами за пастировата водна такса.

— Пастировата водна такса! — учуди се Сам.

— Ъхъ — обясни мистър Уелър, — дължал за три тримесечия, не бил платил пастирът нито една пара, пък и защо ли, щом водата надали му трябва много-много: той не пие от тоз край, Сами, съвсем не пие оттам. А умее да ги увърта, еша си няма. Та тъй, не бил си платил и му спират водата. Отива пастирът на църква и захваща да приказва, че го преследвали кат светец и че сърцето на водопроводчика, дето му спрял водата, щяло да се смекчи и да се извърти в правилна посока; но все пак мислел, че са го сложили в някакъв списък, за да му правят неприятности. Тогаз женорята се събират на заседание, изпяват молитва, избират мащеха ти на председателското място, решават да се събере доброволна помощ и я изсипват цялата в ръцете на пастира. И ако не са му дали достатъчно, за да си плати таксата за вода до края на живота си, Сами — рече мистър Уелър в заключение, — да пукна, а и ти също; ето такваз е цялата история.

Мистър Уелър попуши мълчаливо известно време, а след това продължи:

— Най-лошото на тези ми ти пастири е, че объркват главите на всички млади жени по нашия край, момчето ми. Да поживи бог добрите им сърчица, та те си мислят, че всичко туй е много хубаво и нищо по-хубаво не знаят; ама са жертви на шарлатани, Сами, жертви са на шарлатани.

— И на мен тъй ми се струва — съгласи се Сам.

— Само щуротии — продължаваше мистър Уелър, клатейки тъжно глава, — и ми е най-болно, Сами, кат ги виждам да си дават времето и силите да правят дрехи за тъмнокожи хора, дрехи, дет хич не им трябват, а не виждат другите християни, с кожа като кожа, дет им трябват дрехи. И ако останеше до мене, Сами, щях да ги туря тези мързеливци, пастирите, зад тежки колички, да ги тикат цял ден по тесни дъски от четиринайсет пръста, та кат нищо щяха да им се изпарят всички глупости от главите, тъй да знаеш.

Мистър Уелър изказа приятната си рецепта с много енергичен тон, с най-разнообразни кимания и извъртане на очи в допълнение, пресуши чашата си на един дъх и си изтърси пепелта от лулата с вродено достойнство.

Той тъкмо извършваше това действие, когато креслив женски глас се дочу от коридора.

— Ето я и драгоценната ти роднина, Сами — осведоми го мистър Уелър; и мисис Уелър се втурна в стаята.

— О, върнал си се вече, а? — рече мисис Уелър.

— Да, драга моя — отвърна мистър Уелър, като пълнеше отново лулата си.

— А мистър Стигинс дойде ли отново? — запита мисис Уелър.

— Не, драга моя, не — отвърна мистър Уелър, палейки лулата си по много находчив начин: подържа взетия с машата жив въглен от камината върху тютюна в лулата, — и освен това, драга моя, май няма да умра от мъка, даже той изобщо да не дойде.

— Уф, окаяник неден! — рече мисис Уелър.

— Благодарности, любов моя — рече мистър Уелър.

— Хайде, хайде, татко — намеси се Сам, — без любовни излияния пред чужди хора. Пък ето го и преподобния джентълмен, тъкмо влиза.

При това съобщение мисис Уелър набързо избърса сълзите, които току-що бе успяла да изтръгне от очите си, а мистър Уелър придърпа намусено своя стол в един ъгъл до камината.

Мистър Стигинс лесно се остави да го придумат да изпие още една чаша топъл грог с ананасов ром и втора чаша, и трета; а след това се подкрепи с лека вечеря, преди да започне с нови сили. Мистър Уелър седеше до него и всеки път, когато успяваше да го направи, без да го види съпругата му, този джентълмен показваше на своя син бушуващите в гърдите му чувства, като размахваше юмрук над главата на заместник-пастира: действие, доставящо истинска наслада и задоволство на сина, още повече, че мистър Стигинс продължаваше спокойно да си пие от топлия грог с анасонов ром, без да забелязва какво става около него.

Разговорът се водеше главно от мисис Уелър и преподобния мистър Стигинс; а разискваните въпроси засягаха най-вече добродетелите на пастира, заслугите на неговото паство и ужасните престъпления и прегрешения на всички останали: изказвания с висока научна стойност, прекъсвани понякога от по-възрастния мистър Уелър с далечни намеци за някой си джентълмен на име Уокър и други текущи коментарии от този вид.

Най-после мистър Стигинс, показвайки множество съвсем явни признаци, че е погълнал повечко грог с ананасов ром, отколкото можеше въобще да поема, си взе и шапката, и сбогом; а Сам биде веднага след това заведен до стаята си от своя баща. Почитаемият възрастен джентълмен му стисна поривисто ръката и бе явно склонен да размени няколко думи със сина си, но съглеждайки мисис Уелър, запътена към него, вероятно се отказа от това си намерение и отведнъж му пожела спокойна нощ.

Сам стана рано на следната сутрин и след като закуси на бърза ръка, бе готов да се завърне в Лондон. Едва бе прекрачил прага на портата, когато баща му се изправи пред него.

— Отиваш си, а, Сами? — рече мистър Уелър.

— Да, веднага — отвърна Сам.

— Иска ми се да можеше да го завържеш хубавичко тоз Стигинс и да го вземеш с тебе — рече мистър Уелър.

— Срамно ми е за теб! — укори го Сам. — Защо го оставяш въобще да си показва червения нос в „Маркиз Гранби“?

Мистър Уелър старши впи замислен поглед в сина си и отговори:

— Щот съм женен човек, Сами, щот съм женен човек. Когато станеш и ти женен човек, Сами, ще разбереш доста неща, дет не ги разбираш сега; но дали си струва да се измъчиш толкоз, за да научиш толкоз малко, както казало момчето от приюта, когат’ стигнало до края на азбуката, туй е въпрос на разбиране. Аз мисля, че не си струва.

— Е, хайде — рече Сам, — довиждане.

— Стой бе, Сами, стой — отвърна баща му.

— Едно само мога да ти кажа — рече Сами и се спря, — ако аз бях стопанинът на „Маркиз Гранби“ и тоз ми ти Стигинс идеше да си пече филии на мойто огнище, щях…

— К’во? — прекъсна го много развълнуван мистър Уелър. — К’во?

— Щях да му сипя отрова в грога — рече Сам.

— Хайде де! — възкликна мистър Уелър, като стискаше здраво ръката на сина си. — Ама наистина ли, Сами? Щеше ли наистина?

— Наистина — отвърна Сам. — Отначало щях да почна по-излеко и щях само да го пусна в голямата бъчва с вода и да затворя капака; но ако видех, че не разбира от добро, щях да обърна дебелия край.

По-възрастният мистър Уелър погледна своя син с голямо, безгранично възхищение; а след като отново му сграбчи ръката, тръгна бавно обратно, прехвърляйки в ума си многобройните мисли, породени от съвета на неговия син.

Сам го проследи с очи, докато кривна зад ъгъла, а после тръгна пешком към Лондон. Той се замисли първоначално относно съответните последици на своя съвет и доколко бе вероятно или невероятно баща му да го приложи. Най-накрая се отърси от тази си грижа, стигайки до утешителното заключение, че времето само ще покаже; това заключение предлагаме също и на нашия читател.

Глава двадесет и осма

Весела, коледна глава, съдържаща описание на една сватба, а също на други някои развлечения, които, макар и сами по себе си да са хубави обичаи, като самата сватба, не се спазват вече тъй свято в тези изродени времена

Пъргави като пчели, макар и не тъй леки като феи, четиримата пикуикисти се събраха сутринта на двадесет и втория ден от декември в годината господня, през която бяха замислени и превърнати в дела приключенията, записани тук най-добросъвестно. Коледа наближаваше с цялата си суетня; беше време за гостоприемство, радост и добросърдечие; старата година — като някой древен философ, заобиколен от своите приятели — се готвеше всред забавления и пиршества да премине тихо и мирно във вечността. Весело и радостно бе това годишно време, весело и радостно бе поне в четири от множеството сърца, които очакваха с нетърпение настъпването на празника.

А множество са действително сърцата, на които Коледа носи поне кратки мигове на щастие и доволство. Колко много семейства, чиито членове са се пръснали надлъж и нашир по света в непрекъснатата борба за живот, се събират отново заедно с щастливи души, преизпълнени от обич и доброжелателство едни към други. Коледа — този извор на чиста и искрена наслада — кара хората да забравят ежедневните си скърби и грижи и както най-цивилизованите народи с дълбоката си вяра, така и най-примитивните диваци с грубите си обичаи я считат за една от първите радости в тяхното съществуване, отредена за благословените и щастливите! Колко много отколешни възпоминания и дремещи съчувствия пробуждат коледните празници!

Пишем сега тези редове на много мили разстояние от мястото, гдето години наред сме се събирали на този ден, кръг от близки, весели и радостни. Много сърца, що туптяха тъй щастливо тогава, са престанали вече да бият; много погледи, що искряха тъй лъчисто тогава, вече не греят; ръцете, що стискахме тогава, са вече изстинали; очите, които сме търсили тогава, са скрили светлината си в гроба; и все пак старата къща, стаята, веселите гласове и усмихнати лица, шегите, смехът, най-малките и незначителни подробности, свързани с тези щастливи мигове, се тълпят в нашата памет всеки път при настъпването на този празник, сякаш последната от тези срещи е станала едва вчера! Щастлива, щастлива Коледа, която може да ни върне обратно към очарованието на детските ни години; която може да припомни на стареца удоволствията на младостта му; която може да пренесе моряка или пътника на хиляди мили, край неговото собствено огнище, в неговия спокоен дом!

Но ето че се увличаме, погълнати от очарованието на светия празник, и оставяме мистър Пикуик и неговите приятели да чакат на студа върху покрива на Мъгълтънския дилижанс, гдето току-що са се покачили, добре загърнати в топлите си палта, шалове и шалчета. Куфарите и пътническите торби са вече прибрани, а мистър Уелър и кондукторът се мъчат да вмъкнат в предния багажник една огромна моруна (чиито размери надминават отреденото й място), грижливо увита и положена в дълъг кафяв кош с пласт слама отгоре, оставена за най-подир, за да може спокойно да почива върху половин дузина качета с първокачествени местни стриди — всички собственост на мистър Пикуик, — подредени най-изрядно в дъното на багажника. Върху лицето на мистър Пикуик е изписано напрегнато внимание, докато мистър Уелър и кондукторът се мъчат да натъпчат рибата с главата напред, после с опашката напред, после обърната нагоре, после обърната надолу, след това малко полегато, след това на една страна — но на всички тези хитрости непокорната моруна се съпротивлява най-упорито, докато кондукторът не я удря неволно по средата и тя отведнъж изчезва в багажника заедно с главата и раменете на самия кондуктор, който, не смятайки, че рибата тъй внезапно ще се откаже от пасивната си съпротива, преживява съвсем неочаквано сътресение, за неудържим възторг на всички носачи и зяпачи. Мистър Пикуик се усмихва много добродушно и вадейки от джоба на жилетката си един шилинг, замолва кондуктора, успял вече да излезе от багажника, да пие за негово здраве чаша топъл грог; при това кондукторът също се усмихва, а господата Снодграс, Уинкл и Тъпман тоже се усмихват задружно. Кондукторът и мистър Уелър изчезват за пет минути: по всяка вероятност да опитат горещия грог, защото силно дъхат на това питие, когато се завръщат; кочияшът се качва на капрата, мистър Уелър скача след него, пикуикистите придръпват палтата около нозете си, а шаловете около носовете си, ратаите отмахват чуловете от конете, кочияшът жизнерадостно се провиква: „Хайде!“, и те потеглят.

Дилижансът затрополява по улиците, подрусва се от камъните и накрая стига широките открити поля. Колелата едва докосват твърдата замръзнала земя; конете преминават в лек галоп при ловкото изплющяване на камшика и се носят по пътя, сякаш товарът след тях — кола, пътници, моруна, качета стриди и всичко останало — е по-лек и от перце. Те се спускат по полегатия хълм и навлизат в равнина, пустинна и корава като единен къс мрамор, дълъг две мили. Ново изплющяване на камшика и те полетяват напред в бърз галоп; конете вирят глави и подрънкват с хамутите си, сякаш зарадвани от скоростта на движението; а в това време кочияшът, взел камшик и поводи в едната ръка, отмахна шапката си с другата, слага я на коленете си, изважда носна кърпичка и си бърше челото: отчасти, защото му е станало навик, а отчасти, защото е приятно да покаже своето хладнокръвие на пътниците и колко е лесно да се кара четворка с една ръка при придобитата от него опитност. И извършвайки всичко това без всякаква припряност (иначе предизвиканото впечатление би било много по-незначително), той скрива кърпичката, слага шапката и оправя ръкавиците си, изравнява лакти, изплющява отново с камшика и те продължават да летят напред още по-весело от преди.

Няколко къщички, пръснати от двете страни на пътя, показват близостта на някое градче или село. Живо отекват звуците от рога на кондуктора в чистия студен въздух и събуждат заспалия в каретата стар джентълмен; той внимателно отваря наполовина прозореца, застава като караул срещу нахлуващия хладен въздух, хвърля бърз поглед навън, затваря наново и осведомява другия пътник вътре, че ще сменят конете; тогава другият пътник вътре решава да отложи следващата си дрямка за след спирката. Отново рогът прозвучава жизнерадостно и стресва жената и децата в близката къщурка — те надзъртат от вратата и наблюдават дилижанса, докато той се загубва зад ъгъла, а след туй отново се свиват край разпаленото огнище и хвърлят още един пън в огъня, очаквайки завръщането на бащата; докато самият баща, на цяла миля разстояние от дома, току-що си е кимнал дружелюбно с кочияша и се обръща да погледа след носещата се като вихрушка кола.

Сега рогът извива игрива мелодия, докато дилижансът трополи по лошо павираните улички на малкия градец, а кочияшът откопчава токата, стягаща всичките поводи заедно, като се готви да ги отхвърли настрана в самия миг на спирането. Мистър Пикуик подава глава от яката на палтото си и оглежда всичко наоколо с явно любопитство; виждайки това, кочияшът осведомява мистър Пикуик за името на градчето и също, че вчера тук е бил пазарен ден, а мистър Пикуик предава тези данни на своите спътници; тогава и те подават глави от яките на своите палта, оглеждайки също всичко наоколо. Седналият на самия край мистър Уинкл, с провесен навън крак, едва не бива прекатурен, когато дилижансът свърва зад острия ъгъл край млекарницата и навлиза в пазарния площад; а преди седящият пред него мистър Снодграс да се съвземе от уплахата си, те спират в двора на ханчето, където вече чакат нови коне, покрити с чулове. Кочияшът хвърля юздите и сам скача долу, долу слизат и пътниците от горната платформа освен ония, които нямат голямо доверие в своето умение, че лесно ще се изкачат пак горе; те остават по местата си, потропват крака по покрива на колата, за да се стоплят, и обръщат жадни погледи и червени носове към буйния огън в камината на пивницата и към клончетата зеленика с червени зрънца, украсяващи прозорците.

Кондукторът е предал в житарския дюкян увития в кафява хартия пакет, който е извадил от висящата на кожен ремък през рамото му торбичка; погрижил се е с нужното внимание за смяната на конете, хвърлил е на плочника седлото, донесено от Лондон на покрива на дилижанса; присъствувал е на съвещанието между кочияша и коняря по въпроса за сивата кобила, наранила крака си миналия вторник; и той, и мистър Уелър вече са се настанили отзад, кочияшът се е настанил отпред, старият джентълмен в каретата е затворил отново прозореца, останал два пръста отворен през цялото това време, чуловете са свалени и те всички са готови да поемат отново с изключение на „двамата пълни джентълмени“, за които кочияшът пита с известно нетърпение. Тогава кочияшът, кондукторът, Сам Уелър, мистър Уинкл, мистър Снодграс и всички коняри, и всички зяпачи (по-многобройни от всички останали, взети заедно) започват да викат липсващите джентълмени колкото им глас държи. Чува се отговор някъде далеч от двора и мистър Пикуик и мистър Тъпман идват тичешком, запъхтени, защото си били поръчали по чаша бира, а пръстите на мистър Пикуик били тъй вкочанели, че му били необходими цели пет минути, докато намери шест пенса, за да плати. Кочияшът извиква едно предупредително: „Хайде, господа!“, кондукторът го повтаря; старият джентълмен вътре в каретата смята за доста необикновено хората на всяка цена да слизат долу, когато знаят, че няма време за това. Мистър Пикуик с мъка се качва от едната страна, мистър Тъпман — от другата; мистър Уинкл подвиква „готово“ и те се впускат по пътя. Шалове се увиват, яки на палта се вдигат, калдъръмът свършва, къщите изчезват и те отново се понасят през откритото поле, а чистият свеж въздух брули лицата им и ги радва до дъното на сърцето.

Тъй протече пътешествието на мистър Пикуик и неговите приятели с „Мъгълтънският телеграф“ в посока към Дингли Дел; и в три часа същия следобед те всички бяха застанали цели-целенички, здрави и читави, весели и доволни на стълбите на „Синият лъв“, а тъй като бяха пийнали достатъчно бира и бренди по пътя, издържаха геройски на студа, що сковаваше земята в железните си окови и плетеше прекрасни дантели по дървета и шубраци. Мистър Пикуик беше напълно погълнат да брои качетата със стриди и да надзирава изтеглянето на моруната обратно, когато почувствува, че го дърпат лекичко за полите на палтото. Извръщайки се назад, той откри, че лицето, прибягнало до този способ да привлече вниманието му, беше не друг, а любимият прислужник на мистър Уордл, по-добре познат на читателите на тази неподправена хроника под изисканото название „шишкавото момче“.

— Ехей! — рече мистър Пикуик.

— Ехей! — рече шишкавото момче.

А докато го казваше, очите му зашариха от моруната към качетата със стриди и то се захили радостно. Беше по-шишкаво от когато и да било.

— Е, изглеждате ми доста поруменял, млади мой приятелю — рече мистър Пикуик.

— Поспах си точно пред огъня в кръчмата — отвърна шишкавото момче, зачервило се от кратката си едночасова дрямка като нова керемида. — Господарят ме прати с кабриолета да закарам багажа ви до къщи. Щеше да ви прати и коне за яздене, ама после каза, че сигур ще искате да дойдете пеша, защото днеска е студено.

— Да, да — отвърна бързо мистър Пикуик при спомена за неотдавнашния им преход по същите места предишния път. — Да, предпочитаме да походим пеша. Хей, Сам!

— Да, сър — отзова се мистър Уелър.

— Помогнете на прислужника на мистър Уордл при товаренето на багажа и го придружете в превозното средство. Ние веднага тръгваме пешком.

След като даде това нареждане и уреди сметката за дилижанса, мистър Пикуик и тримата му приятели поеха по пътечката през полето и се отдалечиха с бодра стъпка, оставяйки мистър Уелър и шишкавото момче, които се срещаха за първи път. Сам огледа шишкото много учудено, но не каза ни дума и захвана бързо да нарежда багажа в кабриолета, а в това време шишкото си стоеше спокойно встрани и, изглежда, намираше, че е доста любопитно да наблюдава как мистър Уелър работи съвсем сам.

— Така — рече Сам, хвърляйки вътре последната пътническа торба. — Всичко е готово.

— Да — отвърна шишкавото момче с голямо задоволство, — всичко е готово.

— Е, младежо, понатрупал си тегло — рече Сам. — Като нищо спечелваш премия за тежестта си, честна дума.

— Благодарности — отвърна шишкавото момче.

— Тебе май нищо не ти тревожи душичката, а? — запита Сам.

— Не се сещам за таквоз нещо — отговори шишкото.

— Аз пък, представи си, отначало помислих, че те тормози някаква любов по момиче, дет не ти обръща внимание — рече Сам.

Шишкавото момче поклати глава отрицателно.

— Добре — рече Сам, — драго ми е да го чуя. Пиеш ли понякога нещичко?

— По̀ обичам да ям — отвърна момчето.

— А — забеляза Сам, — така си и мислех, но сега рекох да те питам дали не искаш да пийнеш мъничко, просто да се сгрееш; ама тебе май никога не ти е студено с тези допълнителни подплънки, а?

— Понякога — отвърна момчето — обичам и да пийна мъничко, когат’ е нещо хубаво.

— А, тъй било, значи — рече Сам. — Ела насам тогава!

Те бързо стигнаха пивницата „Синият лъв“ и шишкавото момче погълна чашата си с алкохол, без да му мигне окото; това геройство доста го издигна в очите на мистър Уелър. А след като мистър Уелър на свой ред привърши своята задача, те се качиха в кабриолета.

— Можете ли да карате? — запита шишкавото момче.

— Има си хас да не мога — отвърна Сам.

— Ей ви тогава — рече шишкавото момче, като сложи поводите в ръцете на Сам и му посочи пътя, — карайте все направо; няма как да сбъркате.

При тези думи шишкавото момче се обтегна разнежено край моруната, сложи едно каче със стриди под главата си вместо възглавница и заспа още в същия миг.

— Брей — рече Сам, — срещал съм спокойни хора, но такъв спокоен млад джентълмен не бях виждал досега. Хей, събуди се, млади дебеланко.

Но тъй като младият дебеланко не проявяваше никакви признаци на жизненост, Сам Уелър се настани отпред в кабриолета, подкара стария кон, дърпайки рязко юздата, и се задруса бавничко към Манър Фарм.

През това време мистър Пикуик и неговите приятели, вече разгорещили кръвта в жилите си от движението, вървяха весело напред. Земята беше скована; замръзналата трева хрущеше, въздухът бе сух и студен, но възхитително свеж; а бързо спускащият се сив сумрак (бихме го нарекли по-скоро оловен при това мразовито време) приятно им напомняше, че скоро ги очаква уютното жилище на гостоприемните им домакини. Беше такава една привечер, че би могла да вдъхне желание на двама позастарели господа да хвърлят горните си дрехи и както им беше леко на сърцето, да заиграят радостно на прескочикобила по самотното поле; и ние твърдо вярваме, че ако в един миг мистър Тъпман бе извикал: „Хайде, навеждайте се!“, мистър Пикуик би приел неговото предложение с невероятен възторг.

Ала все пак мистър Тъпман не се поддаде на това изкушение и приятелите продължаваха да крачат, разговаряйки весело. А щом свърнаха в една пътека, която трябваше да преминат, до ушите им достигнаха гласове на множество хора и преди да им остане време дори да почнат с догадки кои можеха да бъдат, те се озоваха всред очакващата ги компания — факт, ознаменуван най-напред от високото „ура“, разнесло се от гърлото на стария Уордл, щом се зададоха пикуикистите.

Там беше на първо място самият Уордл, още по-весел наглед (ако е възможно) от когато и да било; след това там бяха Бела и нейният верен Тръндл; и най-сетне там беше и Емили с осем или десет девойки, дошли всичките за сватбата, предвидена да стане на следния ден, и те се чувствуваха тъй щастливи и важни, както обикновено биват девойките при такъв един тържествен случай. А от смеха и лудориите им полята кънтяха нашир и надлъж.

При такива обстоятелства церемонията на запознаването се извърши много бързо или по-скоро би трябвало да кажем, че запознаването скоро свърши без каквато и да било церемония. Две минути след това мистър Пикуик се шегуваше с девойките, които не искаха да се прехвърлят през оградата, докато той ги гледал — или с притежателните на хубави крачета и безупречни глезени, които предпочитаха да поостанат поне пет минути горе върху оградата, заявявайки, че ги било страх просто да се помръднат, — с толкова непосредственост и без излишни задръжки, сякаш се познаваше с тях от край време. Заслужава също да отбележим, че мистър Снодграс помагаше на Емили далеч по-усърдно, отколкото повидимому бе необходимо при изпитанието, създадено от оградата (тя наистина бе висока три фута, но имаше няколко камъка като стъпала); а една черноока девойка, с много кокетни ботушки, поръбени с пухкава кожа, запищя доста високо, когато мистър Уинкл й предложи своята помощ да се прехвърли от другата страна.

Всичко това бе много мило и весело. А щом трудностите на оградата бидоха най-после преодолени и те пак излязоха на откритото поле, старият Уордл уведоми мистър Пикуик, че те всички заедно са ходили да огледат мебелите и цялата подредба на къщата, гдето младоженците щели да се преместят след коледните празници; при това съобщение Бела и Тръндл поруменяха не по-малко от шишкавото момче, когато бе спало пред огъня в кръчмата; а девойката с черните очи и поръбените с пухкава кожа ботушки пошепна нещо в ухото на Емили, а след това дяволито погледна към мистър Снодграс; Емили й отговори, че е глупачка, но все пак почервеня цялата; а мистър Снодграс, скромен както почти всички гениални люде, почувствува как поруменява дори челото му и пожела от дълбините на своето сърце, щото горепоменатата млада дама да отхвръкне чак в съседното графство заедно с черните си дяволити очи и поръбените с пухкава кожа ботушки.

Дружелюбни и щастливи бяха по пътя, а когато стигнаха къщата, с каква топлота и сърдечност бяха посрещнати! Дори прислужниците се усмихнаха радостно, щом видяха мистър Пикуик; а Ема, разпознавайки мистър Тъпман, му хвърли такъв полусдържан-полудързък, но напълно очарователен поглед, че накара живата статуя на Бонапарт да разтвори обятията си в един от коридорите и да я притисне до себе си.

Старата дама бе седнала на обичайното си място в малкия салон, но беше доста сърдита и следователно още по-глуха от обикновено. Тя никога не излизаше сама навън и като много други стари дами с подобен нрав имаше склонност да счита, че щом се вършеше нещо, което тя не можеше да прави, то бе един вид измяна към семейството. Ето защо — да благослови бог старата й душа — тя седеше с възможно най-изправени рамене в голямото си кресло и изглеждаше страшно разгневена, но имаше някакво благодушие в цялото й държане въпреки всичко.

— Майко — рече Уордл, — това е мистър Пикуик. — Нали се сещаш?

— Няма значение — отвърна старата дама с много достойнство. — Не отегчавай мистър Пикуик със старо създание като мене. Никой вече не го е грижа за мен и туй си е съвсем естествено. — После старата дама вирна глава и прокара треперещи пръсти по светлолилавата си копринена рокля.

— Недейте, недейте, госпожо — рече мистър Пикуик. — Как бих могъл да допусна, че ще отблъснете един ваш стар приятел. Аз дойдох тук нарочно да си поприказваме надълго с вас и да изиграем по още някоя партия вист; а ние двамата ще покажем на тази младеж как се танцува менует, преди да прибавят към годините си четиридесет и осем часа.

Старата дама бързо захвана да отстъпва, но не искаше да го направи отведнъж. Затова само каза:

— А? Не мога да го чуя.

— Празни приказки, майко — рече Уордл. — Хайде, хайде, не се сърди, моля ти се. Не забравяй Бела; та ти трябва да ободряваш сега милото момиче.

Старата дама явно чу това, защото устните й трепнаха, докато синът й говореше. Но напредналата възраст е свързана с някои малки слабости и тя не се бе още изцяло отсърдила. Тъй че прокара още веднъж пръсти по светлолилавата си рокля и се обърна към мистър Пикуик с думите:

— О, мистър Пикуик, младежта беше съвсем друга, когато аз бях девойка!

— Не ще и съмнение, госпожо — рече мистър Пикуик, — и точно затова високо ценя малцината, които са запазили някои черти от старото поколение. — И казвайки това, мистър Пикуик нежно притегли Бела към себе си и като я целуна по челото, я помоли да седне на табуретката до нозете на баба си. Дали изразът на девойката, вдигнала лице към това на старата жена, предизвика спомени от миналото, или старата дама се трогна от ласкавата добродушност на мистър Пикуик, или пък имаше някаква друга причина, но тя напълно се разтопи; и тъй тя се хвърли на врата на своята внучка и лошото й настроение изцяло се изпари в порой мълчаливи сълзи.

Щастливи бяха всички тази вечер. Спокойно и тържествено преминаха двете партии вист, в които мистър Пикуик и старата дама играха заедно; шумно бе веселието край кръглата маса. И дълго след като дамите се бяха оттеглили, топлото старо вино, щедро примесено с бренди и подправки, обходи много пъти мъжката компания; и дълбоко заспаха, и приятни сънища сънуваха след това. Забележително явление бе, че съновиденията на мистър Снодграс бяха винаги някак свързани с Емили Уордл, а в тези на мистър Уинкл непрекъснато се мяркаше една девойка с черни очи, дяволита усмивка и чифт необикновено хубави ботушки, поръбени с пухкава кожа наоколо.

Рано на следната утрин мистър Пикуик се събуди от оживени гласове (които успяха да пробудят дори шишкавото момче от дълбокия му сън). Той седна в леглото си и се ослуша. И прислуга, и гости от нежния пол непрекъснато тичаха нагоре-надолу; дочуваха се толкова многобройни заръки за топла вода, толкова нескончаеми подвиквания за игли и конци, толкова чести полусподавени молби като: „О, елате да ми помогнете, за бога!“, та мистър Пикуик, с цялото си простодушие, помисли, че нещо ужасно трябва да се е случило; но когато се пробуди още малко, той си спомни за сватбата. А защото случаят беше забележителен, той се облече особено грижливо и слезе долу в столовата.

Всички прислужнички в нови-новенички еднакви рокли от розов муселин, с бели панделки на шапчиците, тичаха из къщата в такова състояние на неспокойствие и възбуда, че не би могло да се опише. Старата дама се бе издокарала с рокля от брокат, която не бе виждала бял свят от двадесет години, с изключение на зареяните лъчи, прокраднали се през цепките на раклата гдето бе стояла скътана през цялото това време. Мистър Тръндл беше в прекрасно разположение на духа, но все пак малко нервен. Сърдечният възрастен домакин се стараеше да изглежда много радостен и спокоен, но опитите му бяха безспорно несполучливи. Всички девойки бяха в бял муселин и облени в сълзи, с изключение на две-три избранички, удостоени с честта да видят предварително булката и шаферките на горния етаж. Всички пикуикисти бяха превъзходно наконтени, а от поляната пред къщата се чуваше страхотен шум, вдиган от всички мъже, юноши и момчетии от фермата, като всеки носеше бяла фльонга в петелката и всички викаха възторжено с все гърло: а към това дело ги подстрекаваше и въодушевяваше мистър Самюъл Уелър със своите съвети и пример — той бе успял вече да стане невероятно популярен и се чувствуваше съвсем като у дома си, сякаш беше роден в този край.

Една сватба винаги става прицел на шеги, но в същност шегите съвсем не са на място при това събитие; ние говорим единствено за обреда и молим ясно да се разбере, че няма да си позволим никакви подигравателни намеци относно съпружеския живот. Удоволствието и радостта при този случай се примесват с дълбокото съжаление, загдето се напуска родният дом, със сълзите на раздялата между родители и деца, със съзнанието, че се напускат най-скъпите и добри приятели от най-щастливия промеждутък на човешкия живот, за да започнат неговите грижи и тревоги с други, още неизпитани и не добре опознати хора: естествени са тези чувства, но ние не бихме желали да ги описваме, за да не хвърляме сянка на скръб върху тази глава, а още по-малко бихме желали да се предположи, че ги осмиваме.

Нека кажем тогава накратко, че обредът бе извършен от стария пастор в малката църква на Дингли Дел и името на мистър Пикуик още стои в енорийския архив, запазен в тамошната църковна канцелария; че девойката с черните очи написа името си с много несигурен и треперлив почерк, а подписите на Емили и на третата шаферка са почти напълно нечетливи; че всичко мина изключително добре и съвсем не бе толкова страшно, колкото си бяха мислили девойките преди това; и макар и притежателната на черните очи и дяволитата усмивка да уведоми мистър Уинкл, че тя никога не би се подложила на нещо тъй ужасно, ние имаме основателни причини да смятаме, че тя грешеше. Към всичко това може да добавим, че мистър Пикуик пръв поздрави булката и след поздравите си й сложи на шията разкошен златен часовник с ланец, който никой смъртен не бе виждал дотогава освен бижутера. Тогава камбаната на старата църква зазвъня по най-веселия възможен начин и всички се върнаха обратно да закусят.

— Къде отиват баничките с кълцано месо, млади потребителю на опиум? — запита мистър Уелър шишкавото момче, докато помагаше да подредят лакомствата от този вид, които не бяха сложени от предишната вечер.

Шишкавото момче му показа къде да постави баничките.

— Отлично — рече Сам, — сложѝ едно коледно клонче към тях. В другото блюдо от другата страна. Така, сега май видът е приличен и приятен, както казал бащата, кат отрязал главата на момченцето си, за да му оправи кривогледството.

Докато мистър Уелър правеше това сравнение, той отстъпи една-две крачки да види цялостния ефект и надзираваше всички приготовления с най-голямо задоволство.

— Уордл — рече мистър Пикуик едва щом всички седнаха на масата, — чаша вино в чест на този щастлив случай.

— С най-голямо удоволствие, приятелю — рече мистър Уордл. — Джо!… Дявол да го вземе, това момче пак е заспало.

— Не, не съм, сър — отвърна шишкавото момче, изскочило от най-далечния ъгъл, гдето, подобно на светия патрон на шишкавите момчета — безсмъртния Хорнър[75], — лакомо ядеше една коледна баничка, но не прояви спокойствието и хладнокръвието, присъщи на този млад джентълмен.

— Напълни чашата на мистър Пикуик.

— Да, сър.

Шишкавото момче напълни чашата на мистър Пикуик и се оттегли зад стола на господаря си, отгдето наблюдаваше играта на вилиците и ножовете и пътя на вкусните късчета от чиниите към устата на насядалите около масата с някаква мрачна, меланхолична наслада, която действително беше внушителна.

— Да ви благослови господ, стари приятелю — рече мистър Пикуик.

— И вас също, приятелю — отвърна Уордл; и те пиха задружно сърдечна наздравица.

— Мисис Уордл — рече мистър Пикуик, — ние, старите хора, трябва да вдигнем по чаша вино заедно в чест на това радостно събитие.

Старата дама в този момент заемаше много величествено председателското място на масата, седнала с роклята си от брокат между своята внучка — младоженка, от едната страна и мистър Пикуик, комуто бе възложено да нарязва месото, от другата. Мистър Пикуик не бе казал тези думи много високо, но тя веднага го разбра и изпи отведнъж пълна чаша вино за негово щастие и дълголетие; след това достойната старица се спусна в подробен и пълен доклад за своята собствена сватба, придружен от дисертация за модните на времето обувки с високи токове, като вмъкваше и някои подробности от живота и приключенията на красивата покойна лейди Толимглауър; на всичко това старата дама се засмя от все сърце и всички девойки последваха примера й, тъй като се питаха една друга за какво изобщо говори милата бабка. Когато те се засмяха, старата дама захвана да се смее десет пъти по-весело и заяви, че тези истории били винаги считани за забележителни, а това ги накара отново да се разкикотят и старата дама изпадна в чудесно настроение. След това бе нарязана сватбената торта, като всеки получи своя дял, а девойките си оставиха по едно парченце, за да го сложат под възглавниците си и да сънуват бъдещите си съпрузи; това предизвика много изчервявания и закачки.

— Мистър Милър — обърна се мистър Пикуик към своя стар познайник, твърдоглавия джентълмен. — Чаша вино?

— С най-голямо удоволствие, мистър Пикуик — тържествено отвърна твърдоглавият джентълмен.

— Може ли и аз да се присъединя към вас? — рече добродушният пастор.

— И аз — добави съпругата му.

— И аз, и аз — провикнаха се от другия край на масата двама бедни роднини, които хубаво си хапваха и пийваха и се смееха на всичко.

Мистър Пикуик изразяваше искреното си задоволство при всяко ново предложение и очите му искряха весело и радостно.

— Дами и господа — рече мистър Пикуик, ставайки отведнъж.

— Браво! Браво! Браво! — извика мистър Уелър в изблик на силни чувства.

— Повикайте тук цялата прислуга — високо го прекъсна старият Уордл, за да предотврати публичното мъмрене, което иначе мистър Уелър несъмнено щеше да получи от своя господар. — Дайте по чаша вино всекиму, за да пием обща наздравица… Продължавайте, Пикуик.

Мистър Пикуик подхвана словото си всред смълчаните гости, шепнещите прислужнички и смутените ратаи.

— Дами и господа… не, няма да ви наричам дами и господа, а приятели, мили приятели, ако дамите ми разрешат тази волност…

Тук мистър Пикуик бе прекъснат от шумните ръкопляскалия на дамите, съпроводени от тези на господата, а междувременно отчетливо чуха притежателката на изключителните очи да казва, че й идвало да разцелува този сладък мистър Пикуик. Тогава мистър Уинкл галантно запита дали не можело да стане чрез посредник, на което девойката с черните очи отговори: „Безсрамник“, но придружи думите си с поглед, ясно говорещ — доколкото ясно може да говори един поглед: „Ако имате смелост, сторете го.“

— Драги мои приятели — продължи мистър Пикуик, — предлагам да вдигнем чаши за булката и младоженеца, нека ги благослови всевишният (възгласи и сълзи). Моят млад приятел Тръндл аз считам за чудесен, мъжествен човек; а неговата съпруга познавам като много мила, прекрасна девойка, напълно способна да пренесе в друга сфера на действие щастието, което тя двадесет години е разпръсквала около себе си в бащиния дом. (Тук шишкавото момче се разрева гръмогласно, а мистър Уелър го хвана за яката и го отведе навън.) Бих искал — добави мистър Пикуик, — бих искал да съм достатъчно млад, за да бъда съпруг на нейната сестра (възторжени възгласи), но защото е невъзможно, щастлив съм, задето съм достатъчно възрастен да й бъда баща; при това положение няма да бъда заподозрян в никакви скрити помисли, като заявявам, че съм пълен с възхита, уважение и обич и към двете (ръкопляскания и хълцания). Бащата на младоженката, този мил наш приятел, е благороден човек и аз се гордея, че го познавам (шумно одобрение). Той е благ, превъзходен, свободомислещ, добросърдечен, гостоприемен, щедър човек (възторжени викове на бедните роднини при всички прилагателни; а особено при последните две). Дано дъщеря му бъде толкова щастлива, колкото той желае; и дано, виждайки това щастие, той самият винаги изпитва онова удовлетворение в сърцето и онова спокойствие в душата, които толкова много заслужава — ето, това е, убеден съм, общото желание на всички ни. И тъй, нека пием за тяхно здраве и нека им пожелаем дълъг живот и всичко най-хубаво!

Мистър Пикуик завърши сред истинска буря от ръкопляскания; и още веднъж дробовете на допълнително поканените заработиха с пълна пара под командата на мистър Уелър. Мистър Уордл вдигна наздравица за мистър Пикуик; мистър Пикуик вдигна наздравица за старата дама. Мистър Снодграс вдигна наздравица за мистър Уордл; мистър Уордл вдигна наздравица за мистър Снодграс. Един от бедните роднини вдигна наздравица за мистър Тъпман; а другият беден роднина вдигна наздравица за мистър Уинкл; цареше щастливо празнично настроение, докато двамата бедни роднини изчезнаха тайнствено под масата, а това даде знак, че е време да прекъснат увеселението.

Събраха се отново на вечеря след една разходка от двадесет и пет мили, предприета от мъжете по съвета на мистър Уордл, за да отстранят последиците от изпитото на закуската вино. Бедните роднини останаха в легло цял ден, за да са годни отново за същото необикновено достижение, но тъй като не успяха, спряха пиршеството дотам. Мистър Уелър караше прислугата да се смее непрекъснато, а шишкавото момче разпредели свободното си време на кратки, строго редуващи се промеждутъци, посветени ту на ядене, ту на спане.

Вечерята премина не по-малко сърдечно от закуската и също тъй шумно, но без сълзи. После дойде десертът с още наздравици. След това — кафе и чай. И най-накрая — балът.

Приемната на Манър Фарм беше голяма, дълга, облицована в тъмно дърво зала с висока камина, чийто комин беше тъй широк, че оттам можеше да мине цял файтон от новия патентован вид заедно с колелата и прочие. В горния край на залата, в кът, образуван от зеленика и борови клонки, бяха седнали двамата най-добри цигулари и единственият арфист в цял Мъгълтън. В многобройните ниши върху най-различни подставки бяха сложени тежки сребърни свещници с по четири свещи. Килимът беше вдигнат, свещите пламтяха ярко, огънят гореше и пращеше в камината, а весели гласове и безгрижен смях се носеха из залата. Ако някои йомени от старата английска гвардия се бяха превърнали след смъртта си в елфи, щяха да изберат точно това място за своите веселби.

Ако имаше нещо, годно да направи тази очарователна сцена още по-любопитна, то бе единствено забележителният факт, че мистър Пикуик се бе появил в залата без своите гетри — за първи път, откакто го помнеха неговите най-стари приятели.

— Да не искате да танцувате? — учуди се Уордл.

— Разбира се — отвърна мистър Пикуик. — Не виждате ли, че съм облечен нарочно за целта? — Мистър Пикуик привлече вниманието върху копринените си чорапи на точки и елегантно вързаните си лачени обувки.

— Вие с копринени чорапи! — възкликна мистър Тъпман закачливо.

— А защо не, сър… защо не? — разгорещено се обърна към него мистър Пикуик.

— О, разбира се, не виждам каквато и да било причина да не ги носите — отговори мистър Тъпман.

— И аз тъй мисля, сър, и аз тъй мисля — отвърна мистър Пикуик с доста рязък тон.

Мистър Тъпман беше готов да се засмее, но виждайки, че работата става сериозна, той също стана сериозен и каза, че десенът им бил много красив.

— Радвам се, че ви харесват, сър — рече мистър Пикуик и настойчиво погледна своя приятел. — Надявам се, че не виждате нищо странно в тези чорапи.

— Не, разбира се. О, не, разбира се — отвърна мистър Тъпман. Той се отдалечи и лицето на мистър Пикуик пак придоби обичайния си благ израз.

— Готови сме всички, струва ми се — рече мистър Пикуик, застанал начело със старата дама за танца, като четири пъти вече се бе спущал напред преждевременно, тъй като гореше от нетърпение да започне.

— Захващайте веднага тогава — рече Уордл. — Хайде!

Двете цигулки и арфата засвириха и мистър Пикуик се впусна в първите стъпки, когато се разнесе всеобщо пляскане и някой извика: „Спрете, спрете!“

— Какво има? — запита мистър Пикуик, който се прикова на място, щом цигулките и арфата млъкнаха, защото никаква друга земна сила не можеше да го спре, дори къщата да се беше запалила.

— Къде е Арабела Алън? — попитаха десетина гласа.

— И Уинкл — добави мистър Тъпман.

— Тук сме! — възкликна този джентълмен, като изскочи от един ъгъл с хубавата си събеседница; а когато се появиха, трудно бе да се каже дали той или девойката с черните очи имаше по-червени бузи.

— Странно нещо, Уинкл — рече мистър Пикуик доста раздразнено. — Не можехте ли да заемете мястото си по-рано?

— Съвсем не е странно — отвърна мистър Уинкл.

— Да — рече мистър Пикуик с изразителна усмивка, щом очите му се спряха на Арабела, — да, в края на краищата не мога да кажа, че е странно наистина.

Но нямаше време да се размишлява повече по въпросите, защото и цигулки, и арфа действително засвириха този път. Мистър Пикуик полетя напред… По средата на двете редици до самия край на залата… висок подскок пред камината… отново обратно… Кръжеше непрекъснато около партньорката си… тупна силно с крак… следващата двойка бе на линия… тя се впусна напред… направи същите фигури на свой ред… ново ритмично тупване с крак… следващата двойка затанцува… и следващата… и следващата… небивало оживление! Най-накрая, когато се изредиха и четиринадесетте двойки, а старата дама се оттегли съвсем изтощена и биде заместена от съпругата на стария пастор, мистър Пикуик продължаваше (без да е необходимо това упражнение) да танцува на място в такта на музиката, усмихвайки се през всичкото време на своята партньорка по такъв любезен начин, че не се поддава на описание.

Много преди мистър Пикуик да се почувствува уморен от танците, младоженците се бяха оттеглили от веселбата. Но без оглед на това разкошни закуски бидоха поднесени на долния стаж, а после всички останаха на сладки приказки; и когато мистър Пикуик се събуди късно на следващата утрин, в съзнанието му изплува смътно възпоминание, че бе тайно поканил поотделно около четиридесет и пет души на вечеря в „Джордж и ястребът“, щом имат път към Лондон; така мистър Пикуик правилно стигна до съвсем сигурното заключение, че покрай танците е имало и нещо друго предишната вечер.

— Е, семейството урежда игри в кухнята тази вечер, нали, мила моя? — зададе Сам въпроса на Ема.

— Да, мистър Уелър — отвърна Ема. — Тъй е винаги при нас на Бъдни вечер. Господарят много държи да се спазва този обичай.

— Вашия господар много го бива да спазва всички обичаи, мила моя — рече мистър Уелър. — Не съм виждал досега толкова разумен човек и такъв уреден джентълмен.

— О, такъв си е — намеси се в разговора шишкавото момче. — Само какви прасета отглежда! — Шишкото се усмихна на мистър Уелър едва ли не по канибалски при мисълта за печените бутове и техния сос.

— А, ти си се събудил най-после? — рече Сам.

Шишкавото момче кимна.

— Виж к’во ще ти кажа, млади питоне — рече внушително Сам. — Ако не почнеш да спиш мъничко по-малко и да се движиш мъничко повече, когато станеш мъж, сигур и ти самият ще си изпатиш като оня стар джентълмен, дет носел плитка.

— А к’во му направили? — осведоми се с разтреперан глас шишкавото момче.

— Ще ти го кажа — отвърна мистър Уелър. — Той бил от партията на най-обемистите, истински дебел човек, и не можел да си зърне обувките от четирийсет години.

— Божичко! — възкликна Ема.

— Да, това е самата истина, мила моя, и ако вие бихте сложили пред него на масата точно копие от собствените му крака, той нямало да ги познае. И тъй той винаги си ходел до кантората с много красив златен ланец, провесен около една стъпка и четвърт, и със златен часовник в предното джобче, дето струвал… не ми е удобно да кажа колко, във всеки случай не по-малко от най-скъпия часовник… голям, тежък, с кръгла направа, тъй дебел кат часовник, колкото той кат човек, и съответно с голяма лицева част. „По-добре ще е да не носите тоз часовник — викали на стария джентълмен приятелите му, — ще ви го откраднат“ — тъй му викали. „Ами!“ — викал той. „Да, непременно“ — викали му те. „Е-хе — викал той, — ще ми се да видя кой крадец може да извади тоз часовник, щото, мътните да ме вземат, ако аз мога въобще да го измъкна, толкоз е пристегнат на мястото си — викал той. — Когат’ искам да знам колко е станало, гледам часовника в хлебарницата“ — тъй отговарял. На туй отгоре се смеел до пръсване и пак си излизал с напудрената перука с плитка, минавал по Странд с ланеца си, провисен още повече, а големият кръгъл часовник напирал тъй, а… а… да скъса сивите му вълнени панталони. Нямало джебчия в цял Лондон, дет не опитал да дръпне тоз ланец, но ланецът никога не се късал, а и часовникът никога не излизал от джоба, тъй че те скоро се уморили да теглят такъв тежък джентълмен по плочника; а той се връщал в къщи и се смеел, докато плитката му захващала да се люлее като махало на часовник с кукувица. Най-после един ден старият джентълмен върви по улицата и зърва към него да идва един джебчия, дето вече бил виждал, хванал за ръка едно момченце с много голяма глава. „Ей, че майтап — вика си старият джентълмен, — искат да опитат пак, ама да имат да вземат!“ И той захваща да се кикоти от все сърце, когато изведнъж момченцето отпуска ръката на джебчията, спуска се право в корема на стария джентълмен с главата напред и за миг го кара да се превие одве от болка. „Убийство!“ — крещи старият джентълмен. „Всичко е наред, сър“ — казва му шепнешката на ухото джебчията. А когато пак се изправя, часовникът и ланецът му ги няма, пък и нещо по-лошо: оттогава насетне храносмилането на стария джентълмен не се оправило до края на живота му; тъй че внимавай, млади приятелю, и гледай да не дебелееш толкоз.

Когато мистър Уелър привърши своята история, явно направила силно впечатление на шишкавото момче, и тримата се отправиха към голямата кухня, гдето семейството се бе вече събрало, съгласно обичая, спазван всяка година на Бъдни вечер от прародителите на стария Уордл от незапомнени времена.

На средата на тавана в кухнята старият Уордл беше току-що закачил собственоръчно огромен клон хмел и този именно клон хмел тозчас предизвика всеобщо приятно смущение и блъсканица; всред тази суматоха мистър Пикуик, с галантност, която би била високо оценена от самата лейди Толимглауър, взе старата дама под ръка, заведе я под символичния клон и я целуна с много почит и уважение. Старата, дама се подчини на тази осезаема проява на вежливост с цялото достойнство, подобаващо на такъв значителен и тържествен обред, обаче по-младите дами, не бидейки тъй всецяло изпълнени със суеверно благоговение към обичая или въобразявайки си, че цената на подобна целувка, получена след известно усилие, е значително по-голяма, пищяха и се бореха, и бягаха в ъглите, и заплашваха, и възразяваха — с една дума, правеха всичко освен да напуснат помещението, докато по-несмелите господа бяха готови да се откажат, а тогава всички девойки отведнъж решиха, че е безполезно да се съпротивляват повече и любезно позволиха да ги целунат. Мистър Уинкл целуна девойката с черните очи, мистър Снодграс целуна Емили, мистър Уелър, без да се съобразява напълно с обичая да бъде непременно под хмела, целуваше и Ема, и другите прислужнички, щом ги хванеше. А що се отнасяше до бедните роднини, те целуваха всяка дама, без да изключват и по-грозничките гостенки, които се бяха втурнали под клона още щом го закачиха, без да разберат какво са сторили. Уордл се беше изправил с гръб към огнището и гледаше сцената, преизпълнен от задоволство; а шишкавото момче се възползува от случая, за да обсеби за лична изгода една особено хубава баничка с кълцано месо, отделена за другиго, и незабавно я излапа.

После писъците стихнаха: лицата бяха поруменели, а къдриците поразчорлени и мистър Пикуик, след като бе целунал старата дама, както вече споменахме, се бе изправил под хмела, наблюдавайки с радостна усмивка всичко около себе си, когато девойката с черните очи зашепна нещо на своите дружки, после се втурна отведнъж, обви ръка около шията на мистър Пикуик и го целуна нежно по лявата буза; и преди мистър Пикуик да си даде сметка какво точно става, той се видя заобиколен от всички девойки вкупом и всяка една го целуна на свой ред.

Приятно бе да се гледа застаналият в средата на групата мистър Пикуик: дърпаха го ту на една, ту на друга страна и го целуваха по брадичката, по носа, по очилата — приятно бе да се слуша също носещият се от вси страни искрен смях, но още по-приятно бе да се наблюдава мистър Пикуик малко след това, когато с вързана през очите копринена носна кърпичка се натъкваше на стената, навираше се в ъглите, с една дума, преминаваше през всички тайнства, свързани с играта „сляпа баба“, и то с най-голямо удоволствие, докато най-сетне залови един от бедните роднини, а после самият той гледаше да избяга от сляпата баба с такава пъргавина и ловкост, че заслужи възхищение и ръкопляскане от всички присъствуващи. Бедните роднини ловяха онези, които според тях биха искали да бъдат заловени, а когато играта ставаше мудна, оставяха се да ги хванат. Щом тази игра омръзна, заловиха се за нова: вадеха стафиди от блюдо с горещ коняк, а щом достатъчно много пръсти се опариха и не останаха повече стафиди, всички седнаха на питателна вечеря край буйно горящите в камината пънове; коледната напитка бе приготвена във внушителен, мъничко по-малък от обикновен перален казан съд, гдето топлите ябълки, добили чудесен цвят, шушнеха тъй приятно в горещата течност, че никой не можеше да устои на изкушението.

— Това — рече мистър Пикуик, оглеждайки всичко около себе си, — точно това се казва уют.

— Да, такъв ни е обичаят открай време — отвърна мистър Уордл. — На Бъдни вечер всеки е добре дошъл на нашата трапеза, както виждате, и прислуга, и всички други; тук чакаме да дойде Коледа, додето часовникът удари дванайсет, а времето дотогава прекарваме, като играем разни игри и слушаме стари приказки. Тръндл, моето момче, разбутайте огъня.

Хиляди искри хвърчаха нагоре, докато ръгаха пъновете. Тъмночервена светлина озари с разкошна багра дори най-далечните ъгли на помещението, като играеше весело по всяко лице.

— Хайде — рече Уордл, — нека чуем някоя песен, коледна песен… Е, щом няма по-добър певец, аз ще ви изпея моята.

— Браво! — възкликна мистър Пикуик.

— Пълнете чашите — провикна се Уордл. — Ще минат най-малко два часа, преди да видим дъното на съда през хубавия тъмен цвят на тоя еликсир; пълнете всички чаши и хайде, ето ви и песента.

Казвайки това, веселият стар джентълмен не чакаше да го подканят, а веднага запя с приятния си силен, плътен глас своята

Коледна песен

„Не искам ваш’та пролет — в неверния си полет

тя носи цвят и пъпки, и листа,

зове ги в път съдбовен със своя дъжд лъжовен

и пръсва ги навред пред утринта.

Капризна нимфа тя е — сама дори не знае

след час какво ли може да реши.

С усмивка те поглежда, а сетне изпод вежда

най-свежия ти цвят ще съкруши,

Не искам слънце лятно — да си върви обратно!

Аз нивга няма да го диря сам.

Щом облака го скрие, на смях ще ме избие —

не ме е еня, че се муси там!

Че рожбата му свидна е лудостта ехидна,

що в свитата на треската върви.

Щом силна страст ви хласне, тя скоро ще угасне —

туй много са изпитали, уви!

Нощта на сенокоса под светлината ко̀са

на скромната и нежната луна

аз доста предпочитам и по-приятна считам

от пладнешката нагла светлина.

Но видя ли листото да пада от дървото,

пробужда се у мен тъга безкрай.

Разправят, че наесен бил въздухът чудесен,

но той не ми понася твърде май.

Затуй аз песен пея за Коледа — за нея —

сърдечна, вярна, храбра и добра —

обръщам тази чашка и виквам с мощ юнашка

за Коледата три пъти ура!

Ще я посрещнем с врява и с радостна гълчава

сърце й ведро ще развеселим.

Ще я поим, додето не свърши питието,

и по другарски ще се разделим.

С достойна честност тя ни показва свойте рани,

нанесени от вятър, мраз и сняг.

Не са те срам — такива следи човек открива

по бузите на всеки смел моряк.

Доде таз песен секне, потонът нека екне

и кънне от стена, та до стена —

през тази нощ честита приветстваме с възхита

Царицата на всички времена.“

Песента бе посрещната с шумно одобрение — по начало приятели и подчинени са знаменита публика, — а бедните роднини изпаднаха едва ли не в прехлас. Отново разбутаха огъня и отново напълниха всички чаши с вкусното питие.

— Я, сняг заваля — тихо рече един от ратаите.

— Сняг заваля, а? — рече Уордл.

— Студена зимна вечер, сър — отвърна ратаят, — пък е задухало по полето, носят се цели облаци, бели и гъсти.

— Какво казва, Джем? — попита старата дама. — Да не би да е станала някоя беля?

— Не, не, майко — отвърна Уордл, — казва, че има снежна буря, силен студен вятър; и не е трудно човек да се досети, защото подвява чак долу в камината.

— А — рече старата дама, — имаше точно такъв вятър и точно тъй трупаше сняг преди доста много години, да, да: точно пет години, преди да умре горкият ти баща. Помня, че беше също Бъдни вечер и точно тогава той ни разправи случката със стария Гейбриъл Гръб, дето го отвлекли таласъмите.

— Каква е тази случка? — запита мистър Пикуик.

— О, нищо особено, — отвърна Уордл. — Хората разправят някаква история как един стар гробар бил уж отвлечен от таласъми.

— Уж! — възмути се старата дама. — Нима ще се намери някой да не го вярва? Уж! Не си ли чувал още като дете, че той наистина бил отвлечен от таласъмите, и не го ли знаеш, че е точно тъй?

— Добре, добре, майко, бил е отвлечен, щом настояваш — засмя се Уордл. — Той наистина бил отвлечен от таласъми, Пикуик, и слагаме точка на въпроса.

— Не, не — възрази мистър Пикуик, — няма да сложим точка, уверявам ви; защото искам непременно да чуя как и къде са го отвлекли и изобщо цялата история.

Уордл се усмихна, виждайки как всички глави се наведоха напред, готови да слушат; той отново щедро напълни чашите с коледната напитка, кимна в знак на наздравица към мистър Пикуик и започна да разправя следното…

Но гледай ти, що за издатели сме ние, щом допуснахме тази глава да стане тъй дълга! Признаваме чистосърдечно — бяхме забравили подобни дребни ограничения, каквито са главите. Затова ето, пускаме таласъма да се подвизава в нова глава! Свободна улица и никакви изключения за таласъмите, дами и господа, моля ви!

Глава двадесет и девета

Разказ за таласъмите, отвлекли един гробар

В едно старо манастирско градче, в този край на страната, много, много отдавна — толкова отдавна, та историята трябва да е истинска, защото нашите прадеди твърдо вярвали, че не е измислена — живял някакъв клисар и гробар на име Гейбриъл Гръб. Ако някой е гробар и непрекъснато обкръжен от белезите на смъртта, не бива в никой случай да се смята, че той непременно е мрачен и унил човек. Та най-веселите хора на света работят в погребални бюра; по едно време имах честта да се сближа с един професионален оплаквач и в частния живот, вън от службата си, той беше извънредно шеговит и забавен дребен човек, ненадминат изпълнител на закачливи песнички, като паметта му никога не му изневеряваше, ненадминат бе и в начина, по който си изпиваше препълнената чаша, без да спре да си поеме дъх. Но въпреки тези примери Гейбриъл Гръб бил точно обратното: свадлив, неприятен, вечно намусен човек — мрачен и саможив, той не дружал с никого освен със себе си и с плетената бутилка, добре прилягаща в дълбочината на големия му джоб на жилетката; а минел ли някой с весело лице край него, той го изглеждал смръщено с толкова неприязън и злоба, че трудно било да го срещнете, без след туй да не ви гнети нещо крайно тягостно.

Малко преди да падне здрач на една Бъдни вечер, Гейбриъл нарамил лопатата, запалил фенера и се запътил към старите гробища; трябвало да доизкопае един гроб за следващата сутрин, а тъй като се чувствувал не особено разположен, решил, че може да си подобри настроението, като се залови за тая работа още веднага. Додето вървял по древните улици, той зървал светлина от веселите пламъци на разгорелия се огън през старинните прозорци и чувал високия смях и радостните викове на събралите се около камините; забелязвал трескавите приготовления за празненството на другия ден и подушвал множеството апетитни благоухания, изскачащи на облаци от кухненските помещения. Всичко това глождело и озлобявало сърцето на Гейбриъл Гръб; а когато група деца изскачали от някоя къща, прекосявали улицата и преди още да почукат на отсрещната врата, бивали посрещани от пет-шест къдрокоси малки палавници, които наобиколили гостенчетата и задружно се отправяли на горния етаж, за да прекарат вечерта в коледни игри, Гейбриъл се усмихвал зловещо, стискал дръжката на лопатата още по-здраво и си мислел за шарка, скарлатина, млечница, магарешка кашлица и доста още подобни източници на утеха.

В това щастливо разположение на духа Гейбриъл крачел напред, отвръщайки с късо враждебно изръмжаване на добродушните поздрави на някои свои съседи, минаващи от време на време край него, додето свърнал в тъмния път, водещ към гробищата. А Гейбриъл горял от нетърпение по-скоро да стигне тъмния път, защото мястото било, общо казано, славно: мрачно и потискащо и жителите на градчето не обичали много-много да ходят нататък, освен ако слънцето светело — посред бял ден; следователно той се възмутил не на шега, когато чул някакво хлапе, запяло с цяло гърло весела коледарска песничка, и то там, в светилището, наречено „алея на ковчезите“ от време оно, още когато съществувало абатството със своите монаси с обръснати глави. Додето Гейбриъл наближавал, песента се чувала все по-близо и той разбрал, че тя се носела от устата на някакво момченце, забързано да стигне една от дружинките по старата улица и отчасти да не се чувствува самотно, отчасти да се подготви за случая, ревяло песента си колкото му глас държи. Гейбриъл дочакал момченцето, после го натикал в едно кьоше и го тупнал пет-шест пъти с фенера по главата, за да го научи да овладява гласа си. А докато момченцето се отдалечавало тичешком с ръка на главата и пеело вече съвсем друга песен, Гейбриъл захванал да се хили сам от все сърце, влязъл в гробището и заключил портата след себе си.

Той снел връхната си дреха, сложил фенера на земята, влязъл в недовършения гроб и работил най-ревностно около час. Но земята била втвърдена от студа и съвсем не било лесно да се копае и изхвърля пръстта; макар че имало луна, тя била съвсем тънко сърпче и едва осветявала гроба, върху който падала сянка от църквата. При всеки друг случай тези затруднения щели много да потиснат и затормозят Гейбриъл Гръб, ала той бил толкова доволен, задето накарал момченцето да прекъсне своята песен, че не обръщал внимание на това, че работата му вървяла бавно, и щом привършил, каквото имал да върши за тази вечер, погледнал надолу към гроба с грозно задоволство и почнал да тананика, докато си прибирал нещата:

„Славно жилище за всеки, славно жилище за всеки!

Свърши ли живот човешки — в хладната земя навеки.

Тежък камък при главата, тежък камък при краката,

за гадините гощавка — сочна, тлъста и богата.

Бухнала трева отгоре, гъста кал околовръст.

Славно жилище за всеки — тази осветена пръст.“

— Хо-хо! — засмял се Гейбриъл Гръб, седнал на плоския надгробен камък, който бил любимото му място за почивка, и извадил плетената си бутилка. — Ковчег на Коледа! Подарък за празника. Хо-хо-хо!

— Хо-хо-хо! — повторил някакъв глас съвсем близо зад него.

Гейбриъл се поизплашил и не вдигнал до устните си плетената бутилка, от която тъкмо щял да отпие, а се обърнал. Най-отколешният гроб край него бил толкова тих и спокоен, колкото и цялото гробище на бледата лунна светлина. Побелелите от скреж студени надгробни плочи блестели и святкали като редици скъпоценни камъни около очертанията на старата църква. Твърд хрупкав сняг бил застлал земята, покрил също гъсто издигащите се една до друга могилки пръст с такава бяла и гладка пелена, сякаш труповете лежали там, увити само в техния покров. И най-малко шумолене не нарушавало дълбоката тишина на тази тържествена картина. Звукът сякаш вкочанясвал, толкова било всичко в леден покой.

— Навярно е ехо — рекъл Гейбриъл Гръб и отново надигнал бутилката към устните си.

— Не, не е — отвърнал плътен глас.

Гейбриъл скочил и останал на място като закован от почуда и ужас, защото очите му се спрели на някакво същество, от което кръвта му направо замръзнала.

На издигащия се най-близко до него надгробен камък било седнало странно неземно създание и Гейбриъл веднага почувствувал, че то не е от този свят. Дългите му фантастични крака можели да стигнат до земята, но били вдигнати и подвити по особен фантастичен начин; жилестите му ръце били голи, а дланите почивали върху коленете му. Неговото късо закръглено туловище било облечено в тясна дреха, украсена с малки разрези; късо наметало висяло на гърба му, а яката отпред била скроена на причудливи зъбци и служела на таласъма за жабо или връзка; обувките му при пръстите завършвали в дълги остри върхове. На главата си носел широкопола конусообразна шапка, накитена с едно-единствено перо. Шапката била цяла побеляла от скреж и въобще таласъмът изглеждал тъй, сякаш си бил седял удобно на този надгробен камък двеста или триста години. Стоял напълно неподвижно, изплезил език, сякаш се подигравал и се хилел на Гейбриъл Гръб, тъй както могат да се хилят само таласъмите.

— Не, не е ехо — рекъл таласъмът.

Гейбриъл Гръб се бих схванал целият и не можел да отговори.

— Що дириш тук на Бъдни вечер? — строго запитал таласъмът.

— Дойдох да изкопая един гроб, сър — изпелтечил Гейбриъл Гръб.

— Кой броди всред гробове и по гробища тази именно вечер? — провикнал се таласъмът.

— Гейбриъл Гръб! Гейбриъл Гръб! — екнал див хор от гласове, сякаш гробищата били пълни.

Гейбриъл се огледал уплашен — нищо не се виждало.

— Какво има в тази бутилка? — попитал таласъмът.

— Холандски джин, сър — отговорил клисарят и се разтреперил още повече, защото го бил купил от контрабандисти и му минало през ума, че неговият разпитвач може да е от акцизния отдел на таласъмите.

— Кой пие джин самичък на гробища тази именно вечер? — рекъл таласъмът.

— Гейбриъл Гръб! Гейбриъл Гръб! — отново се разнесли дивите гласове.

Таласъмът се усмихнал злобно на ужасения клисар, а после повишил тон и се провикнал:

— А кой в такъв случай ще бъде законната плячка, що ни се полага?

На този въпрос отговорил невидимият хор, звучащ като песен, изпълнявана от множество гласовити хористи при мощния съпровод на църковния орган — песен, която стигала до ушите на клисаря, сякаш носена от бучащ вятър и замирала, когато вятърът затихнел; но ответът бил пак същият:

— Гейбриъл Гръб! Гейбриъл Гръб!

Таласъмът се усмихнал още по-широко и рекъл:

— Е, Гейбриъл, какво ще кажеш на това?

Клисарят не можел да си поеме дъх.

— Какво мислиш за всичко това, Гейбриъл? — рекъл таласъмът, като размахал крака от двете страни на надгробния камък и огледал острите извърнати върхове на обувките си с такова задоволство, сякаш се любувал на най-хубавия чифт уелингтънски ботуши по Бонд Стрийт.

— Туй е… туй е… много любопитно, сър — отвърнал клисарят, полумъртъв от страх. — Много любопитно и много хубаво, но смятам да се върна и довърша работата си, сър, ако ми позволите.

— Работа ли? — рекъл таласъмът. — Каква работа?

— Гроба, сър; да довърша гроба — измънкал клисарят.

— О, гроба, а? — подел таласъмът. — Кой копае гробове по време, когато всички други се веселят, и това да му прави удоволствие?

Отново тайнствените гласове отвърнали:

— Гейбриъл Гръб! Гейбриъл Гръб!

— Струва ми се, че приятелите ми те изискват, Гейбриъл — рекъл таласъмът, като облизал бузата си с език (а езикът му бил нещо невероятно). — Струва ми се, че приятелите ми те изискват, Гейбриъл — повторил таласъмът.

— Мойте уважения, сър — отвърнал поразеният от страх клисар, — но мисля, че това е невъзможно, сър; те не ме познават, сър; мисля, че господата никога не са ме виждали, сър.

— О, да, виждали са те — отвърнал таласъмът. — Ние познаваме човека с навъсено лице и отблъскващ вид, който хвърляше злобни погледи към децата и стискаше по-здраво гробарската си лопата, додето идваше насам по улицата. Познаваме човека, който наби момченцето от завист и злоба, защото то може да е весело, а той не може. Познаваме го, познаваме го!

Тук таласъмът се закискал високо и пронизително, а ехото отекнало този смях двадесетина пъти; после той вдигнал нозе нагоре във въздуха, като се крепял на главата си или по-скоро на върха на конусовидната си шапка, върху тесния ръб на надгробния камък; оттам той се преметнал с необикновена пъргавина, озовавайки се право в краката на клисаря, и застанал, както обикновено шивачите сядат на своя тезгях.

— Аз… аз… смятам, че трябва вече да ви оставя, сър — рекъл гробарят, като се мъчел да помръдне.

— Да ни остави! — възкликнал таласъмът. — Гейбриъл Гръб иска да си отива. Хо-хо-хо!

Докато таласъмът се смеел, клисарят забелязал за миг ослепителна светлина, струяща от прозорците на църквата, сякаш била озарена цялата отвътре; светлината изчезнала, органът засвирил някаква весела мелодия и цели дружини таласъми, досущ като първия, изпълнили гробището и захванали да играят на прескачаница с надгробните плочи; те не спирали нито за миг да си поемат дъх, а се прехвърляли над най-високите паметници, един след друг, с невероятна ловкост. Първият таласъм се оказал наистина изумителен в това изкуство и никой от другите не можел да се равни с него; макар и да бил цял обхванат от ужас, клисарят не можел да не забележи, че докато приятелите му се задоволявали да прескачат паметниците с обикновени размери, първият таласъм се носел над семейните гробници ведно с железните им огради и прочие с такава лекота, сякаш били някакви крайпътни знаци.

Накрай играта стигнала до дяволски голямо напрежение; органът свирел все по-бързо и по-бързо и таласъмите скачали все по-живо и по-живо: увивали се на кълбо, премятали се презглава, отскачали като топки над паметниците. Главата на гробаря се въртяла със скоростта на буйните движения, що наблюдавал, а краката му се мотаели под него додето духовете прелитали пред очите му; най-после царят на таласъмите се впуснал отведнъж към него, грабнал го за яката и те потънали заедно под земята.

Когато Гейбриъл Гръб смогнал отново да си поеме въздух, защото в мига на слизането дъхът му секнал, той се видял в нещо прилично на голяма пещера, обграден отвсякъде от пълчища грозни мрачни таласъми; в средата на помещението, върху издигната седалка, се бил настанил приятелят му от гробищата; а съвсем близо до него стоял самият Гейбриъл Гръб, безсилен дори да се помръдне.

— Студена нощ — рекъл царят на таласъмите. — Много студена. Хей, дайте чаша с нещо сгряващо!

При тази заповед половин дузина раболепни таласъми, с неслизаща от устните им усмивка (по тази причина Гейбриъл Гръб си помислил, че са царедворци), бързо изчезнали и веднага се върнали с купа течен огън и го поднесли на царя.

— А! — извикал таласъмът, чиито бузи и гърло станали прозрачни, додето гълтал пламъка. — Туй наистина ще сгрее всекиго! Донесете чаша от същото за мистър Гръб!

Напразно възразявал злополучният гробар, че нямал навика да взема нещо сгряващо по вечерни доби; един таласъм го държал, а друг наливал пламтящата течност в гърлото му; той кашлял и се задушавал и бършел сълзите, течащи като порой от очите му, след като глътнал горящата напитка.

— А сега — рекъл царят, комуто хрумнало да навре острия връх на конусообразната си шапка в окото на клисаря и му причинил много остра болка, — а сега покажете на този човек, любител на униние и скръб, няколко картини от собствената ни богата колекция!

Едва таласъмът изрекъл тези думи и гъстият облак, затулващ самото дъно на пещерата, се разнесъл постепенно и някъде в далечината се появила малка и бедно обзаведена, но чиста и спретната стая. Група малки дечица се тълпели край ярко горящия огън, гушели се в полата на майка си и лудували около нейния стол. Майката ставала от време на време, отдръпвала пердето и гледала през прозореца, сякаш очаквала някого; скромна вечеря била вече сложена на масата, а едно кресло било придърпано край огнището. Почукало се на вратата: майката отворила, а наобиколилите я дечица запляскали с ръце, щом видели, че влиза баща им. Той бил мокър, уморен, изтърсвал снега от дрехите си, додето децата, струпани около него, грабвали в ревностна надпревара палтото, шапката, бастуна, ръкавиците му и ги изнасяли тичешком от стаята. После, когато седнал да вечеря край огъня, децата се катерели по коленете му, майката седяла до него и сякаш от всичко лъхало щастие и уют.

Но в гледката настъпила промяна почти незабелязано. Мястото било вече малка спалня, дето умирало най-хубавото и най-малко детенце; руменината била изчезнала от бузите му, а светлината — от очите му; и точно в мига, когато клисарят го погледнал с непознат досега интерес, дето усещал за първи път, момченцето умряло. Неговите малки братчета и сестрички заобиколили малкото му легло и сграбчвали малките ръчички, тъй студени и натежали, но се отдръпвали след този допир и гледали ужасени детското му личице; защото, колкото и спокойно и тихо да почивало в мир красивото дете, също като заспало, те виждали, че то е мъртво и знаели, че било сега ангелче, дето ги гледа отгоре и ги благославя от ясните щастливи небеса.

Отново лек облак минал през картината и отново друго нещо се появило. Бащата и майката били вече остарели и безпомощни, а от многобройната им челяд била останала по-малко от половината; но доволство и радост се четели по всяко лице и сияели във всеки поглед, додето били насядали заедно около огнището и разправяли и слушали за предишни събития от отдавна преминали дни. Мирно и безшумно слязъл бащата в гроба, а до мястото му на покой го последвала скоро онази, споделила с него грижи и неволи. Малкото останали на този свят след тях коленичили край гроба им и пролели сълзи върху покриващата го пръст; след туй се изправили и си отишли — скръбно, печално, но без сърцераздирателни вопли и отчаяни жалби, защото знаели, че пак ща се срещнат един ден; и отново се включили дейно в живота и пак си възвърнали доволството и радостта. Облакът пак се появил и закрил картината от очите на гробаря.

— Как ти се вижда това? — запитал таласъмът, обръщайки широкото си лице към Гейбриъл Гръб.

Гейбриъл промълвил, че било много хубаво, но някак се позасрамил, щом таласъмът го стрелнал с огнените си очи.

— Ти… мизерни човече! — рекъл таласъмът с безкрайно презрение. — Ти!… — Той, изглежда, бил разположен да добави още нещо, но негодувание задушило гласа му, затова вдигнал крак (а кракът му бил много гъвкав), размахал го над главата си, за да се прицели точно, и ударил хубав силен ритник на Гейбриъл Гръб; веднага след туй всички придворни таласъми се стълпили около нещастния гробар и го заритали безмилостно: според установения неизменен обичай на царедворците да ритат, когото монархът рита, и да прегръщат, когото монархът прегръща.

— Покажете му още нещо — рекъл царят на таласъмите.

При тези думи облакът се разсеял и пред погледа изплувал красив, разкошен пейзаж — точно такъв има и до ден-днешен на половин миля от стария манастирски град. Слънцето греело от чистото синьо небе, реката блещукала под неговите лъчи, а дърветата изглеждали още по-зелени, цветята — още по-весели под животворното му въздействие. Реката се носела по течението си и ручала приятно; лек ветрец поклащал листата на дърветата и им шепнел нещо; птици пеели по клонките; а чучулигата извивала високо гласа си, за да поздрави утрото. Да. Било утро; ясно, дъхаво лятно утро; и най-малкото листенце, и най-късото стръкче трева пращели от жизненост. Мравката тръгвала към ежедневната си работа, пеперудата пърхала и се къпела в топлите слънчеви лъчи; безброй насекоми разпервали прозрачни крилца и се реели в своето краткотрайно, но щастливо съществуване. Един човек вървял напред, въодушевен от тази гледка; и всичко излъчвало блясък и великолепие.

— Ти, мизерни човече! — рекъл царят на таласъмите още по-презрително от преди. И отново царят на таласъмите размахал крак над главата си; отново го стоварил върху плещите на гробаря; и отново приближените му последвали примера на своя вожд.

Много пъти се появявал и изчезвал облакът и много поуки извлякъл Гейбриъл Гръб; и той — макар че плещите му парели болезнено от честите ритници на таласъмски нозе — продължавал да гледа с неотслабващ интерес въпреки всичко. Видял, че хората, които работят усилено и печелят насъщния си хляб с ежедневен труд, са весели и щастливи; че и за най-невежите чаровният лик на природата е непресъхващ източник на радост и наслада. Видял, че отгледаните най-грижливо под най-нежно покровителство често бодро посрещат неволите и понасят страданията, що биха сломили много по-груби по природа от тях, защото носят в собствените си сърца начало на щастие, доволство и мир. Видял, че жената, най-крехкото и нежно от всички божи създания, обикновено побеждава скръбта, несполуките и отчаянието; и разбрал, че е тъй, защото в нейната душа блика неизчерпаем извор на любов и преданост. И преди всичко видял хора като себе си — озлобени от щастието и радостта на другите — и разбрал, че те са най-грозните плевели върху прекрасната повърхност на земята; и като претеглил вътрешно всичко добро и всичко лошо на този свят, стигнал до заключението, че все пак това е един напълно пристоен и порядъчен свят. Едва-що си решил, че е тъй, когато облакът, затуляйки последната картина, обхванал и неговите сетива и започнал да го приспива. Един по един изчезвали таласъмите от погледа му и точно когато се изгубил и последният, гробарят потънал в дълбок сън.

Било се напълно развиделило, когато Гейбриъл Гръб се събудил и се видял проснат с цялата си дължина на плоската надгробна плоча; до него лежала празна плетената му бутилка, а палтото, лопатата и фенерът, напълно побелели от скреж през нощта, били пръснати по земята. Камъкът, върху който най-първо видял седналия таласъм, стоял изправен пред него, а гробът, дето копал предишната вечер, бил някъде наблизо. Отначало се усъмнил дали приключенията му са действителни, но острата болка в плещите, щом опитал да се повдигне, го уверила, че ритниците на таласъмите съвсем не били измислени. Той отново се поколебал, когато забелязал, че няма никакви следи от стъпки по снега, дето таласъмите играли на прескачаница с паметниците, но бързо си дал сметка за това обстоятелство, като си припомнил, че бидейки духове, те естествено няма да оставят видими следи след себе си. И тъй Гейбриъл Гръб се надигнал някак си на крака, чувствувайки болки в гърба, и като изтърсил скрежа от палтото си, облякъл се и се запътил към града.

Но той бил вече друг човек и му станало непоносимо при мисълта, че е тръгнал към място, дето ще се надсмиват над неговото покаяние и няма да вярват в коренната му промяна. Подвоумил се за миг, после се обърнал и тръгнал да си търси хляба, дето му видят очите.

Още същия ден намерили фенера, лопатата и плетената бутилка на гробищата. Имало безброй предположения относно съдбата на клисаря отначало, но скоро стигнали до убеждението, че той бил отвлечен от таласъми; и се намерили няколко напълно достоверни свидетели, които ясно го били видели да профучава във въздуха, възседнал дорест кон, сляп с едното око, със задни крака на лъв и опашка на мечка. Най-накрая искрено повярвали на тези приказки; и новият клисар често показвал на любопитните, срещу нищожно възнаграждение, парче от църковния ветропоказател — неволно отчупено с ритник на горепоменатия кон при неговия въздушен полет, — което сам той бил намерил на гробищата една-две години по-късно.

За нещастие тия разкази нещо се пообъркали от неочакваното завръщане на самия Гейбриъл Гръб, около десет години по-късно, като благодушен старец, дрипав и ревматичен. Той разправил историята си на пастора, а после и на кмета; с течение на времето започнали да я приемат като исторически факт и в този си вид стигнала чак до наши дни. Онези, които повярвали отначало на приказката за ветропоказателя, чувствувайки, че веднъж са злоупотребили с доверието им, не били склонни да го гласуват отново; затова си давали възможно най-мъдър вид, свивали рамене, почуквали чело и разпръсквали мълвата, че Гейбриъл Гръб бил изпил всичкия холандски джин и заспал на плоския надгробен камък, като се опитвали да обяснят всичко, що бил видял в таласъмската пещера, казвайки, че додето скитал по света, той бил помъдрял. Но това тълкуване никак не допаднало на хората нито тогава, нито по-късно, затова то постепенно отпаднало. Е, било що било, ала тъй като Гейбриъл Гръб страдал от ревматизъм до края на живота си, от тази история може ако не друго, то да се извлече поне една поука, а именно: ако човек се озлоби спрямо другите и пие съвсем сам по Коледа, може да е сигурен, че не ще му стане по-хубаво — дори питието да повдигаме на духа да е тъй добро и с толкова неизмерими градуса повече, като онова на духовете, що Гейбриъл Гръб видял в таласъмската пещера.

Глава тридесета

Как пикуикистите свързаха и укрепиха своето познанство с двама приятна млади мъже, числящи се към една от свободните професии; как се забавляваха на леда и как завърши тяхното посещение

— Е, Сам — рече мистър Пикуик, щом любимият му прислужник влезе в спалнята му с топла вода сутринта на първия ден на Коледа, — все тъй ли е мразовито?

— Водата в легена за миене е хванала ледена корица, сър — отвърна Сам.

— Сурово време, Сам — забеляза мистър Пикуик.

— Славно време за тез, дет са добре увити, както си рекла бялата мечка, докато се упражнявала на пързалката — каза Сам.

— Слизам долу след четвърт час, Сам — рече мистър Пикуик, развързвайки нощното си боне.

— Много хубаво, сър — отвърна Сам. — Там има един чифт от касапската партия.

— От какво, Сам? — провикна се мистър Пикуик и седна в леглото.

— От касапската партия — рече Сам.

— Какво означава това? — попита мистър Пикуик, като се чудеше дали беше жива стока или нещо готово за ядене.

— Е, та не сте ли чували досега, сър? — запита мистър Уелър. — Аз пък смятах, че всеки знае: касапи викат на хирурзите.

— А, хирурзите ли? — рече мистър Пикуик с усмивка.

— Точно така, сър — отвърна Сам. — Само че онези долу не са съвсем редовни касапи; те още учат занаята.

— С други думи, те са студенти по медицина, доколкото разбирам? — рече мистър Пикуик.

Сам Уелър кимна утвърдително.

— Това ме радва — заговори мистър Пикуик, хвърляйки енергично бонето си върху завивката. — Те са чудесни момчета, наистина чудесни момчета! Със зрели възгледи, благодарение на своите наблюдения и размисли; с тънък вкус, благодарение на своята начетеност и научна подготовка. Това много ме радва.

— Те пушат пури край огнището в кухнята — рече Сам.

— А! — забеляза мистър Пикуик и потърка ръце. — Преливат от добри чувства и жизнерадост. Обичам да виждам точно това.

— Единият от тях — продължи Сам, без да обърне внимание на забележката на своя господар, — единият от тях си е сложил краката върху масата и си пие брендито чисто, другият пък, оня с пенджерите — си е взел каче със стриди между коленете, отваря ги с пълна пара и също тъй бързо ги лапа, а с черупките замеря младия дебеланко, заспал, както е седнал в ъгъла до огнището.

— Екстравагантности на гения, Сам — рече мистър Пикуик. — Може да се оттеглите.

Сам надлежно се оттегли; мистър Пикуик слезе долу на закуска след съответния четвърт час.

— Ето го най-сетне! — приветствува го възрастният мистър Уордл. — Пикуик, това е братът на мис Алън, мистър Бенджамин Алън. Ние му викаме Бей, вие също може да му викате тъй, ако искате. А другият джентълмен е неговият най-добър приятел, мистър…

— Мистър Боб Сойър — допълни мистър Бенджамин Алън, при което мистър Боб Сойър и мистър Бенджамин Алън се засмяха в дует.

Мистър Пикуик се поклони на мистър Боб Сойър и мистър Боб Сойър се поклони на мистър Пикуик; после Боб и неговият най-добър приятел се нахвърлиха с жар върху яденето пред тях; а на мистър Пикуик се удаде възможност да ги поразгледа.

Мистър Бенджамин Алън беше грубоват, пълен и набит млад човек с черна, доста къса коса и бяло, доста дълго лице. Беше разкрасен от очила и носеше бяла връзка. Изпод еднореден черен сюртук, закопчан чак до брадичката му, се подаваха обичайният брой крака в панталони меланж, които завършваха с чифт не съвсем безупречно почистени обувки. Макар ръкавите на връхната му дреха да бяха къси, не се виждаше ни следа от вътрешни маншети. И макар лицето му да се спускаше достатъчно много надолу, та да опре о някаква яка на риза, то не бе облагодетелствувано от какъвто и да е допир с подобна принадлежност. Общо взето, видът му беше занемарен и от него се носеше силно благоухание на хавански пури.

Мистър Боб Сойър бе облечен в нескопосана синя дреха, нито палто, нито сюртук, но с известни отличителни черти и на двата вида; от него вееше някаква небрежна елегантност и наперено държане, присъщи за млади джентълмени, които пушат по улиците денем и крещят и вдигат шум пак там нощем, викат келнерите на малкото им име и вършат какви ли не други действия и подвизи от подобно закачливо естество. Той носеше карирани панталони и широка груба двуредна жилетка; навън излизаше с бастун с дебела дръжка. Не признаваше никакви ръкавици… Накратко казано, изглеждаше като някакъв разгулен Робинзон Крузо.

Такива бяха двамата достойни господа, на които биде представен мистър Пикуик, догдето заемаше мястото си за закуска тази коледна утрин.

— Прекрасно утро, господа — рече мистър Пикуик.

Мистър Боб Сойър кимна леко в потвърждение на това изказване и поиска от мистър Бенджамин Алън да му подаде горчицата.

— Отдалече ли идвате тази сутрин, господа? — запита мистър Пикуик.

— „Синият лъв“, Мъгълтън — кратко отговори мистър Алън.

— Трябваше да прекарате с нас снощната вечер — рече мистър Пикуик.

— Да, трябваше — отвърна Боб Сойър, — но имаше такова бренди, че не можехме да го оставим, нали, Бей?

— Не можехме естествено — потвърди мистър Бенджамин Алън. — Пурите, и те не бяха лоши, нито пък свинските пържоли, нали, Боб?

— Да-а, разбира се — рече Боб.

Добрите приятели продължиха да щурмуват закуската още по-усърдно, сякаш възпоминанието за гуляя от предишната вечер правеше яденето да им се услажда още повече.

— Карай здравата, Боб — поощри другаря си мистър Алън.

— Та аз това правя — отвърна Бой Сойър. И нека бъдем справедливи, той действително го правеше.

— Нищо не възбужда повече апетита от дисекцията на трупове — подхвърли Боб Сойър и огледа насядалите около масата.

Мистър Пикуик леко потръпна.

— Впрочем, Боб — подхвана думите му мистър Алън, — завърши ли работата с оня крак?

— Почти — отвърна Сойър, докато си слагаше половин пиле в чинията, — но е много мускулест за детски крак.

— А, тъй ли? — небрежно запита мистър Алън.

— Много — рече Боб с пълна уста.

— Аз съм се записал за ръка там при нас — рече мистър Алън. — Събрахме общо пари за един труп: почти всичко е вече разпределено, само не сме намерили някой да иска главата. Добре ще е ти да я вземеш.

— Не — отвърна Боб Сойър, — не мога да си позволя такъв лукс.

— Глупости! — рече Алън.

— Не мога наистина — продължи Боб Сойър. — Нямам нищо против да ми дадете само мозъка, но не мога да платя цялата глава.

— Шт, шт, господа, моля ви — обади се мистър Пикуик. — Чувам, че идват дамите.

Докато мистър Пикуик говореше, дамите се завърнаха от своята ранна разходка, при която бяха галантно придружени от господата Снодграс, Уинкл и Тъпман.

— О, Бей! — рече Арабела с тон, изразяващ по-скоро изненада, отколкото удоволствие, щом зърна брат си.

— Дойдох да те отведа утре у дома — осведоми я Бенджамин.

Мистър Уинкл побледня.

— Не виждаш ли Боб Сойър, Арабела? — запита с оттенък на укор мистър Бенджамин Алън.

Арабела протегна грациозно ръка, забелязвайки присъствието на Боб Сойър. Тръпка на неприязън мина през сърцето на мистър Уинкл, догдето гледаше как Боб Сойър поривисто стисна подадената му ръка.

— Бен, мили — рече, поруменявайки, Арабела. — Ти… Ти, мисля, не познаваш мистър Уинкл?

— Не, но се радвам да се запозная — важно отвърна брат й. Мистър Алън се поклони мрачно на мистър Уинкл, докато мистър Уинкл и мистър Боб Сойър се спогледаха косо с взаимно недоверие.

Пристигането на двамата нови гости и препятствието, което те представляваха за мистър Уинкл и девойката с поръбените с кожа ботушки, щяха по всяка вероятност да повлияят по много неприятен начин на веселата компания, ако жизнерадостта на мистър Пикуик и добродушието на домакина не се бяха проявили във висша степен за общото благо. Мистър Уинкл спечели постепенно разположението на мистър Бенджамин Алън и дори завърза приятелска беседа с мистър Боб Сойър, който, разгорещен от бренди, закуска и разговор, премина постепенно в състояние на крайно весело настроение и шеговито разказа много приятна история: как изрязали един тумор от главата на някакъв джентълмен, като онагледяваше думите си с помощта на нож за стриди и половин самун хляб, за висше просвещение на присъствуващите. После цялата свита отиде на църква, гдето мистър Бенджамин Алън заспа дълбоко, а мистър Боб Сойър откъсна мислите си от мирските дела с много находчиво начинание — издялка си името на църковната пейка с огромни букви, дълги по четири инча.

— Е — подхвана Уордл, след като хубаво си хапнаха от солидния обяд с приятни добавки: силна бира и вишновка, — какво ще кажете да прекараме един час на пързалката? Имаме достатъчно време.

— Знаменито! — рече мистър Бенджамин Алън.

— Чудесно! — откликна мистър Боб Сойър.

— Вие, разбира се, карате кънки, нали, мистър Уинкл? — запита Уордл.

— Дд… да; о, да — отвърна мистър Уинкл. — Но… но доста отдавна не съм се упражнявал.

— О, моля ви, мистър Уинкл — рече Арабела. — Толкова обичам да гледам как се пързалят.

— Толкова е красиво — добави друга девойка.

Трета девойка каза, че било много изящно, а на четвърта девойка този спорт напомнял плуване на лебеди.

— Много бих бил щастлив наистина — увери поруменял мистър Уинкл, — но нямам кънки.

Това възражение биде веднага преодоляно. Тръндл имал два чифта кънки, а шишкавото момче доложи, че имало още половин дузина на долния етаж; мистър Уинкл изрази своето безкрайно задоволство, като изглеждаше безкрайно смутен.

Старият Уордл ги поведе към доста голяма заледена площ, която шишкавото момче и мистър Уелър изринаха и изметоха от падналия през нощта сняг; мистър Боб Сойър си сложи кънките със сръчност, сторила се на мистър Уинкл напълно удивителна, и започна да описва кръгове с левия си крак, да чертае осморки по леда, да показва, без нито веднъж да спре да си поеме дъх, много още различни забавни и изумителни номера за безмерно удоволствие на мистър Пикуик, мистър Тъпман и дамите; стигна се до самия връх на въодушевлението, когато старият Уордл и Бенджамин Алън изпълниха, със съдействието на горепоменатия Боб Сойър, някакви мистериозни въртеливи движения, които те нарекоха шотландски танц.

През цялото това време мистър Уинкл, с посинели от студ ръце и лице, се мъчеше да вкара една бурма в тока на подметката, сложи кънките с върховете назад и обърка по невероятен начин всички каишки с помощта на мистър Снодграс, чиито познания по въпроса бяха доста по-непълни от тези на някой индус. Най-накрая обаче злополучните кънки бяха здраво завинтени и закрепени с помощта на мистър Уелър и мистър Уинкл бе вдигнат на крака.

— Хайде сега, сър — поощри го Сам, — пускайте се и им покажете как се пързаля.

— Спрете, Сам, спрете! — рече цял разтреперан мистър Уинкл, хванал се за лакътя на Сам като давещ се. — Колко е хлъзгаво, Сам!

— Не е нещо необикновено за леда, сър — отвърна Сам. — Дръжте се, сър.

Последната забележка към мистър Уинкл бе предизвикана от проявения от него в този миг неудържим стремеж да се просне възнак на леда и да вирне краката си във въздуха.

— Тези… тези кънки са много нескопосни, нали, Сам? — измънка мистър Уинкл.

— Струва ми се нескопосен май джентълменът, дет ги е сложил — отвърна Сам.

— Хайде, Уинкл — провикна се мистър Пикуик, без да има понятие, че нещо не е в ред, — идвайте; дамите горят от нетърпение.

— Сега, сега — отвърна мистър Уинкл с бледа усмивка. — Идвам.

— Сегичка ще тръгне — добави Сам, опитвайки да се отскубне. — Хайде, сър, почвайте!

— Спрете за миг, Сам — задъхваше се мистър Уинкл, притиснал най-сърдечно лакътя на мистър Уелър. — Намерих два жакета в къщи, които не са ми нужни, Сам. Може да ги вземете, Сам.

— Благодарности, сър — отвърна мистър Уелър.

— Няма нужда да се пресягате към шапката си, Сам — побърза да каже мистър Уинкл. — Не си вдигайте ръката заради това. Исках да ви дам пет шилинга тази сутрин като коледен подарък, Сам. Ще ви ги дам тази вечер, Сам…

— Извънредно сте добър, сър — отвърна мистър Уелър.

— Само ме подкрепяйте отначало, нали разбирате, Сам? — нареждаше мистър Уинкл. — Така; отлично. Скоро ще свикна с леда, Сам, Не тъй бързо, Сам, не тъй бързо.

Мистър Уинкл, с наведено напред и превито одве тяло, напредваше по леда с помощта на мистър Уелър някак много различно от плуването на лебеди, когато нищо неподозиращият мистър Пикуик извика от другия бряг:

— Сам!

— Да, сър?

— Елате, трябвате ми.

— Пуснете ме, сър — рече Сам. — Не чувате ли, че началството ме вика? Пуснете ме, сър.

Мистър Уелър се освободи с голямо усилие от хватката на измъчения пикуикист и при това действие нещастният мистър Уинкл биде силно тласнат напред. С точност до степен недостижима и от най-добрата подготовка злочестият джентълмен бързо се озова в самия център на шотландския танц тъкмо в момента, когато мистър Боб Сойър изпълняваше небивало красива фигура. Мистър Уинкл грубо връхлетя право върху му и двамата с цялата си тежест паднаха с гръм и трясък. Мистър Пикуик се завтече до местопроизшествието. Боб Сойър се бе изправил, но мистър Уинкл съвсем не бе тъй глупав да стори нещо подобно, докато беше с кънки на краката. Той седеше на леда и нервно се стараеше да се усмихне, ала мъка бе изписана по всяка черта на лицето му.

— Ранен ли сте? — запита мистър Бенджамин Алън много загрижено.

— Не много — отвърна мистър Уинкл, търкайки гърба си с все сила.

— Ще ми позволите ли да ви пусна кръв? — предложи мистър Бенджамин Алън с голяма готовност.

— Не, благодаря ви — побърза да отговори мистър Уинкл.

— Действително, по-добре ще е да го направим — настоя Алън.

— Благодаря — отвърна мистър Уинкл. — Предпочитам да не го правите.

— Какво смятате вие, мистър Пикуик? — запита Боб Сойър.

Мистър Пикуик беше развълнуван и възмутен. Той направи знак на мистър Уелър и рече строго:

— Махнете му кънките.

— Не, не; та аз едва съм почнал — възрази мистър Уинкл.

— Махнете му кънките — повтори с твърдост мистър Пикуик.

Заповедта не търпеше възражения. Мистър Уинкл позволи на Сам да я изпълни мълчаливо.

— Вдигнете го — рече мистър Пикуик. Сам му помогна да се изправи.

Мистър Пикуик се оттегли няколко крачки от зрителите, направи знак на своя приятел да се приближи и впивайки изпитателен поглед в него, произнесе тихо, но ясно и натъртено следните забележителни думи:

— Вие сте самохвалко, сър.

— Какво? — стресна се мистър Уинкл.

— Самохвалко, сър. Ще говоря още по-разбрано, ако желаете. Вие сте измамник, сър.

При тези думи мистър Пикуик бавно се извърна на токовете си и отиде при другите приятели.

Докато мистър Пикуик даваше израз на своите току-що описани от нас чувства, мистър Уелър и шишкавото момче успяха да направят задружно отделна пързалка и се упражняваха по нея с бляскаво, завидно майсторство. Сам Уелър показваше прекрасен номер на фигурно пързаляне, наречен „чукане по обущарска врата“, състоящ се в плъзгане на единия крак и почукване от време на време по леда с другия: като пощаджия. Пързалката беше хубава, дълга и имаше нещо в този оживен спорт, на което премръзналият от неподвижно стоене мистър Пикуик не можеше да не завиди.

— Изглежда ми чудесно сгряващо упражнение, нали? — рече той на мистър Уордл, когато този джентълмен спря напълно задъхан, защото неуморно бе действувал с нозете си като с пергели, чертаещи сложни задачи по леда.

— Да, наистина — отвърна Уордл. — Умеете ли да се пързаляте?

— Пързалял съм се едно време като момче по уличните канавки — отвърна мистър Пикуик.

— Опитайте сега — подхвърли Уордл.

— О, моля ви се, мистър Пикуик — викнаха за дружно дамите.

— Бих бил много щастлив да ви доставя всякакво удоволствие — отвърна мистър Пикуик, — но не съм правил подобно нещо от трийсет години.

— Хайде, хайде, глупости! — настоя Уордл, като си махна кънките с устремност, свойствена за всичките му действия. — Ето, и аз идвам с вас; хайде! — И добродушният възрастен човек се плъзна по гладката повърхност със скорост, достигаща почти тази на мистър Уелър, а шишкавото момче той затъмни напълно.

Мистър Пикуик се помая, поразмисли, махна ръкавиците и ги сложи в шапката си, засили се два-три пъти и толкова пъти спря, а после бавно стигна до края на пързалката с разкрачени крака всред възторжените викове на всички зрители.

— Поддържайте все тъй огъня, сър — насърчаваше го Сам; мистър Уордл отново полетя, след него мистър Пикуик, после Сам, после мистър Уинкл, после мистър Боб Сойър, после шишкавото момче, после мистър Снодграс, всеки по петите на другия, гонейки се така ревностно, сякаш цялото им бъдеще зависеше от тяхната бързина.

Беше извънредно любопитно да се следи как мистър Пикуик изпълняваше своята роля в тази церемония; да се наблюдава болезнената тревога, с която поглеждаше назад към онзи, който го застигаше при неминуемата опасност да го препъне; как постепенно губеше първоначалния си мъчителен устрем и забавяйки движението, лъкатушеше по пързалката с лице, обърнато към мястото, от дето бе тръгнал; да се полюбува човек на радостната усмивка, озаряваща лицето му, щом преминеше цялото разстояние, и старанието, с което се втурваше обратно след пързалящия се пред него — черните му гетри шляпаха приятно по снега, а очите му светеха от щастие и доволство през очилата. А когато биваше съборен (нещо, което ставаше средно на всеки трети тур), той наистина представляваше най-ободрителната гледка, която човек би могъл да си представи: събираше шапка, ръкавици, носна кърпичка със сияещо лице и заемаше отново мястото си в редицата с неотслабващи от нищо жар и възторг.

Забавлението бе в своя разгар, пързалянето — вихрено, смехът — най-висок, когато отведнъж се чу рязко изпращяване. Всички се втурнаха към брега, мистър Тъпман извика високо, дамите запищяха неистово. Голямо парче лед изчезна; водата забълбука отгоре; шапката, ръкавиците и носната кърпичка на мистър Пикуик плуваха на повърхността; от мистър Пикуик обаче не се виждаше нищо.

Тревога и ужас бяха изписани по всички лица; мъжете побледняха, жените заприпадаха, мистър Снодграс и мистър Уинкл си сграбчиха ръцете и вторачиха обезумял поглед към мястото, гдето бе изчезнал техният вожд; а мистър Тъпман, за да окаже най-бързата помощ и едновременно да изясни на всеки, който би могъл да го чуе, точно от какъв род бе злополуката, се затича през полето с възможно най-голяма скорост, викайки: „Пожар“, колкото му глас държи.

И точно в този миг, когато старият Уордл и Сам Уелър се приближаваха към дупката с предпазлива стъпка, а мистър Боб Сойър и мистър Бенджамин Алън се консултираха набързо доколко уместно би било да се заемат с повсеместно пускане на кръв, за да поувеличат практиката си — точно в този миг едно лице, глава и рамене се подадоха изпод водата и всички съгледаха чертите и очилата на мистър Пикуик.

— Задръжте се за минутка… само за минутка! — изрева мистър Снодграс.

— Да, умолявам ви, заклинам ви… заради мене! — изкрещя дълбоко потресеният мистър Уинкл. Заклинанието бе доста излишно, защото дори мистър Пикуик да откажеше да се задържи заради друг някой, вероятно бе да се сети да го стори заради себе си.

— Усещате ли дъно, стари приятелю? — запита Уордл.

— Да, разбира се — отвърна мистър Пикуик, като бършеше водата от главата и лицето си и поемаше дъх на пресекулки. — Паднах по гръб и не можах да стъпя на крака в началото.

Глината по дрехите на мистър Пикуик (поне тази част, която бе видима) свидетелствуваше за правдивостта на неговото твърдение; а тъй като опасенията на зрителите бяха още повече разсеяни от шишкавото момче, припомнило си отведнъж, че дълбочината никъде не надминава пет фута, изумителна храброст бе проявена, за да го извлекат. Последва пращене на лед, плискане на вода, бойни викове и най-накрая мистър Пикуик бе благополучно избавен от неприятното си положение и отново стъпи на суша.

— О, той ще се простуди до смърт — разтревожи се Емили.

— Горкичкият! — възкликна Арабела. — Нека ви загърна с този шал, мистър Пикуик.

— О, това е най-доброто, което може да се направи — рече Уордл. — А щом ви е на гърба, беж в къщи колкото може по-скоро и веднага се пъхайте в леглото.

Десетки шалове се предложиха още в същия миг. Избраха три-четири от най-дебелите, загърнаха мистър Пикуик и той се впусна напред, воден от мистър Уелър; явлението бе странно: възрастен джентълмен — мокър до костите, без шапка, с притегнати отстрани ръце — се носеше без ясно определена цел по полето със скорост шест английски мили в час.

Но мистър Пикуик не държеше на външния си вид при такъв един извънреден случай и насърчаван от Сам Уелър, поддържаше максималната си скорост, докато стигна Манър Фарм, гдето пристигналият пет минути преди него мистър Тъпман бе тъй изплашил старата дама, че тя получи сърцебиене, защото бе разбрала погрешно, че бил избухнал пожар от кухненското огнище — бедствие, което старата дама винаги си представяше в ярки краски, щом съзреше край себе си и най-малката възбуда.

Мистър Пикуик, без да се бави нито за миг, побърза да си легне удобно в кревата. Сам Уелър разпали буен огън в камината и му качи вечерята в стаята; по-късно занесоха купа с пунш горе и устроиха голямо пиршество в чест на неговото спасение. Старият Уордл изрично му забрани да става, затова обявиха за председателско място леглото, отгдето председателствуваше мистър Пикуик. Втора и трета купа пунш бидоха заръчани и донесени; а когато мистър Пикуик се събуди на следната утрин, нито един признак на ревматизъм не се появи, което доказва, както много правилно подчерта мистър Боб Сойър, че няма нищо по-добро от горещия пунш в подобни случаи; ако ли пък някога горещият пунш не сполучел да предотврати болестта, то било само когато пациентът правел грубата грешка да не вземе достатъчно количество.

Веселата компания се разпръсна на следващата утрин. Славни са моментите в ученическите години, когато всички се разпръскват, но по-късно в живота това са доста, мъчителни мигове. Смърт, себичност, промени в съдбата разпръскват ежедневно многобройни щастливи приятелски групи и ги запиляват надлъж и нашир по света; младежите и девойките никога не се връщат обратно. Ние не искаме да кажем, че има нещо подобно в този именно случай; желаем само да уведомим читателя, че всеки един от компанията отпътува съответно за своя дом; мистър Пикуик и неговите приятели още веднъж се настаниха на местата си на покрива на Мъгълтънския дилижанс; Арабела Алън се отправи към своето местожителство, където и да се намираше то — осмеляваме се да твърдим, че мистър Уинкл знаеше, ала признаваме, че ние не знаем, — под грижите и покровителството на брат й Бенджамин и неговия най-близък приятел, мистър Боб Сойър.

Преди да се разделят обаче, този джентълмен и мистър Бенджамин Алън някак тайнствено дръпнаха мистър Пикуик настрана и мистър Боб Сойър, втъквайки показалец между две от ребрата на мистър Пикуик, като по този начин прояви едновременно както вродената си закачливост, така и познанията си по анатомия, го запита:

— Слушайте, стари приятелю, къде се помещавате?

Мистър Пикуик отговори, че живее понастоящем в „Джордж и ястребът“.

— Бих искал да ми дойдете на гости — рече Боб Сойър.

— Нищо не би ми направило по-голямо удоволствие — отвърна мистър Пикуик.

— Ето къде живея — рече мистър Боб Сойър и му подаде картичката си. — Лант Стрийт, Бъро; близо с до болницата „Гай“, в комшулука ми е, знаете. Задминавате малко църквата „Сейнт Джордж“ и криввате от главната улица вдясно.

— Ще го намеря — рече мистър Пикуик.

— Елате в четвъртък вечер след две седмици и доведете другите момчета с вас — продължи мистър Боб Сойър. — Ще се съберем с няколко колеги медици.

Мистър Пикуик заяви, че ще му достави удоволствие да се срещне с колегите медици; и след като мистър Боб Сойър го уведоми, че възнамерявал да прекарат много приятно и че приятелят му Бей щял също да бъде там, те се ръкуваха и се разделиха.

Знам, че на това място може да ни се зададе въпросът дали по време на този кратък разговор мистър Уинкл е шепнел нещо на Арабела Алън; и ако е било така, какво й е казвал той; и също дали мистър Снодграс е приказвал настрани с Емили Уордл; и ако е било така, какво й е казвал пък той. На това ние отговаряме, че каквото и да бяха казали на дамите, те не казаха ни дума на мистър Пикуик, нито на мистър Тъпман, докато не изминаха двадесет и четири мили; въздишаха много често, отказваха да пият бира и бренди и изглеждаха мрачни. Ако нашите досетливи читателки могат да извлекат някои удовлетворителни заключения от тези указания, ние ги молим да го сторят на всяка цена.

Глава тридесет и първа

Посветена цялата на закона и на всевъзможни негови велики тълкуватели и познавачи

В разни потайни кътчета на Темпл са пръснати известни тъмни и мръсни помещения, гдето може да се види да влиза и излиза — през цялата заран на свободните за съда дни и до късна вечер по време на съдебните заседания — почти непрекъсната върволица от адвокатски чиновници, винаги забързани със свитъци книжа, втъкнати под мишница и стърчащи от джобовете им. Има различни видове адвокатски чиновници. Има учещ се на юриспруденция чиновник, който плаща такса и му предстои да става адвокат: той има открита сметка при шивача, получава покани за приеми, познава някое семейство от Гауър Стрийт и друго от Тависток Скуеър, по време на съдебната ваканция отива вън от града да види баща си и има безброй коне; накратко казано, той е истинският аристократ всред чиновниците. Има чиновник на заплата — според случая живущ на самото място или приходящ, — който отдава по-голямата част от тридесет-шилинговата си седмична плата за лични удоволствия и премяна, ходи на половин цена в театър „Аделфи“ поне три пъти седмично, после гуляе по царски в избите, гдето продават ябълково вино, и е като някаква карикатура на отминалата преди шест месеца мода. Има и чиновници с големи семейства, писари на средна възраст, които носят изтъркани дрехи и често се напиват. Има и от онези момчета, разсилни в адвокатски кантори, които носят първия си сюртук, изпитват надлежното презрение към своите връстници, посещаващи училище, а вечер на връщане от работа се отбиват задружно на кренвирши и бира и смятат, че най-важното е „да си живеят живота“. Има и други разновидности от същия род, премного да ги изброяваме, но колкото и да са многочислени, може да се видят всичките в определените служебни часове, забързани към или от местата, за които току-що споменахме.

Тези отделни кътчета са юридическите канцеларии на служещи на правото люде, гдето се издават призовки, подписват присъди, регистрират заявления и се привеждат в действие много други изкусни машинации за мъка и терзание на верните поданици на негово величество и за доход и добруване на боравещите със закона. Това са в повечето случаи ниски, старомодни стаи, гдето безброй пергаментови свитъци, оставени да се потят тайничко през последния век, издават приятна миризма, която през деня се смесва с дъха на засъхналата плесен, а вечер — с различните изпарения, изпускани от влажни пелерини, прогнили чадъри и най-долнопробни лоени свещи.

Към седем и половина часа привечер, около десет дена или две седмици след като мистър Пикуик и неговите приятели се бяха завърнали в Лондон, в една от тези канцеларии влезе бързешком едно лице в кафяв жакет с пиринчени копчета. Неговата дълга коса бе грижливо причесана нагоре около останалата без мъх шапка, а замърсените му сиви панталони бяха тъй здраво пристегнали ниските му ботуши, че колената му заплашваха да изскочат всеки миг от своето скривалище. Той измъкна от джоба на жакета си тесен и дълъг отрязък пергамент, на който главният служещ удари някакъв неразчитаем черен печат. После извади четири листа хартия с точно същите размери, всеки съдържащ печатен препис на пергамента, като мястото за името бе оставено празно. После попълни преписите, сложи петте документа в джоба си и излезе бързешком.

Човекът в кафявия жакет с тайнствените документи в джоба беше не друг, а нашият стар познайник мистър Джаксън от кантората на Додсън и Фог, Фриймънс Корт, Корнхил. Вместо да се върне в кантората, отгдето бе дошъл, той отправи стъпките си към Сън Корт и влизайки направо в „Джордж и ястребът“, поиска да узнае дали някой си мистър Пикуик е там.

— Викни прислужника на мистър Пикуик, Том — рече жената на бара в „Джордж и ястребът“.

— Не се безпокойте — рече мистър Джаксън, — дошъл съм по работа. Ако ми посочите стаята на мистър Пикуик, аз сам ще я намеря.

— Вашето име, сър? — запита келнерът.

— Джаксън — отвърна чиновникът.

Келнерът се отправи към горния етаж да съобщи за посещението; но мистър Джаксън му спести този труд, защото го последва по петите и се вмъкна в стаята, преди той да бе успял да си отвори устата.

Нея вечер мистър Пикуик бе поканил приятелите си на вечеря; те бяха всички седнали край камината и си пиеха виното, когато мистър Джаксън се появи, както бе описано по-горе.

— Добър вечер, сър — поздрави мистър Джаксън, кимайки на мистър Пикуик.

Този джентълмен се поклони, но изглеждаше малко изненадан, защото не си спомняше физиономията на мистър Джаксън.

— Идвам от името на Додсън и Фог — добави мистър Джаксън като пояснение.

Мистър Пикуик се раздразни от това име.

— Обърнете се към моя адвокат, сър: мистър Пъркър от Грей’с Ин — рече той. — Келнер, изпроводете джентълмена навън.

— Много се извинявам, сър — рече мистър Джаксън, като спокойно сложи шапката си на пода и извади от джоба отрязъка пергамент, — но личното връчване от чиновник или агент в подобни случаи, разбирате, нали, мистър Пикуик… Предпазливостта е най-важното нещо при всички юридически процедури.

Тук мистър Джаксън хвърли поглед на пергамента и поставяйки двете си ръце на масата, рече с подкупваща и убеждаваща усмивка:

— Слушайте, хайде да не се наддумваме за такива дреболии. Кой от вас, господа, се казва Снодграс?

При този въпрос мистър Снодграс веднага трепна тъй очевидно, че нямаше нужда от друг отговор.

— А, тъй си и мислех — продължи мистър Джаксън още по-любезно от преди. — Налага се да ви обезпокоя мъничко, сър.

— Мене! — откликна мистър Снодграс.

— Само сте призован по делото Бардел-Пикуик по искане на тъжителката — отвърна Джаксън, като подбра един от листовете хартия и извади един шилинг от джоба на жилетката си. — Ще се гледа при следващото свикване на съда, на четиринадесети февруари, както предполагам. За това дело сте поискали специални заседатели, вписани са само десет. Това е за вас, мистър Снодграс. — При тези думи Джаксън навря пергамента пред очите на мистър Снодграс и тикна листа и парите в ръката му.

Мистър Тъпман следеше цялата процедура в безмълвна почуда, когато Джаксън се обърна рязко към него и рече:

— Смятам, че не греша: вие се казвате Тъпман, нали?

Мистър Тъпман погледна мистър Пикуик, но тъй като не съзря в широко отворените очи на този джентълмен никакво указание да отрича самоличността си, рече:

— Да, наистина се казвам Тъпман, сър.

— А другият джентълмен е мистър Уинкл, струва ми се? — рече Джаксън.

Мистър Уинкл несигурно промърмори положителен ответ; и на двамата джентълмени бидоха веднага връчени по един лист и един шилинг от ловкия Джаксън.

— Сега — рече Джаксън, — страхувам се, че ще ме сметнете твърде досаден, но ми трябва още някой, с ваше разрешение. Името на Самюъл Уелър също е вписано тук, мистър Пикуик.

— Изпратете прислужника ми, келнер — рече мистър Пикуик. Келнерът се оттегли порядъчно учуден, а мистър Пикуик направи знак на Джаксън да седне.

Настъпи тягостно мълчание, нарушено накрая от невинния подсъдим.

— Струва ми се, сър — подхвана мистър Пикуик с растящо негодувание във всяка изречена дума, — струва ми се, сър, че намеренията на вашите работодатели са да се опитат да ме осъдят въз основа на показанията на собствените ми приятели?

Мистър Джаксън потупа няколко пъти лявата си ноздра с показалеца, за да покаже, че не е дошъл тук да разкрива тайните на пътя до тъмницата, и отвърна шеговито:

— Не знам, не мога да кажа.

— За какво друго им се пращат тези призовки, сър — продължи мистър Пикуик, — ако не с тази цел?

— Много хубав номер, мистър Пикуик — отвърна Джаксън, клатейки бавно глава, — но няма да мине. От опит вреда няма, но от мене не може да се изстиска много.

Тук мистър Джаксън се усмихна отново на компанията и като сложи левия си палец на върха на носа, захвана да върти дясната ръка, сякаш мели кафе с воденичка: по този начин той изигра една много изящна пантомима (извънредно модна на времето, но сега, за жалост, почти забравена), с която се казваше по свойски „няма да ви падна в торбата“.

— Не, не, мистър Пикуик — рече Джаксън в заключение, — нека при Пъркър си блъскат главата за какво сме изпратили тези subpoenas[76]. Ако не отгатнат, ще трябва да чакат делото, тогава ще разберат.

Мистър Пикуик хвърли пълен с отвращение поглед към своя нежелан посетител и щеше вероятно да произнесе страшна анатема по адрес на Додсън и Фог, ако в същия миг не бе влязъл Сам да го прекъсне.

— Сам Уелър? — произнесе въпросително Джаксън.

— Най-верните думи, дет сте ги казвали от години насам — отвърна напълно невъзмутимо Сам.

— Ето една subpoena за вас, мистър Уелър — рече Джаксън.

— К’во е туй по английски? — запита Сам.

— Ето ви оригинала — рече Джаксън, отказвайки да даде исканото пояснение.

— Къде е? — попита Сам.

— Ето го — отвърна Джаксън, размахвайки пергамента.

— А, това било оригиналът, значи? — рече Сам. — Тъй много ми е драго, дет видях оригинала, че просто мед почва да ми капе от сърцето.

— Ето ви и един шилинг — продължи Джаксън. — Той е от Додсън и Фог.

— Ама ужасно е мило от тези Додсън и Фог; толкоз малко ме познават, пък изведнъж се сещат да ми правят подарък — рече Сам. — Туй смятам аз за преголяма любезност, сър; чест им прави наистина, задето умеят да награждават доброто, щом го срещнат някъде. Освен туй човек много се трогва.

При тези думи мистър Уелър леко си потърка десния клепач с ръкава на жакета, подражавайки на извънредно харесвания жест на актьорите, докато изразяват семейните си вълнения на сцената.

Мистър Джаксън изглеждаше доста озадачен от поведението на Сам, но тъй като беше вече връчил призовките и нямаше да казва нищо повече, се престори, че иска да сложи едната ръкавица, която обикновено носеше, за да си придаде тежест, и се върна в кантората да докладва хода на делото.

Мистър Пикуик спа малко тази нощ; припомнили му бяха твърде неприятната грижа по иска на мисис Бардел. Той закуси много рано на следващата утрин и пожелавайки Сам да го придружи, се отправи към Грей’с Ин Скуеър.

— Сам! — заоглежда се мистър Пикуик, щом стигнаха до края на Чийпсайд.

— Да, сър? — отзова се Сам и се приближи до господаря си.

— Накъде сега?

— Нагоре по Нюгейт Стрийт.

Мистър Пикуик не продължи веднага: той обърна невиждащ поглед към лицето на Сам и въздъхна дълбоко.

— Какво има, сър? — запита Сам.

— Предполага се, Сам — рече мистър Пикуик, — че това дело е насрочено за четиринадесети следващия месец.

— Забележително съвпадение е туй, сър — отвърна Сам.

— Защо забележително, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Тогаз е Свети Валънтайн[77], сър — отговори Сам. — Съвсем подходящ ден за туй дело: неустойка на обещание за женитба.

Усмивката на мистър Уелър не пробуди ни искрица веселост по лицето на неговия господар. Мистър Пикуик рязко се извърна и мълчаливо продължи пътя си.

Бяха извървели известно разстояние: мистър Пикуик се носеше напред, потънал в дълбоки размишления, а Сам го следваше по-надире, с лице, издаващо най-непринудено и завидно пренебрежение към всекиго, когато последният, винаги стремящ се да сподели с господаря си някои по-особени свои познания, ускори стъпка, докато почти стигна мистър Пикуик, и рече, сочейки към една сграда край пътя:

— Много хубава колбасарница е оназ ей там, сър.

— Да, така изглежда — отвърна мистър Пикуик.

— Прочута фабрика за наденички — рече Сам.

— Тъй ли? — отвърна мистър Пикуик.

— Тъй, тъй! — повтори Сам с известно раздразнение. — Ами да, и то как! Да пази бог невинната ви глава, сър, но точно тук изчезна тайнствено един почтен търговец преди около четири години.

— Да не би да са го удушили, Сам? — запита мистър Пикуик, като хвърли бърз поглед наоколо.

— Не искам да кажа туй, сър — отвърна мистър Уелър. — Хубаво щеше да е, ако беше туй, но е много по-лошо. Той бил собственик на оня там дюкян, сър, и си измислил свой си патент: вечно работеща парна машина за наденички, дето може да глътне и улично паве, стига да го сложиш близо до нея, и го смила на наденици като нищо, сякаш е някакво крехко бебенце. Много бил горд човекът с таз си машина, пък и защо да не бъде; той честичко седял в мазето и я гледал как работи с пълна па̀ра, докато чак помръквал от радост. И много щастлив щял да бъде той, сър, щом имал тая машина и две още по-чудесни дечица на туй отгоре, ако не била жена му, някаква страшно опърничава кавгаджийка. Тя все ходела по петите му и му проглушавала ушите, докат’ най-после му дошло до гуша. „Ето к’во ще ти кажа, драга моя — вика той един ден, — проклет да съм, ако не ида в Америка и туйто.“ — „Ти си мързелив негодник — вика му тя. — Нека им е честит на американците такъв кяр.“ След туй продължава да го ругае половин час, а сетне тича в малката гостна зад дюкяна, почва да врещи, че щял да я заведе в гроба и я хваща припадък за цели три часа — от онез припадъци, дето са само викане и ритане. И тъй, на следното утро мъжа го няма. Не бил взел нищо от касата, не си взел дори палтото, тъй че било съвсем ясно, че не бил тръгнал за Америка. Не се върнал на следния ден; не се върнал и следната седмица. Госпожата дала да се печатат обяви, дет се казвало, че ако се върнел, тя щяла всичко да му прости (туй било много великодушно, кат имате пред вид, че той съвсем нищичко не бил сторил); претърсили всички канали и два месеца след туй, щом се натъкнели някъде на труп, редовно го носели право в колбасницата. Нито един обаче не отговарял; тъй че било съобщено, че той бил избягал и тя се заела с търговията. Една съботна вечер в дюкяна влиза някакъв дребен, слаб, стар джентълмен, страшно ядосан, и вика: „Вие ли сте госпожата на тоз дюкян?“ — „Да, аз“ — вика тя. „И тъй, госпожо — вика той, — отбих се само да ви кажа, че аз и мойто семейство няма току-тъй да се оставяме да ни давят; и нещо повече, госпожо — вика той, — позволете ми да забележа, тъй като не вземате за вашите наденици най-хубавата част от месото, ще се уверите, смятам, че говеждото ще ви излиза почти толкоз евтино, колкото и копчетата.“ — „Колкото копчетата ли, сър?!“ — вика тя. „Копчетата, госпожо“ — вика дребният стар джентълмен, разгръща парче хартия и показва двайсет или трийсет половинки от копчета. „Хубава подправка за наденици са копчетата за панталони, госпожо.“ — „Туй са мъжовите ми копчета!“ — вика вдовицата и почва да припада. „Какво?!“ — изкрясква дребният стар джентълмен, блед като платно. „Ясно ми е всичко — вика вдовицата. — Той е изпаднал във временна лудост и без да му мисли, се е преобърнал в наденици!“ И наистина го сторил, сър — рече мистър Уелър, гледайки настойчиво ужасеното лице на мистър Пикуик, — или пък машината го била пипнала; но к’вото и да било станало, дребният стар джентълмен, дет цял живот имал особена слабост към наденички, изскочил от дюкяна кат умопобъркан и нищо не се чуло за него оттогава.

Разказът на тази трогателна случка из семейния живот доведе неусетно господар и слуга до мистър Пъркъровата кантора. Лоутън държеше вратата полуотворена и разговаряше с опърпано облечен, беден наглед човек, с разпрани отпред ботуши и ръкавици без пръсти. По изпитото му, изнурено лице имаше следи от недоимък и страдание — беше на границата на отчаянието; той се срамуваше от бедността си, защото се дръпна в тъмния ъгъл на площадката, щом мистър Пикуик се приближи.

— Много жалко — рече непознатият с въздишка.

— Много — отвърна Лоутън, като драсна името си на рамката на вратата, а после го изтри с другия край на перото. — Да му предам ли нещо от ваше име?

— Как смятате, кога ще се върне? — запита непознатият.

— Съвсем не мога да кажа — отвърна Лоутън, намигайки на мистър Пикуик, докато непознатият бе свел очи към земята.

— Смятате, че няма никакъв смисъл да го почакам? — рече непознатият, като погледна замислено към вътрешността на кантората.

— О, не, напълно е излишно според мен — отвърна чиновникът, като леко се измести към средата на входа. — Той сигурно няма да е тук тази седмица, а и за следващата е съмнително; когато Пъркър напусне града, никога не бърза да се завърне.

— Напуснал е града! — възкликна мистър Пикуик. — Боже мой, колко жалко!

— Не си отивайте, мистър Пикуик — рече Лоутън. — Има едно писмо за вас.

Непознатият, изглежда, се колебаеше и отново погледна към земята, а чиновникът намигна лукаво на мистър Пикуик, сякаш да му подскаже, че се разиграва нещо много забавно, обаче в какво се състоеше то — мистър Пикуик не можеше в никой случай да отгатне.

— Влезте, мистър Пикуик — рече Лоутън. — И тъй, мистър Уети, да му предам ли нещо от ваше име, или ще дойдете друг път?

— Помолете го да бъде тъй любезен и остави бележка какво е направено по моята работа — рече човекът. — Не я изоставяйте, за бога, мистър Лоутън.

— Не, не, няма да забравя — отвърна чиновникът. — Заповядайте, мистър Пикуик. Довиждане, мистър Уети; чудесен ден за разходка, нали?

Виждайки, че непознатият още се бави, той направи знак на Сам Уелър да последва господаря си вътре и затвори вратата под носа на другия човек.

— Не се е родил втори фалирал досадник като този, откак свят светува, наистина! — рече мистър Лоутън, захвърляйки перото си с вид на обиден човек. — Не са минали и четири години, откакто делото му постъпи в съда, а м…те да ме вземат, ако не идва тук да ни безпокои поне два пъти седмично. Заповядайте насам, мистър Пикуик. Пъркър е тук и зная, че ще ви приеме. Дяволски студено — добави раздразнено той — и да стоиш да си губиш времето на вратата с тези опърпани вагабонти! — След като разбута огъня в необикновено голямата камина с необикновено малък ръжен, чиновникът поведе мистър Пикуик към частния кабинет на своя шеф и доложи за посещението.

— А, драги мой сър — приветствува го дребният мистър Пъркър, като пъргаво скочи от креслото си. — Е, драги мой сър, какво ново по вашата работа, а? Още нищичко от нашите приятели във Фриймънс Корт? Те не спят, зная това. А, те са много ловки момчета; много ловки наистина.

В заключение дребният мъж енергично взе щипка енфие, сякаш отдаваше почит на ловкостта на господата Додсън и Фог.

— Те са големи мошеници — подчерта мистър Пикуик.

— Да, да — рече дребният човек, — в същност зависи от различното отношение, знаете, и няма да спорим за изразите; вие естествено не бихте могли да гледате на тези неща с окото на един професионалист. И тъй, аз направих всичко, което е необходимо. Ангажирах ви адвокат от най-висша категория[78], мистър Снъбин.

— Добър ли е? — осведоми се мистър Пикуик.

— Добър! — отвърна Пъркър. — Да благослови бог душата и сърцето ви, драги мой сър, та той е на самия връх в професията. Има тройно повече работа от всеки в съда, викат го при всички казуси. Между нас да си остане, но ние, адвокатите, казваме, че Снъбин води съда за носа.

Дребният мъж взе нова щипка енфие, догдето даваше тези сведения, и кимна тайнствено на мистър Пикуик.

— Те пратиха призовки на тримата ми приятели — рече мистър Пикуик.

— А! Ще го направят естествено — отвърна Пъркър. — Важни свидетели; видели са ви в деликатно положение.

— Но тя припадна по свое собствено желание — възрази мистър Пикуик. — Тя сама се хвърли в моите обятия.

— Много вероятно, драги мой сър — отвърна Пъркър. — Много вероятно и много естествено. Това е най-правдоподобно, драги мои сър, точно това. Но кой ще го докаже?

— Те връчиха призовка и на моя прислужник — начена друг въпрос мистър Пикуик, защото последното запитване на мистър Пъркър го бе пообъркало.

— Сам ли? — рече мистър Пъркър.

Мистър Пикуик отговори утвърдително.

— Разбира се, драги мой сър; разбира се. Знаех, че ще го сторят. Още преди месец можех да ви го кажа. Знаете ли, драги мой сър, ако вие настоявате лично да поемете ръководството на вашата работа, след като сте я поверили на своя адвокат, трябва да приемете също и последиците. — Тук мистър Пъркър изправи рамене с чувство на лично достойнство и отърси от жабото си някои зареяли се прашинки енфие.

— А какво искат да докажат? — запита мистър Пикуик след мълчание от две-три минути.

— Че сте го пратили до тъжителката да направи предложение за спогодба, предполагам — отвърна Пъркър. — Впрочем това няма голямо значение; смятам, че никой юрист не би могъл да извлече много нещо от него.

— Не мисля, че биха могли — рече мистър Пикуик и се усмихна въпреки огорчението си, като си представи появата на Сам в качеството на свидетел. — Как ще насочим нашите действия?

— Имаме само една възможност, драги мой сър — отвърна Пъркър. — Да подложим свидетелите на кръстосан разпит; да се доверим на красноречието на Снъбин; да хвърлим прах в очите на съдията; да разчитаме на съдебните заседатели.

— А в случай, че ме осъдят? — осведоми се мистър Пикуик.

Мистър Пъркър се усмихна, дълго смърка щипката си енфие, сви рамене и замълча многозначително.

— Искате да кажете, че в такъв случай ще трябва да плащам щетите? — рече мистър Пикуик, проследил намръщено този отговор без думи.

Пъркър още веднъж ръгна съвсем ненужно огъня и каза:

— Страхувам се, че ще трябва.

— Тогава бих искал да ви уведомя за непоколебимото ми решение да не плащам никакви щети — настойчиво натърти думите си мистър Пикуик. — Никакви, Пъркър. Нито лира, нито пени от моите пари няма да отидат в джоба на Додсън и Фог. Това е моето обмислено и твърдо решение. — Мистър Пикуик стовари тежко юмрука си на масата пред него в потвърждение на своята непоколебима воля.

— Отлично, драги мой сър, отлично — рече Пъркър. — Вие най-добре знаете, разбира се.

— Разбира се — бързо повтори мистър Пикуик. — Къде живее адвокатът Снъбин?

— В Линкълнс Ин, Оулд Скуеър — отвърна Пъркър.

— Бих искал да го видя — рече мистър Пикуик.

— Да видите Снъбин ли, драги мой сър? — възкликна Пъркър в безкрайна почуда. — Е, е, драги мой сър, невъзможно. Да видите адвоката Снъбин! Бог да ви е на помощ, драги мой сър, това е нещо нечувано, без предварително да се плати такса за консултация и да се вземе среща с него. Не би могло да стане, драги мой сър, не би могло да стане.

Мистър Пикуик обаче бе твърдо решил не само че би могло, но че трябва да стане; вследствие на това десет минути подир настойчивите уверения, че било невъзможно, той бе заведен от своя адвокат в предната стая на кантората на великия адвокат Снъбин.

Беше непостлано помещение с доста големи размери; до камината бе придърпана писмена маса, чието сукно отгоре отдавна бе напълно загубило правото да се нарича зелено, защото бе посивяло постепенно от праха и времето освен местата, гдето се губеха всякакви следи на първоначалния му цвят поради мастилени петна. На масата се мъдреха множество тънки купчинки книжа, завързани с червена лента; а зад масата седеше възстар чиновник, чийто загладен външен вид и тежък златен ланец бяха внушителни показатели за широката и доходна дейност на мистър Снъбин.

— Вътре ли е мистър Снъбин, мистър Малърд? — запита Пъркър, предлагайки табакерата си с възможно най-голяма любезност.

— Да, вътре е — бе отговорът, — но е много зает. Я вижте: не е дал още заключение по ни едно от тези дела, а за всичките е платен хонорар за бързо разглеждане.

Чиновникът се усмихна при тези думи и смръкна щипка енфие с охота, съчетана вероятно както от слабостта му към енфието, така и от любовта му към хонорарите.

— Това се казва клиентела — забеляза мистър Пъркър.

— Да — рече чиновникът на големия адвокат, като извади собствената си табакера и я поднесе с извънредна сръчност. — А най-хубавото в цялата работа е, че никой на този свят не може да чете почерка на адвоката освен мене и затова са принудени да чакат и след като си е дал мнението, докато аз го препиша, ха-ха-ха!

— Това не е лошо, пък знаем кой освен адвоката извлича малко повече от клиентите, а? — добави Пъркър. — Ха-ха-ха!

На това чиновникът се разкикоти отново; смехът му не беше висок и необуздан, а някакво тихо вътрешно хихикане, което никак не хареса на мистър Пикуик. Кърви ли човек вътрешно, опасно е за самия него; а смее ли се вътрешно, не е добър предвестник за другите.

— Не сте ми приготвили още малката сметка за хонорарите, дето ви дължа, нали? — запита Пъркър.

— Не, не съм — отвърна чиновникът.

— Бих помолил да я направите — рече Пъркър. — Щом ми я дадете, ще ви изпратя чек. Но вие сигурно сте много зает да събирате готовите пари и не мислите за длъжниците си, а? Ха-ха-ха!

Тази шега, изглежда, страшно много погъделичка чиновника и той отново се наслади за малко на своя тих вътрешен смях.

— Но, мистър Малърд, драги мой приятелю — рече мистър Пъркър, станал отведнъж сериозен, и затегли за ревера на жакета великия чиновник на великия човек към един ъгъл, — вие трябва да склоните мистър Снъбин да ме приеме заедно с този мой клиент.

— Хайде де, хайде де — отвърна чиновникът. — И таз хубава. Да ви приеме той! Е, та това е немислимо. — Впрочем, въпреки „немислимостта“ на предложението, чиновникът остави да го завлекат кротичко извън обсега на слуха на мистър Пикуик; и след кратък разговор, воден шепнешком, тръгна тихичко по малък тъмен коридор и изчезна в светилището на юридическото светило; след малко се върна оттам на пръсти и уведоми мистър Пъркър и мистър Пикуик, че е успял да увещае адвоката въпреки всички установени правила и обичаи да ги приеме неотложно.

Адвокатът Снъбин, човек с хлътнали бузи и жълтеникава кожа, беше на четиридесет и пет или — както се казва в романите — може би имаше и петдесет. Очите му бяха такива едни изпъкнали и безжизнени, каквито често се срещат при хора, прекарали дълги години в тягостно и упорито книжовно занимание; и те единствено (без да се има пред вид лорнетът, провесен на широка черна панделка около врата му) бяха достатъчно добро предупреждение за непознатия, че той бе много късоглед. Косата му бе тънка и рядка, обстоятелство, дължащо се отчасти на постоянната липса на време да полага нужните грижи, отчасти и на адвокатската перука, която бе носил в продължение на двадесет и пет години и която се мъдреше сега на някаква полица до него. Следите от пудра за коса по яката на жакета му и зле опраната и още по-зле увита около гърлото му бяла вратовръзка показваха, че откакто бе напуснал съдебната зала, той не бе намерил свободна минутка да смени поне отчасти облеклото си; но и да бе го сторил, немарата в останалата част на дрехите му даваше основание да се заключи, че и тогава не би се стигнало до някакво съществено подобрение. Юридически справочници, купища книжа и отворени писма бяха пръснати по масата в пълен безпорядък; мебелите в стаята бяха стари и разнебитени; вратите на библиотеката се разкапваха на пантите; прах излиташе на малки облачета при всяка стъпка по килима; транспарантите жълтееха от нечистотия и дълголетие; състоянието на всичко в стаята сочеше ясно и безпогрешно, че Снъбин беше премного зает със своите служебни задължения, за да отдава някакви грижи и внимание на личните си удобства.

Великият адвокат пишеше, когато клиентите му влязоха; той се поклони разсеяно, когато мистър Пикуик му бе представен от своя юридически съветник; след това им направи знак да седнат, сложи внимателно перото върху мастилницата, прихвана лявото си коляно и се приготви да слуша.

— Мистър Пикуик е ответник по делото Бардел и Пикуик, мистър Снъбин — захвана Пъркър.

— Аз съм ангажиран по това дело, нали? — осведоми се адвокатът Снъбин.

— Да, сър — отговори Пъркър.

Великият адвокат кимна и зачака да му се каже още нещо.

— Мистър Пикуик много държеше да ви види, мистър Снъбин — продължи Пъркър, — и да ви заяви, преди да се занимаете с този казус, че той отрича наличието на каквито и да било основания и данни, за да се възбуди съдебно дирене против него; и ако той не се явяваше пред съда с чиста съвест и най-искрено убеждение, че е в правото си да отхвърли иска на тъжителката, не би се явил въобще. Струва ми се, че правилно излагам вашето отношение, нали, драги мой сър? — обърна се дребният човек към мистър Пикуик.

— Напълно — отвърна този джентълмен.

Адвокатът Снъбин разтвори лорнета, вдигна го към очите си и след като разгледа за няколко секунди мистър Пикуик с голямо любопитство, се обърна към мистър Пъркър и рече с лека усмивка:

— Има ли мистър Пикуик здрава позиция?

Мистър Пъркър сви рамене.

— Предлагате ли да се призоват свидетели?

— Не.

Усмивката върху устните на Снъбин се очерта по-ясно; той заклати крака си с удвоена сила и намествайки се по-дълбоко в креслото, се покашля подозрително.

Тези указания за догадките на адвоката по въпроса не убягнаха от погледа на мистър Пикуик. Той притисна по-здраво към носа си очилата, през които бе наблюдавал внимателно тези изяви на чувствата, що прочутият адвокат си бе позволил да изрази; и каза много енергично, решително не зачитайки множеството предупредителни подмигвания и неодобрителни погледи на мистър Пъркър:

— Желанието ми да ви посетя по въпрос като моя, сър, несъмнено изглежда доста необичайно за джентълмен, пред чиито очи минават естествено толкова много дела от този род.

Адвокатът Снъбин направи усилие да изглежда сериозен, но усмивката му отново се появи.

— Господата от вашата професия, сър — продължи мистър Пикуик, — виждат най-лошата страна на човешката природа: всичките й пререкания, цялото й недоброжелателство и злоба се стелят пред вашите очи. Вие знаете от опита си със съдиите (не искам да подценявам нито вас, нито тях) колко много зависи от външната форма, от впечатлението, което се прави; и вие сте склонни да припишете на другите желанието да използуват с користна, себична цел точно тези средства, чиито особености и целесъобразност ви са тъй добре известни, защото вие самите постоянно ги използувате със съвършено честни и почтени намерения, с похвално желание да направите всичко възможно за вашите доверители. Аз действително мисля, че на това обстоятелство се дължи грубото, но широко разпространено мнение, че хората от вашата професия са подозрителни, недоверчиви и крайно предпазливи. Макар и да съзнавам, сър, неизгодното положение, в което се поставям, правейки това изказване пред вас при дадените обстоятелства, аз съм дошъл тук, защото желая ясно да разберете, както моят приятел мистър Пъркър вече каза, че съм невинен и обвиненията срещу мен са лъжливи. Въпреки че прекрасно виждам неоценимото значение на вашата помощ, сър, длъжен съм да добавя, че ако вие не вярвате искрено в моите думи, аз по-скоро бих се лишил от вашата талантлива поддръжка, отколкото да се възползувам от нея.

Дълго преди края на това обръщение, което — длъжни сме да отбележим — беше от много прозаично естество за мистър Пикуик, адвокатът Снъбин изпадна в състояние на разсеяност. Но след няколко минути, през които бе взел отново перото, той сякаш си спомни за присъствието на своите клиенти, вдигна глава от хартията и каза доста раздразнено:

— Кой ми е помощник в това дело?

— Мистър Фънки, мистър Снъбин — отвърна Пъркър.

— Фънки… Фънки — рече Снъбин. — Не съм чувал това име досега. Трябва да е много млад.

— Да, много е млад — отвърна Пъркър. — Беше допуснат съвсем скоро. Чакайте да видя… няма и осем години, откакто е в съда.

— А! Така си и мислех — рече адвокатът Снъбин с някакво състрадание, подобно на простите хора, когато говорят за съвсем беззащитно малко дете. — Мистър Малърд, пратете да повикат мистър… мистър…

— Фънки, Холборн Корт, Грей’с Ин — намеси се Пъркър (впрочем Холборн Корт сега се нарича Саут Скуеър), — нека кажат на мистър Фънки, че бих се радвал, ако дойде тук за момент.

Мистър Малърд излезе да изпълни заръката, а адвокатът Снъбин пак потъна в разсеяност, докато се появи самият мистър Фънки.

Макар и пеленаче в професията, той бе напълно зрял човек. Отличаваше се със своята нервност и мъчително запъване в говора; не изглеждаше да е естествен недъг, а бе по-скоро плод на стеснителност, породена от съзнанието, че е бил „задържан в растежа си“ поради липса на средства или влияние, или връзки, или наглост — или бог знай каква друга причина. Той бе преизпълнен със страхопочитание към адвоката Снъбин и с безкрайна любезност към дребния адвокат.

— Не съм имал досега удоволствието да ви видя, мистър Фънки — рече адвокатът Снъбин с високомерна снизходителност.

Мистър Фънки се поклони. Той бе имал удоволствието да вижда адвоката Снъбин в продължение на осем години и четвърт, а също да му завижда с цялата завист на човек с ограничени средства.

— Вие се явявате с мен по това дело, доколкото разбирам — рече адвокатът Снъбин.

Ако мистър Фънки беше богат, той щеше веднага да повика чиновника си, за да го подсети; ако беше съобразителен, щеше да сложи показалец върху челото и щеше да си напрегне ума, за да си спомни дали всред множеството поети задължения беше и това дело; но той не беше нито богат, нито съобразителен (поне в този смисъл на думата), затова поруменя и се поклони.

— Запознахте ли се с материалите, мистър Фънки? — запита адвокатът Снъбин.

И тук мистър Фънки трябваше да се престори, че е забравил всичко относно това дело; но тъй като той бе проучил всеки документ и не бе мислил за нищо друго ни насън, ни наяве в продължение на два месеца, откакто го бяха сложили като помощник-адвокат на Снъбин, поруменя още по-силно и се поклони отново.

— Това е мистър Пикуик — рече мистър Снъбин, като махна с перото си в посоката, гдето стоеше този джентълмен.

Мистър Фънки се поклони на мистър Пикуик с благоговението, което възбужда винаги първият клиент; и отново наклони глава към своя ръководител.

— Бихте могли да изпроводите мистър Пикуик — рече Снъбин — и… и да изслушате всичко, което той би искал да ви съобщи. Ние естествено ще се съберем на консултация. — Намеквайки по този начин, че са му отнели достатъчно време, мистър Снъбин, чиято разсеяност растеше все повече и повече, погледна през лорнета си за миг, поклони се на всеки поотделно и пак потъна в книжата пред него: те бяха документи от един безкраен съдебен процес, започнал с простъпката на едно лице, починало преди около едно столетие; човекът бил заприщил една пътека, водеща от място, гдето никой никога не минавал, към друго място, което никой никога не посещавал.

Мистър Фънки не искаше в никакъв случай да мине през никоя врата преди мистър Пикуик и неговият юридически съветник, тъй че доста време мина, докато стигнат прочутия „Скуеър“; а когато бяха вече там, те се заразхождаха нагоре-надолу и заразискваха надълго по въпроса; стигнаха до заключение, че е много трудно да се предвиди как ще протече процесът; че никой не можеше да каже какъв изход ще има това дело; че имаха късмет, задето не бяха позволили противната страна да вземе великия Снъбин за свой защитник; и други приказки на съмнения и утеха, обичайни при такова едно положение.

После сладката едночасова дрямка на мистър Уелър биде прекъсната от неговия господар и след като се сбогуваха с Лоутън, те се върнаха в Сити.

Глава тридесет и втора

Описва по-пълно и подробно от която и да е дописка за висшето общество един ергенски гуляй, даден от мистър Боб Сойър в квартирата му в Бъро

На Лент Стрийт, Бъро, царува покой, що хвърля душата в нежна меланхолия. Там винаги се дават под наем доста много къщи; улицата е затънтена и сивотата й действува успокоително. Една къща от Лент Стрийт не би могла да се нарече първокласна резиденция в тесния смисъл на думата; но е приятно местенце въпреки това. Ако човек иска да се откъсне от света, да избяга далеч от съблазните, да бъде извън възможното изкушение да погледне през прозореца — тогава трябва да иде на Лент Стрийт.

В това щастливо убежище са се заселили няколко перачи на бельо, някой и друг пътуващ подвързвач на книги, един-двама агенти на затвора за несъстоятелност, неколцина дребни пренаематели — работещи на доковете, шепа майстори на женски наметала, и за разнообразие — шивачи на каквото им падне. Голямата част от обитателите или използуват силите си да дават под наем мебелирани стаи, или се отдават на здравословното и ободряващо занимание да изцеждат пране. Отличителни черти на мъртвата природа в улицата са: зелените капаци на прозорците, обяви за даване под наем, пиринчени табелки по вратите и висулки за звънци: най-главни черти на живата природа са: прислужникът в кръчмата, момчето продавач на милинки и мъжът продавач на печени картофи. Населението е номадско, обикновено изчезва един ден преди плащане на тримесечния наем, най-често през нощта. Постъпленията от данъци за негово величество рядко биват събирани в тази щастлива долина; доходите от наеми са несигурни; а водоснабдяването често бива прекъсвано.

Рано вечерта, за която бе поканил мистър Пикуик, мистър Боб Сойър украси едната страна на камината, а мистър Бен Алън — другата. Приготовленията за приема на гости бяха привършени. Чадърите в коридора бяха натрупани в някакво кьоше зад вратата на гостната на долния етаж; бонето и шалът на слугинята на хазайката бяха махнати от перилата на стълбището; нямаше повече от два чифта галоши върху изтривалката при входа, а една кухненска свещ с много дълъг фитил гореше игриво върху перваза на прозореца край стълбището. Мистър Боб Сойър бе направил лично покупката на спиртни напитки от някакъв винен склад на Хам Стрийт и бе побързал да се върне дома, преди да са му ги донесли, да не би да ги оставят в друга къща по погрешка. Пуншът беше приготвен в червена тенджера и оставен в спалнята; покрита със зелено сукно масичка за карти бе взета временно от гостната; а всички чаши от квартирата, заедно със заимствуваните от кръчмата за случая, бяха наредени върху поднос, поставен вън на площадката до вратата.

Въпреки крайно задоволителното естество на цялата тази подготовка, някакъв облак затулваше лицето на мистър Боб Сойър, който бе седнал край камината, а по чертите на мистър Бен Алън се четеше съчувствие, докато бе вперил поглед в горящите въглени; и след продължително мълчание той каза с нотка на меланхолия в гласа:

— Да, наистина е жалко, че я прихвана да е кисела точно днес; да беше почакала поне до утре.

— Такава злоба е, такава злоба е — ядосваше се Боб Сойър. — Казва, че щом мога да харча пари за гости, мога да уредя и проклетата й „сметчица“.

— Колко е изтекло, откак не си плащал? — попита мистър Бен Алън. Впрочем сметката е най-необикновеното движещо се изобретение на човешкия гений. Тя си тече, докато трае и най-дълголетният живот, без да поспре някога по своя собствена воля.

— Само едно тримесечие и нещо — отвърна мистър Боб Сойър.

Бен Алън се покашля угнетено и плъзна замислено поглед по решетката на камината.

— Ще видим дявол по пладне, ако реши да се разпени, когато дойдат гостите, а? — рече най-после мистър Бен Алън.

— Ужасно — отвърна Боб Сойър, — ужасно.

Чу се тихо почукване на вратата. Боб Сойър погледна изразително приятеля си и покани чукащия да влезе; тогава едно мръсно и размъкнато момиче с черни памучни чорапи, приличащо на изоставена дъщеря на престарял метач в крайно притеснено положение, подаде глава и каза:

— Моля, господин Сойър, мисис Радл иска да говори с вас.

Преди Боб Сойър да успее да даде някакъв отговор, момичето изчезна отведнъж, сякаш някой отзад го бе дръпнал с все сила; едва-що се извърши това тайнствено оттегляне, когато отново се почука на вратата — рязък и отчетлив, този звук като че казваше: „Ето ме и сега влизам.“

Мистър Боб Сойър хвърли към приятеля си жален, изпълнен със страх поглед и извика: „Влезте!“

Разрешението съвсем не бе необходимо, защото още преди да изрече поканата, в стаята нахълта дребна свирепа жена, цяла трепереща от негодувание и побледняла от ярост.

— И тъй, мистър Сойър — рече свирепата дребна жена, като се стараеше да изглежда много спокойна, — ако имате любезността да уредим тази наша сметчица, ще ви бъда благодарна, щото трябва да си платя наема този следобед и хазяинът ми чака долу сега. — Тук дребната жена потърка ръце и вторачи настоятелно поглед над главата на мистър Сойър, в стената зад него.

— Много съжалявам, загдето ви причинявам това безпокойство, мисис Радл — заговори много почтително Боб Сойър, — но…

— О, туй не е безпокойство — прекъсна го дребната жена и пискливо се изкикоти. — Аз нямах особена нужда от тез пари до днес; още повече, че трябва да идат направо у хазяина, можехте и вие кат мене да ги сложите настрана. Обещахте ми за тоз следобед, мистър Сойър, и всеки джентълмен, дето е живял тук, е държал на думата си, сър, разбира се, всеки, който се смята за джентълмен. — Мисис Радл тръсна глава, захапа устни, потърка по-силно ръце и вторачи още по-настоятелно поглед в стената. Виждаше се съвсем ясно, както се изрази впоследствие мистър Боб Сойър в алегоричен стил, че бе готова да „вдигне пара“.

— Много съжалявам, мисис Радл — поде Боб Сойър с възможно най-голямо смирение, — но днес в Сити преживях едно разочарование. — Странно място е това и учудващо число хора претърпяват разочарование там.

— Добре де, мистър Сойър — рече мисис Радл, стъпвайки здраво върху една морава зелка на двуцветния килим. — Какво общо имам аз с това, сър?

— Аз… аз… съм сигурен, мисис Радл — запримига при последния й въпрос Боб Сойър, — че до средата на идната седмица ще можем да оправим всичките си сметки и ще установим по-добър ред за в бъдеще.

Това точно търсеше мисис Радл. Бе нахълтала в стаите на нещастния Боб Сойър тъй разположена за кавга, че по всяка вероятност щеше да остане разочарована, ако той й беше платил. Тя бе напълно подготвена за едно подобно развлечение, тъй като си бяха разменили няколко встъпителни любезности с мистър Радл в кухнята.

— Да не смятате, мистър Сойър — подхвана наново тя, като повиши глас, за да чуват и съседите, — да не смятате, че току-тъй ще оставя да се шири в стаите ми човек, дето никога не мисли да си плаща наема, нито даже онези пари, дето ги давам за прясно масло и бучки захар заради неговата закуска, нито даже за млякото, дето го оставят на външната врата? Да не смятате, че една работна трудолюбива жена, дето двайсет години живее на таз улица (десет години на отсрещната страна и десет години и девет месеца точно в таз къща), няма нищо друго да прави, освен да се разкъсва от работа заради шайка мързеливи хайлази, дето вечно пият, пушат и се разтакават, вместо да запретнат ръкави и се заловят за нещо, дето ще им помогне да си плащат сметките? Да не…

— Слушайте, добра ми душичке… — обади се ласкаво мистър Бенджамин Алън.

— Бъдете тъй добър да си държите забележките за вас си, сър, моля — рече мисис Радл, като прекъсна отведнъж стремглавия поток от думи и се обърна към посредника с внушителна тържественост и тежест. — Доколкото знам, сър, вие нямате право да се бъркате в разговора. Струва ми се, че не на вас съм дала тези стаи под наем, сър.

— Не, не на мен естествено — отвърна мистър Бенджамин Алън.

— Точно тъй, сър — подхвана пак мисис Радл с високомерна вежливост. — Тогаз, сър, по-добре си гледайте работата в болниците, дето чупите ръцете и краката на бедните хора; гледайте си вашата работа, сър, за да не става нужда някой друг да ви накара силом.

— Каква упорита жена сте — възрази мистър Бенджамин Алън.

— Моля, извинете, младежо — рече мисис Радл, цялата обляна в студена пот от гняв, — но бъдете тъй любезен да повторите туй, дето ме нарекохте ей сега.

— Аз не вложих в израза никакъв обиден смисъл, госпожо — отвърна Бенджамин Алън, започнал да се чувствува неловко.

— Моля, извинете, младежо — повтори мисис Радл още по-високо и повелително от преди, — но кого наричате вие „жена“? Към мен ли отправихте таз забележка, сър?

— Ех, бога ми!… — възкликна мистър Бенджамин Алън.

— За мен ли се отнасяше тоз израз, питам ви, сър? — прекъсна го мисис Радл още по-свирепо и широко отвори вратата.

— Е, да, разбира се — отговори мистър Бенджамин Алън.

— Да, да, разбира се — подхвана мисис Радл, отстъпвайки към вратата и повишавайки глас до крайни предели, за да бъде чута най-вече от намиращия се в кухнята мистър Радл. — Да, да, разбира се! И всеки знае, че може безнаказано да ме наскърбява в собствената ми къща, защото мъжът ми седи и дреме на долния етаж и не ми обръща повече внимание, отколкото на някое куче на улицата. Той трябва да се засрами (тук мисис Радл изхлипа), задето оставя жена си да я обиждат шайка млади хубостници, дето режат и кормят телата на живи хора, дето й позорят къщата (ново изхлипване), и позволява да я подмята всеки, както си ще; долен, малодушен, плашлив негодник, дето го е страх да дойде и да се справи с грубияните… Страх го е… страх го е да дойде!

Мисис Радл спря и се ослуша дали язвителното повторение бе подбудило към действие нейната половинка; но като видя, че не е постигнала успех, захвана да слиза по стълбите, хлипайки безспирно, когато се чу енергично двукратно почукване на входната врата; тогава тя изпадна в истеричен припадък: плач, съпроводен от печални стенания, който продължи през всичкото време, докато чукането се повтори шест пъти; тогава в необуздан изблик на душевно страдание тя събори всичките чадъри и изчезна в долната гостна стая, като затвори вратата след себе си с оглушителен трясък.

— Тук ли живее мистър Сойър? — запита мистър Пикуик, щом отвориха вратата.

— Да — рече момичето, — на първия етаж; вратата точно пред вас, щом качите тез стълби. — След като даде своите указания, слугинчето, израсло сред жителите-кореняци на Саутуърк, изчезна надолу по кухненските стълби със свещта в ръка, напълно уверено, че е направило всичко възможно, що би трябвало да направи при дадените обстоятелства.

Влизайки последен, мистър Снодграс залости най-сетне вратата с веригата след многобройни безплодни усилия; приятелите се запрепъваха нагоре по стълбището и на площадката бидоха посрещнати от мистър Боб Сойър; той се страхуваше да слезе долу, да не би мисис Радл да го дебне от засада.

— Как сте? — рече смутеният студент. — Радвам се, че ви виждам… Внимавайте, чашите. — Предупредителните думи бяха отправени към мистър Пикуик, който бе сложил шапката си на подноса.

— Боже мой — рече мистър Пикуик, — извинявайте, моля.

— Няма защо, няма защо — отвърна Боб Сойър. — Доста ми е ограничено пространството, но трябва да се задоволите с толкова, щом сте дошли на гости на млад ерген. Влизайте. Мисля, че познавате вече този джентълмен.

Мистър Пикуик се ръкува с мистър Бенджамин Алън и приятелите му последваха неговия пример. Едва бяха седнали на местата си, когато отново се почука двукратно на входа.

— Надявам се да е Джак Хопкинс! — рече мистър Боб Сойър. — Шт! Да, това е той. Качвай се, Джак, качвай се!

Чуха се тежки стъпки по стълбата и Джак Хопкинс се появи. Той носеше черна кадифена жилетка с ослепително блестящи копчета и синя раирана риза с пришита бяла яка.

— Защо закъсня, Джак — запита мистър Бенджамин Алън.

— Задържаха ме в болницата — отвърна Хопкинс.

— Нещо ново?

— Не, нищо особено. Само един интересен случай в отделението за злополуки.

— Какво е станало, сър — запита мистър Пикуик.

— Просто един човек паднал от прозореца на четвъртия етаж… Но е хубав случай… Много хубав случай наистина.

— Искате да кажете, че пациентът лесно ще се оправи? — запита мистър Пикуик.

— Не — небрежно отвърна Хопкинс, — не, бих казал по-скоро обратното. Но все пак утре ще му се направи чудесна операция: приказна гледка, ако Слашър я прави.

— Вие смятате мистър Слашър за добър хирург, нали? — осведоми се мистър Пикуик.

— Най-добрият на света — отвърна Хопкинс. — Миналата седмица отряза крака на едно момче горе, от ябълката… Момчето изяде пет ябълки и една меденка… Точно две минути след като всичко свърши, момчето заяви, че няма да лежи там да му се подиграват: щяло да каже на майка си, ако не почнели веднага операцията.

— Нима е възможно! — възкликна мистър Пикуик поразен.

— Ха, това е нищо, дребна работа — рече Джак Хопкинс. — Нали, Боб?

— Съвсем дребна — потвърди мистър Боб Сойър.

— Впрочем, Боб — рече Хопкинс, като стрелна крадешком поглед към напрегнатото лице на мистър Пикуик, — снощи имахме един любопитен случай: доведоха някакво дете, което глътнало огърлица…

— Глътнало какво, сър? — прекъсна го мистър Пикуик.

— Огърлица — отвърна Джак Хопкинс. — Не отведнъж естествено, това би било премного… Вие не бихте могли да я глътнете отведнъж, та камо ли детето… Е, мистър Пикуик, ха, ха! — Мистър Хопкинс изглеждаше много доволен от шегата си и продължи: — Не, ето как станало. Родителите на детето са бедни, живеят в някаква забутана уличка. Най-голямата сестра в семейството си купува огърлица, обикновен гердан, направен от големи черни дървени зърна. Детето, имайки слабост към играчки, открадва гердана, скрива го, играе с него, прерязва връвта и гълта едно зърно. Това му се вижда много забавно и на другия ден пак гълта друго зърно.

— Боже господи — вълнуваше се мистър Пикуик. — Какво ужасно нещо! Но извинете, моля, сър. Продължавайте.

— На третия ден детето гълта две зърна, на следващия ден се гощава с три и т.н., докато до края на седмицата свършва целия гердан: двадесет и пет зърна всичко на всичко. Сестрата, трудолюбива девойка, която много рядко си позволявала удоволствието да си купи някое украшение, си изплаква очите поради загубата на гердана; претърсва всяко кътче, но няма нужда да ви казвам, че не го намира. Няколко дена по-късно семейството сяда на вечеря (печена овнешка плешка върху картофи), детето не е гладно и си играе из стаята, когато изведнъж се чува дяволски силен шум, сякаш вали градушка. „Не прави това, моето момче“ — казва бащата. „Аз нищо не правя“ — отвръща детето. „Добре, но не го прави пак“ — настоява бащата. Замълчават за малко, а ето че шумът отново се повтаря, още по-неприятен от преди. „Ако не слушаш каквото ти казвам — вика бащата, — ще се намериш без време в леглото.“ Той разтърсва детето, за да го укроти, но ги проглушава такова тракане, каквото никой дотогава не бил чувал. „Та, дявол да го вземе, туй нещо е вътре в детето! — провиква се бащата. — Той има круп, но не в гърлото!“ — „Не е това, татко — отвръща детето и почва да плаче, — от гердана е, аз го изгълтах, татко.“ Бащата грабва детето на ръце и бегом с него към болницата, а при тръскането по пътя зърната от гердана тъй тракали в стомаха на момчето, че хората гледали нагоре във въздуха и надолу към мазетата, за да разберат откъде идва този необикновен звук. Сега детето е в болницата — съобщи Джак Хопкинс — и вдига такъв дяволски шум, щом тръгне нанякъде, че се видяха принудени да го увият в дебелото палто на пазача, за да не буди останалите пациенти!

— Това е най-необикновеният случай, стигнал до ушите ми — заяви мистър Пикуик и изразително удари с юмрук по масата.

— О, това е нищо, дребна работа — рече Джак Хопкинс. — Нали, Боб?

— Дребна, разбира се — потвърди мистър Боб Сойър.

— Много странни неща стават в нашата професия, уверявам ви, сър — рече Хопкинс.

— Да, мога да си представя — отвърна мистър Пикуик.

Ново почукване на входа извести за идването на широкоглав млад мъж с черна перука, който водеше болен от скорбут младеж с широка вратовръзка. Следващият гост бе джентълмен, облечен в украсена с розови котви риза, а веднага след него влезе бледолик младеж с позлатена верижка за часовник. Появата на една превзета личност с много чиста риза и платнени чизми попълни състава на компанията. Изнесоха напред масичката, покрита със зелено сукно, донесоха първата дажба пунш в бяла кана и следващите три часа бидоха посветени на играта „двадесет и едно“, като жетоните бяха по шест пенса дузината; прекъснаха заниманието само веднъж, при възникналия лек спор между скорбутния младеж и джентълмена с розовите котви, когато скорбутният младеж изрази горещото си желание да дръпне носа на джентълмена с многобройните символи на надежда, на което този индивид заяви решителното си нежелание да преглътне безплатно подобна дързост било от сприхавия младеж, било от който и да е друг джентълмен с глава на раменете.

Когато направиха последния анонс и нагласиха печалбите и загубите тъй, че да са доволни всички играчи, мистър Боб Сойър позвъни за вечерята и всички гости се натъпкаха в ъглите, докато траеше приготовлението.

А не бе тъй лесно да се приготви вечерята, както някои може би мислят. Трябваше най-напред да се разбуди момичето, заспало със захлупено на кухненската маса лице; това трая известно време, а дори когато чу звънеца и се качи горе, нов четвърт час мина в безуспешни усилия да й върнат поне мъждива искрица съзнание. Не бяха казали на доставчика да отвори поръчалите стриди, а много е трудно да разтваряте стриди с обикновен нож или двузъба дълга вилица; и много ограничено бе потреблението им. Ограничено бе също потреблението на телешкото; и шунката (тоже купена от немската колбасарница зад ъгъла) има̀ подобна участ. Затова пък черната бира, наливана от калаен съд, бе в изобилие и сиренето има̀ голям успех, защото бе с много подправки. Тъй че, общо взето, вечерята може би не беше по-лоша, отколкото обикновено биват вечерите при такива случаи.

След вечеря сложиха още една кана пунш на масата заедно с пакет пури и две бутилки силна напитка. Тогава настъпи мъчителна пауза; и тази мъчителна пауза бе предизвикана от едно много обикновено явление на подобни места, но положението бе доста стеснително въпреки всичко.

В същност работата се състоеше в това, че момичето изми чашите. В къщата се намираха четири броя. Ние отбелязваме това обстоятелство не за да подценим мисис Радл, защото навсякъде, където има наематели, има и недостиг на чаши. Тези на хазяйката бяха малки, тънко издухани чашки без дръжка, а тези, заети от кръчмата, бяха големи, подпухнали, опушени съдове, подпиращи се на дебел, сякаш отекъл от подагра крак. Този факт сам по себе си беше достатъчен да подсети компанията за истинското положение на нещата; но младата домашна помощница предотврати всякаква възможност да възникне погрешна представа по въпроса в ума на някой от господата, като насила издърпа чашите на всички много преди да са си свършили бирата, и високо заяви, въпреки че мистър Боб Сойър и подмигваше и я прекъсваше, че трябвало да занесе долу цялата посуда, за да я измие.

Завее ли неприятен вятър, не носи никому добро. Превзетият гост с платнените чизми, който през всичкото време, докато траеше общата игра, напразно се бе опитвал да каже нещо духовито, съзря благоприятния момент и веднага се възползува от него. Щом изчезнаха чашите, той заразправя дълга история за един голям политик, чието име беше забравил, който особено остроумно отговорил на друга много изтъкната знаменитост, чиято самоличност разказвачът не успял да открие до ден-днешен. Той се разпростря надълго и най-подробно върху различни странични обстоятелства, имащи някаква далечна връзка с дадения анекдот, но за нищо на света не можеше да си спомни самия анекдот точно в този момент, макар че много често разправял тази история през последните десет години, и то с голям успех.

— Боже мой — рече превзетият гост с платнените чизми, — това наистина е поразително.

— Жалко, че сте забравили историята — забеляза мистър Боб Сойър, поглеждайки нетърпеливо към вратата, защото му се стори, че чува да звънкат чаши отвън — много жалко.

— И аз много съжалявам — подзе превзетият човек, — защото съм сигурен, че щеше да достави забава на всички. Но няма значение; смятам, че ще мога да си я припомня след половин-един час.

Точно дотук бе стигнал превзетият човек, когато отново се появиха чашите, и Боб Сойър, цял обърнат в слух до този момент, каза, че много би се радвал да чуе края на историята, защото тя била, съдейки от разказаното дотук, най-хубавият анекдот, който бил чувал досега.

При вида на върнатите обратно чаши Боб Сойър си възвърна спокойствието, загубено, откакто бе разговарял с хазайката си. Лицето му просветна и той се развесели.

— А сега, Бетси — заговори крайно любезно Боб Сойър, като едновременно разпределяше струпаните в средата на масата чаши, безредно поставени там от момичето, — сега, Бетси, топлата вода; хайде, бързо, ти си добро момиче.

— Няма да ви нося никаква топла вода — отвърна Бетси.

— Никаква топла вода? — стъписа се мистър Боб Сойър.

— Не — рече момичето и тъй решително поклати глава, че и най-многословният отговор не би могъл да изрази отказа по-ясно. — Мисис Радл каза, че не трябвало да ви нося.

Учудването, изписано по лицата на неговите гости, вдъхна повече смелост на домакина.

— Донеси топлата вода веднага… веднага! — заповяда мистър Боб Сойър с отчаяна строгост.

— Не, не може — отвърна слугинчето. — Мисис Радл засипа огъня в кухнята, преди да си легне, и заключи онуй котле.

— О, няма значение; няма значение. Моля, не се вълнувайте за подобни дреболии — рече мистър Пикуик, забелязвайки бушуващата вътрешната борба на Боб Сойър, отразена на лицето му. — И студената вода ще свърши работа.

— О, превъзходно! — обади се мистър Бенджамин Алън.

— Моята хазайка страда от леко душевно разстройство — подчерта Боб Сойър с принудена усмивка. — Ще трябва да я предупредя, че напускам квартирата.

— Не, недей — рече Бен Алън.

— Ще трябва, струва ми се — отвърна Боб с героична твърдост. — Ще й платя каквото й дължа и ще я предупредя още утре заран.

Горкият младеж! Колко искрено желаеше да има възможността да го стори!

Отчаяните усилия на мистър Боб Сойър да се шегува след този последен удар подействуваха угнетяващо на гостите и голяма част от тях, с цел да си повишат настроението, проявиха извънредно пристрастие към студения грог, чиято първа забележима последица се изрази във възобновяване на враждебните действия между скорбутния младеж и джентълмена с ризата. Отначало воюващите страни намираха отдушник на своите чувства, като се мръщеха и сумтяха по най-разнообразен начин, докато накрая скорбутният младеж счете за необходимо да се дойде до по-непосредствено изяснение на въпроса; и тъй се стигна до следния разговор:

— Сойър — високо рече скорбутният младеж.

— Да, Ноди? — отзова се мистър Боб Сойър.

— Никак не ми се иска, Сойър — продължи мистър Ноди, — да създавам неприятности на приятелска маса, още по-малко на вашата, Сойър… Никак; но трябва да се възползувам от случая и уведомя мистър Гънтър, че той съвсем не е джентълмен.

— И на мене не ми се иска да създавам смут на улицата, гдето живеете — взе думата мистър Гънтър, — но се страхувам, че трябва да разтревожа съседите, като изхвърля през прозореца лицето, което сега се изказа.

— Какво искате да кажете с това, сър? — запита мистър Ноди.

— Каквото казвам, сър — отвърна мистър Гънтър.

— Бих искал да видя как ще го направите — рече мистър Ноди.

— Вие ще почувствувате как го правя след половин минута, сър — отвърна мистър Гънтър.

— Искам да ми дадете визитната си картичка, сър — рече мистър Ноди.

— Това аз няма да направя, сър — отвърна мистър Гънтър.

— Защо не, сър? — запита мистър Ноди.

— Защото ще я поставите над камината, за да мамите и заблуждавате гостите си, че ви е посетил един джентълмен — отвърна мистър Гънтър.

— Сър, един мой приятел ще ви посети утре заран — рече мистър Ноди.

— Сър, много съм ви признателен за предизвестието, защото ще дам изрично нареждане на прислужника си да заключи добре лъжичките — отвърна мистър Гънтър.

В този момент се намесиха и другите гости и обърнаха внимание и на двете страни, че поведението им съвсем не е пристойно; после мистър Ноди поиска да подчертае, че неговият баща бил също тъй почтен, както бащата на мистър Гънтър; на което мистър Гънтър отвърна, че неговият баща бил тъй напълно почтен, както бащата на мистър Ноди, и че неговият син бил не по-лош от мистър Ноди. Тъй като тези твърдения приличаха на увод към ново възобновяване на кавгата, последва ново вмешателство от страна на компанията; и много говориха, и гласовете се повишиха, и мистър Ноди остави постепенно да надделеят чувствата му, като заяви, че той винаги изпитвал най-гореща привързаност към мистър Гънтър. На това мистър Гънтър отвърна, че за него мистър Ноди бил въобще по-близък от родния му брат; чувайки тези думи, мистър Ноди стана от мястото си и великодушно протегна ръка на мистър Гънтър. Мистър Гънтър я стисна топло, с жар. И присъствуващите единодушно заявиха, че целият спор е бил проведен и от двете страни по извънредно благороден начин.

— А сега, Боб — рече Джак Хопкинс, — нямам нищо против да ви изпея една песен, за да се успокоят духовете. — И Хопкинс, подбуждан от бурни ръкопляскания към това проявление, подхвана веднага „Да благослови бог краля“ колкото му глас държи, като я пееше с друга мелодия, съчетание от „Бискайският залив“ и „Често жабокът…“. Хорът играеше най-съществена роля в песента; а тъй като всеки джентълмен пееше онзи напев, който му бе най-добре познат, ефектът бе наистина потресаващ. Към края на рефрена, след петия куплет, мистър Пикуик вдигна ръка, сякаш се ослушваше за нещо, и каза, щом се въдвори мълчание:

— Шт! Моля, извинявайте, но ми се стори, че чувам някой да вика от горния етаж.

Веднага настъпи дълбока тишина, а мистър Боб Сойър явно побледня целият.

— Да, сега мисля, че пак чух — рече мистър Пикуик. — Имайте любезността да отворите вратата.

Едва-що отвориха вратата, и всяко съмнение по въпроса се разсея.

— Мистър Сойър, мистър Сойър! — крещеше някакъв глас от площадката на горния етаж.

— Това е хазайката ми — рече мистър Сойър и се озърна ужасен. — Да, мисис Радл?

— Какво означава това, мистър Сойър? — подхвана пак гласът много пискливо и припряно. — Не стига ли, дето ме изнудвате, кат не си уреждате наема и кат плащам от моя джоб за ваши нужди, и приятелите ви, дето се мислят уж за мъже, ме обиждат и оскърбяват, ами на туй отгоре сте дигнали къщата на главата си, дигнали сте врява да доведете пожарната, и то в два часа през нощта… Изпъдете тези негодници!

— Не ви ли е срам! — разнесе се гласът на мистър Радл някъде отдалеч, изпод чаршафите на леглото му.

— Ха, да ги е срам! — рече мисис Радл. — Защо не идеш долу и ги изпотръшкаш всички до един? Щеше да го сториш, ако беше истински мъж.

— Щях да го сторя, ако можех да стана на дванайсет човека, драга моя — отвърна помирително мистър Радл. — Но те имат числено превъзходство над мене, драга моя.

— Уф, бъзльо недей! — отвърна мисис Радл с безкрайно презрение. — Имате ли намерение да изгоните тези негодници, мистър Сойър?

— Те си отиват, мисис Радл, те си отиват — рече нещастният Боб. — Съжалявам, но по-добре е да си идете — обърна се Боб Сойър към своите гости. — Мина ми през ума, че вдигате много шум.

— Много е жалко — рече предвзетият човек. — Точно беше започнало да става толкова весело! — Той тъкмо бе захванал да си припомня смътно анекдота, който бе забравил.

— Такова нещо едва се понася — обърна се предвзетият човек към останалите гости. — Едва се понася, нали?

— Не се търпи — отвърна Джак Хопкинс. — Нека изпеем и другия куплет, Боб. Хайде, почваме.

— Не, не, недей, Джак — прекъсна го Боб Сойър. — Песента е знаменита, но ми се струва, че ще е по-добре да не пеем другия куплет. Много необуздани хора са тези хора, моите хазаи.

— Да се кача ли горе да го напердаша този твой хазаин — предложи Хопкинс, — или да взема да звъня със звънчето, или пък да запъшкам на стълбището? Казвай, Боб?

— Много съм ти задължен за приятелските чувства и добрите намерения, Хопкинс — рече нещастният мистър Боб Сойър, — но смятам, че най-подходящото, за да избегнем по-нататъшни кавги, е да се разделим веднага.

— Е, мистър Сойър! — изкряска пискливият глас на мисис Радл. — Отиват ли си онез грубияни?

— Слагат си шапките, мисис Радл — отвърна Боб. — Ей сега тръгват.

— Тръгват — повтори мисис Радл, като подаде нощното си боне през перилата тъкмо когато мистър Пикуик бе излязъл на стълбището, следван от мистър Тъпман. — Тръгват! Защо въобще се домъкнаха?

— Драга госпожо… — възрази мистър Пикуик, поглеждайки нагоре.

— Я си вървете по пътя, стар негодник неден! — прекъсна го мисис Радл, като бързо смъкна бонето си. — Не се ли виждате, че можете да му бъдете дядо, стар мискинино! Вий сте най-лошият от всичките.

Мистър Пикуик сметна за ненужно да се оправдава, затова бързо слезе по стълбите и се озова на улицата, гдето веднага го застигнаха мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс. Мрачният и потиснат от вълнение и напитки мистър Бен Алън ги придружи до Лондонския мост, а докато вървяха нататък, сподели с мистър Уинкл, като най-подходящото лице, комуто да довери тази тайна, че бил решил да пререже гърлото на всеки, стремящ се към сърцето на сестра му Арабела, изключвайки единствено мистър Боб Сойър. След като направи с подобаваща твърдост своето изявление да изпълни този мъчителен братски дълг, той се разплака, нахлупи си шапката до ушите и тръгна обратно с възможно най-здрава стъпка; а сетне захвана ту да чука двукратно на вратата на пазарската канцелария в Бъро, ту да подрямва на тамошното стълбище, защото бе твърдо убеден, че това е неговото жилище, но си е забравил ключа; и тъй го свари зората.

Когато всички гости си отидоха по доста настоятелната просба на мисис Радл, злощастният мистър Боб Сойър остана самичък, за да размишлява относно вероятните събития на сутринта и за забавленията нея вечер.

Глава тридесет и трета

Мистър Уелър старши прави някои критични бележки относно литературното творчество; и подпомогнат от своя син, се отплаща отчасти на преподобния джентълмен с червения нос

Сутринта на тринадесети февруари — а читателите на това достоверно повествование знаят не по-зле от нас, че това бе денят непосредствено преди определената дата за съдебното дело по иска на мисис Бардел — бе много напрегната за мистър Самюъл Уелър, тъй като той непрекъснато сновеше от „Джордж и ястребът“ до кантората на мистър Пъркър и обратно, между часовете девет сутринта до два следобед включително. Не че бе останало още нещо да се прави, защото и консултацията се бе състояла, и линията, по която щеше да се действува, бе най-сетне определена; но мистър Пикуик, изпаднал в състояние на крайна възбуда, непрекъснато изпращаше на своя адвокат бележки, съдържащи единствено въпроса: „Драги Пъркър, върви ли всичко добре?“, на което Пъркър неизменно отвръщаше: „Драги Пикуик, добре върви, доколкото е възможно“; в същност, както вече споменахме, нямаше как нещата да вървят нито добре, нито зле, докато не почнеше съдебното заседание на идната утрин.

Но на хора, които се обръщат към правосъдието драговолно или които се явяват в съда по принуждение за първи път, трябва да простим, че изпадат във временно раздразнение и тревога; и Сам, с подобаващо снизхождение към слабостите на човешката природа, изпълняваше всички повели на господаря си с онази неизменна жизнерадост и онова невъзмутимо спокойствие, които изпъкваха като най-очебийни и приятни негови качества.

Сам се бе разтушил с нелошо хапване и чакаше чашата горещо питие, в което мистър Пикуик му бе заръчал да удави умората от сутрешните си разходки, когато някакво момченце, не по-високо от три фута, с мъхната шапка и плюшен панталон — костюмът му издаваше похвалния стремеж да достигне с времето високия пост на коняр, — влезе в преддверието на „Джордж и ястребът“ и заоглежда най-напред стълбите нагоре, после самото преддверие, после и бара, сякаш търсеше някого, за да му предаде поръчение; момичето от бара, подозирайки, че е вероятно въпросното поръчение да е отправено към чайните или обедни лъжици на заведението, посрещна момчето с:

— Хей, младежо, какво дириш тук?

— Има ли тук някой, дето се казва Сам? — попита младежът с много висок сопранов глас.

— Как е другото му име? — запита Сам и се огледа.

— От’де да зная! — рязко отвърна младият джентълмен под мъхнатата шапка.

— Е, хитро момче си, няма що! — забеляза мистър Уелър. — Само че, ако аз бях на твое място, нямаше да показвам много-много хитростта си, за да не се намери някой да ми я отреже. На к’во прилича туй да влизаш в хотел и да питаш за Сам тъй учтиво, като че ли си див индианец?

— Ама един стар джентълмен ми каза тъй да направя — отвърна момчето.

— Кой стар джентълмен? — запита Сам с дълбоко презрение.

— Оня, дет кара Ипсуичкия дилижанс и често идва в нашата пивница — продължи момчето. — Той ми каза вчера заранта да дойда в „Джордж и ястребът“ днес следобед и да потърся Сам.

— Туй е баща ми, драга моя — поясни Сам, обръщайки се към младата дама на бара. — Дявол да ме вземе, та той май не помни как е другото ми име. Е, борсучето ми, казвай к’во има!

— Ето к’во — обясни момчето. — Трябвало да дойдете у дома в шест часа, щот той искал да ви види… „Синият глиган“, Ледънхол Маркет. Да му кажа ли, че ще дойдете?

— Можеш да поемеш таз отговорност, сър — отвърна Сам. И младият джентълмен си тръгна с това пълномощно, като в двора на „Джордж“ пробуди ехото му в цялата му сила, подражавайки с удивителна чистота и точност подсвиркването на говедарите.

Мистър Уелър получи съответния отпуск от мистър Пикуик (който в тогавашното си състояние на грижи и вълнения съвсем не бе недоволен, че ще остане самичък) и тръгна много преди уречения час; а тъй като имаше премного време на разположение, той тръгна бавно към Маншън Хаус[79], гдето спря и занаблюдава със спокоен философски израз на лицето многобройните момчетии и файтонджии, които се тълпяха край тази прочута резиденция за голям ужас и смут на старите дами, живеещи в този край. След като се мая там около половин час, мистър Уелър си тръгна и закриволичи през разни улички и дворове по пътя към Ледънхол Маркет. Тъй като убиваше част от времето, спирайки да позяпа почти всяко нещо, попаднало пред очите му, съвсем не бе чудно, че мистър Уелър се задържа пред витрините на малко дюкянче за канцеларски принадлежности. Но без по-нататъшни обяснения ще изглежда странно защо, щом погледът му се спря на някои картинки, изложени вътре за продажба, той отведнъж се стресна, плесна се много силно по дясното бедро и високо се провикна: „Ако не беше туй тук, съвсем нямаше да се сетя и щеше да стане много късно.“

Картинката, в която мистър Сам Уелър бе вперил очи, когато изговори тези думи, представляваше оцветено в ярки бои изображение на две сърца, набодени заедно на една стрела, печещи се на силно пламтящ огън, докато двама канибали — един мъж и една жена, облечени със съвременни дрехи, мъжът със син жакет и бели панталони, а дамата в тъмночервено манто и чадър от същата багра, — приближаваха с гладен поглед към печеното по виеща се чакълеста пътека, водеща нататък. Някакъв безспорно нескромен млад джентълмен, с чифт криле и нищо друго, бе изрисуван как надзирава печеното; в далечината се виждаше църквата Лангъм Плейс, Лондон; и всичко това представляваше „Валънтайн“, а според надписа на витрината имало голям избор от подобни картички вътре, предимно за съотечественици, както твърдеше дюкянджията, и то на намалена цена: един шилинг и шест пенса парчето.

„Нямаше да се сетя, съвсем нямаше да се сетя“ — каза си Сам и като си каза тъй, веднага влезе в книжарското дюкянче и поиска да му дадат един брой от най-хубавите листове за писма с позлатени краища и перо с твърд връх, гарантирано против мастилени петна. След като бързо се снабди с тези потреби, той тръгна направо към Ледънхол Маркет с бодра равна стъпка, съвсем различна от недавнашния му разтакан ход. Оглеждайки се наоколо, той съзря табела, на която изкуството на художника бе изобразило нещо, имащо далечна прилика с небесносин слон с орлов нос вместо хобот. Догаждайки правилно, че това е самият „Син глиган“, той влезе в заведението и се осведоми за баща си.

— Той няма да се върне до три четвърти час или повече — рече младата дама, надзираваща вътрешния ред в „Синият глиган“.

— Отлично, драга моя — отвърна Сам. — Нека ми донесат бренди и хладка вода за девет пенса и мастилница, моля, мис.

Когато напитката, хладката вода и мастилницата бяха донесени в малката приемна и младата дама старателно уравни въглените в камината, за да не пламтят, и отнесе ръжена, за да не се ръчка огънят без предварително уведомление и изрично съгласие на „Синият глиган“, Сам Уелър седна в едно сепаре близо до камината и извади листа с позлатените краища заедно с твърдовърхото перо. Сетне внимателно провери да няма влакна по перото, избърса масата да няма трохи по нея, придърпа маншетите на жакета си, прибра лакти и се приготви да пише.

За онези дами и господа, несвикнали да се отдават често на писачески занимания, съчиняването на едно писмо съвсем не е лека работа; в подобни случаи винаги се счита за необходимо пишещият да наклони глава към лявото рамо тъй, че очите му да бъдат възможно най-близо до равнището на листа, и като гледа от този ъгъл буквите, които пише, да оформя с устни съответните звуци. Тези движения, макар и да подпомагат съществено оригиналното творчество, забавят до известна степен напредъка в писането; и Сам бе прекарал неусетно цял час и половина в оформяне на думи с дребен почерк, като заличаваше сбърканите букви с малкия си пръст и полагаше новите върху им, а това изискваше да ги повтаря с мастило няколко пъти, за да са четливи през направените петна, когато отведнъж се стресна, защото вратата се отвори и при него влезе баща му.

— Здравей, Сами — рече бащата.

— Здравей, мой лазурни — отвърна синът, оставяйки перото си. — Казвай новините около мащехата.

— „Мисис Уелър спа много спокойно снощи, но е особено опърничава и неприятна таз заран. Подписан под клетва Т. Уелър, Ескуайър, Старши“. Туй е последният бюлетин, Сами — отвърна мистър Уелър, като си отвързваше шала.

— Няма ли подобрение? — запита Сам.

— Всички признаци влошени — отвърна мистър Уелър, клатейки глава. — Ама ти к’во си захванал? Към наука въпреки мъчнотиите, а, Сами?

— Свърших вече — рече Сам с известно стеснение. — Писах писмо.

— Тъй, тъй, виждам — отвърна мистър Уелър. — Дано не е на някоя млада жена, а, Сами?

— Е, и да отричам, все това — отвърна Сам. — Писах „Валънтайн“.

— К’во, к’во?! — извика мистър Уелър, явно ужасѐн от думата.

— „Валънтайн“ — повтори Сам.

— Сами, Сами — реч мистър Уелър с укор в гласа, — не мислех, че ще го сториш. След поуката, дет я имаш от лошите склонности на баща ти; след всичко, дет съм ти казвал по този въпрос; след кат видя със собствените си очи мащеха си и беше в нейна компания: туй, смятах аз, ще ти е обеца на ухото, дет ще я имаш до последния час на твоя живот! Не мислех, че ще го сториш, Сами, не мислех, че ще го сториш! — Тези размисли се оказаха непосилни за добрия стар баща и той вдигна чашата на Сам към устните си, като я изпразни до дъно.

— К’во ти стана сега? — запита Сам.

— Нищо, нищо, Сами — рече мистър Уелър. — Ще ми бъде страшна мъка, на моите години, но аз съм достичка твърд и туй е една утеха, както рекъл някакъв много стар пуяк, когато фермерът казал, че трябвало да го заколи за лондонския пазар.

— За к’ва мъка говориш? — попита Сам.

— Да те видя женен, Сами… Да те видя кат жалка жертвичка, дет мисли всичко туй знаменито, щот е млад и зелен — отвърна мистър Уелър. — Страшна мъка е туй за бащиното сърце, Сами.

— Глупости — рече Сам. — Аз нямам намерение да се женя, хич не се трогвай от таз работа; знам, че ти ги разбираш тези неща. Поръчай си тютюн за лулата, пък аз ще ти прочета мойто писмо. Хайде!

Не бихме могли да кажем със сигурност дали защото предвкусваше тютюна на лулата си, или защото дойде до утешителното заключение, че цялото семейство имаше съдбовна склонност да стига неизбежно до брак, но мистър Уелър се поуспокои и скръбта му стихна. Склонни сме да предположим, че се дойде до този резултат под съвместното действие на тези два източника на утеха, защото втория той повтаряше непрекъснато с тих глас, като междувременно позвъни със звънчето да си поръча от първия. После се освободи от най-горната си дреха, запали лулата, изтъпани се пред камината с гръб към огъня, тъй че да се стопли напълно и същевременно да се обляга на горната полица, и като обърна към Сам значително смекченото си от благотворното влияние на тютюна лице, подкани го да „почва стрелбата“.

Сам потопи перото в мастилницата, приготви се да нанася нужните поправки и започна с напълно театрален тон:

— Прекрасно…

— Стой! — рече мистър Уелър, като разтърси звънчето. — Една двойна кат обикновено, драга моя.

— Добре, сър — отвърна младата келнерка; тя със светкавична бързина се появи, изчезна, върна се и пак се изпари.

— Знаят май привичките ти тука — забеляза Сам.

— Да — отвърна бащата, — случвало се е на времето да се отбия тук… Карай, Сами.

— Прекрасно същество — започна отново Сам.

— Да не е поезия, а, Сами? — прекъсна го бащата.

— Не, не — отвърна Сам.

— Ех, слава богу — подчерта мистър Уелър. — Поезията не е естествена, Сами. Никой никогаж не е говорил поезия освен полицаят на втория ден на Коледа или ваксаджиите при Уорън, или продавачите на масло против косопад „Роулънд“… Все от тези простаци. Никогаж не се оставяй да говориш поезия, момчето ми. Почвай пак отначало, Сами.

Мистър Уелър отново се залови за лулата си с критична тържественост, а Сам отново зачете следното:

— Прекрасно същество, усещам се дяволски…

— Туй не е прилично — рече мистър Уелър, като извади лулата от устата си.

— Не, не е „дяволски“ — забеляза Сам, вдигайки листа към светлината, — ами „срам… ен“, зацапано е тук… усещам се засрамен…

— Много добре — рече мистър Уелър, — карай нататък.

— … усещам се засрамен и напълно о… о… забравих таз дума тук — рече Сам, като си почесваше главата с другия край на перото и се мъчеше да си спомни.

— Защо не погледнеш каква е? — запита мистър Уелър.

— Ами нали гледам — рече Сам, — само че пак е зацапано. Има едно „о“, едно „р“ и едно „н“.

— Да не е „обкръжен“ — подсказа мистър Уелър.

— Не, не е — рече Сам. — А, „объркан“, това беше.

— Таз не е тъй хубава дума кат „обкръжен“, Сами — възрази решително мистър Уелър.

— Тъй ли мислиш? — рече Сам.

— Един път дума — настоя бащата.

— Но не смяташ ли, че другата има по-дълбоко значение? — запита Сам.

— М-м-мда, май е по-нежна дума — рече мистър Уелър след кратко размишление. — Карай нататък, Сами.

— … усещам се засрамен и напълно объркан, като ти пиша, щото наистина си мило момиче, и толкоз.

— Ей туй е много хубаво — рече мистър Уелър, като извади лулата си, за да направи изказването.

— Да, мисля, че е доста добре — отвърна синът извънредно поласкан.

— Туй, коет’ харесвам в тоз начин на писане — рече по-възрастният мистър Уелър, — е, че не й викаш разни таквиз имена като Венера и други подобни. Защо да се вика на някоя млада жена Венера или пък ангел, Сами?

— Защо наистина! — отвърна Сам.

— Та тогаз може да й викаш и грифон, и инорог или направо кралски герб[80], щот всеки знай, че е сборище на чудновати животни — добави мистър Уелър.

— Точно тъй — рече Сам.

— Карай нататък, Сами — подкани мистър Уелър; Сам изпълни желанието му и зачете следното, докато бащата продължаваше да пуши с благодушен и дълбокомислен израз, действуващ извънредно творчески.

— … Преди да те видя, мислех, че всички жени са еднакви.

— Еднакви са ами — вмъкна в скоби мистър Уелър.

— … но сега — продължи Сам — виждам какъв кръгъл, невярващ, празноглав глупак съм бил; щото няма друга като теб и на мен ми харесваш повече от нищо друго… Исках тук да стане доста силничко — обясни Сам, вдигайки очи от писмото.

Мистър Уелър кимна одобрително и Сам зачете нататък:

— … И ето използувам празника, Мери, мила моя (като оня преследван за дългове джентълмен, дето излизал само в неделя[81]), за да ти кажа, че първия и единствен път, щом видях твоя лик, той ми остана в сърцето по-бързо и с по-ярки цветове от профилната машина (може да си чувала за нея, Мери, мила моя), макар че тя свършва портрета, слага му стъкло и рамка с кука за закачане, всичко готово за две минути и четвърт…

— Туй май ми мирише на поетично, Сами — подозрително рече мистър Уелър.

— Не, нищо подобно — отвърна Сам и зачете по-бързо нататък, за да отбегне спора по тази точка. — … Приеми ме, Мери, мила моя, като твой Валънтайн и си помисли за нещата, дето ти казвам… Мила моя Мери, тук аз свършвам.

Това е всичко — добави Сам.

— Не спираш ли много изведнъж, а, Сами? — запита мистър Уелър.

— Ами, съвсем не — отвърна Сам. На нея няма да й се иска повече: това е то голямото изкуство да пишеш писма.

— Е, да — съгласи се мистър Уелър, — в туй има нещо вярно; да можеше и мащеха ти да си свършва приказките според туй благородно правило. Ама няма ли да се подпишеш?

— Там е трудното рече Сам. — Не знам как да се подпиша.

— Подпиши се Уелър — предложи по-възрастният притежател на това име.

— Не върви — рече Сам. — Никога не се подписва „Валънтайн“ с истинското име.

— Подпиши се Пикуик, тогаз — рече мистър Уелър. — То е много хубаво име и лесно се пише.

— Чудесно — съгласи се Сам. — Може да свърша с някакъв стих. К’во ще кажеш?

— Не, не ми се харесва, Сами — възрази мистър Уелър. — Не знам ни един почтен кочияш да пише стихове освен един, дет преписал трогателни стихове вечерта, преди да го обесят за грабежи по пътищата; ама той бил в Камбъруел, тъй че и тук си важи правилото.

Но Сам не искаше да се откаже от поетичното хрумване и подписа писмото:

Твой любовен мъченик

Пикуик

После го сгъна по много сложен начин, сбута в един ъгъл полегато написано указание; „За Мери, прислужничка при кмета мистър Нъпкинс, Ипсуич, Съфък“, подлепи посланието си с цветни лепенки и най-сетне го сложи в джоба, готово за пощата. Щом приключиха с тази важна задача, мистър Уелър старши подхвана онова, за което бе повикал сина си.

— Първият въпрос засяга твойто началство, Сами — рече мистър Уелър. — Утре ще го съдят май, а?

— Ще го съдят — потвърди Сам.

— Виж к’во — продължи мистър Уелър, — смятам, че ще му трябват свидетели: да говорят що за човек е, също да докажат, че има алиби. Много пъти съм си прехвърлял в ума неговите работи и смятам, Сами, че той може да си отпусне сърцето. Имам приятели, дет ще сторят за него и едното, и другото. Но слушай сега моя съвет: не е важно какъв човек ще го изкарат, ами да гледа да има алиби. Нищо не е по-добро от едно алиби, Сами, нищо. — Мистър Уелър изглеждаше много съсредоточен, докато даваше своето юридическо мнение; и като зарови нос в чашата си, намигна над нея на своя изумен син.

— Е, какво искаш да кажеш? — рече Сам. — Да не мислиш, че го съдят за престъпление в „Оулд Бейли“, а?

— Туй няма нищо общо с нашия въпрос, Сами — отвърна мистър Уелър. — Къдет’ и да го съдят, само едно алиби ще го измъкне от кашата. Ний измъкнахме тъй Том Уайлдспарк от едно убийство, а пък всички важни птици с перуки казваха, че нищо не можело да го спаси. И по мое мнение, Сами, ако началството ти не докаже, че има алиби, ще го „сандърдисат“, както казват италианците, и няма к’во повече да говорим.

Тъй като по-възрастният мистър Уелър си бе създал твърдо и непоколебимо убеждение, че „Оулд Бейли“ е върховната съдебна инстанция в страната и че всички останали съдилища без изключение се ръководят от (и съблюдават при своето правораздаване) същите норми и процедура, то изцяло отхвърляше уверенията и доводите на своя син, целящи да докажат, че едно алиби би било ненужно в случая; и старият джентълмен страшно се възмущаваше, смятайки, че преследват мистър Пикуик по „специални причини“. Сам се увери, че е безсмислено да спорят по този въпрос и за да промени темата, попита какво още иска да разисква с него многоуважаемият му баща.

— Таз точка на дневния ред засяга семейната политика, Сами — захвана мистър Уелър. — Оня де, Стигинс…

— Червеноносият ли? — запита Сам.

— Съвсем същият — отвърна мистър Уелър. — Та оня, червеноносият, Сами, идва на гости на твойта мащеха с толкоз доброта и упоритост, дет не съм виждал никогаж. Той е толкоз привързан към семейството, Сами, че когат’ е далеч, не му е добре, освен ако има нещо да му спомня за нас.

— Ако бях на теб, щях да му дам за спомен таквоз нещо, та да го сърби и смъди поне десет години след туй.

— Чакай малко — рече мистър Уелър. — Точно исках да кажа, че сега винаги мъкне една плоска бутилка, дет побира около пинта и половина, и си я пълни с ананасов ром, преди да си иде.

— И я изпразва пак, преди да дойде, тъй ли? — добави Сам.

— До капка! — отвърна мистър Уелър. — Никога нищичко не оставя освен тапата и миризмата. Затуй може да си сигурен в него, Сами. И тъй, мойто момче, онез симпатяги уреждат тази вечер месечно събрание на голямото единно въздържателно дружество „Ибинизър“, клона Брик Лейн. Мащеха ти щеше да иде, Сами, но я хвана ревматизъм и не може; пък аз, Сами… аз имам два билета, дет й ги пратиха. — Мистър Уелър съобщи тази тайна много развеселен и така неуморно захвана да намига след това, че Сам се побоя да не е получил някакъв тик на десния клепач.

— Е, и? — рече този млад джентълмен.

— И — продължи неговият родоначалник, озъртайки се много предпазливо — ще идем ний двамата точно навреме. Заместник-пастирът ще закъснее, Сами, заместник-пастирът ще закъснее. — Тук мистър Уелър бурно се закикоти, но смехът му прерасна постепенно в задавяне, едва ли не опасно за възрастен човек като него.

— Е, не съм виждал друг стар чудак като тебе, откак съм дошъл на бял свят! — възкликна Сам, като търкаше гърба на стария човек тъй силно, че можеше да го запали от триене.

— Шт, Сами! — рече мистър Уелър, оглеждайки се още по-предпазливо, и заговори шепнешком: — Двама мои приятели, дето работят на Оксфорд Роуд, са винаги готови за всякакъв майтап, хубавичко ще се погрижат за заместник-пастира, Сами; а когат’ най-сетне дойде на събранието (пък е сигурно, че ще дойде, щото те ще го изпратят до вратата и ще го бутнат вътре, ако трябва), той ще е на такъв градус, дето никога не е стигал в „Маркиз Гранби“, Доркинг, а туй не е дребна работа. — След тези думи мистър Уелър още веднъж се изкиска невъздържано и съответно още веднъж изпадна в състояние на частично задушаване.

Нищо не можеше да допадне повече на Сам от замисленото разобличение на истинските склонности и качества на червеноносия; а защото уреченият за събранието час наближаваше, баща и син се запътиха веднага към Брик Лейн, като Сам не забрави да пусне писмото си в една пощенска кутия по пътя.

Месечните събрания на Голямото единно въздържателно дружество „Ебинизър“, клона Брик Лейн, ставаха в голяма стая, приятно и просторно разположена на върха на безопасна и удобна дървена стълба. Председател бе праволинейният мистър Антъни Хъм, „покаял се“ пожарникар, понастоящем учител, а при случай пътуващ проповедник; секретар бе мистър Джоунас Мъдж, бакалин по професия, ентусиазиран и безкористен дърдорко, който продаваше чай на членовете. Преди да пристъпят към деловата част, дамите седяха на скамейки и пиеха чай, докато не счетоха за целесъобразно да прекратят това занимание; голямо дървено ковчеже бе поставено върху зеленото сукно на деловата маса, а застаналият зад него секретар благодареше с любезна усмивка при всяка добавка към богатата медна жила, таяща се вътре.

Този път особено, жените пиеха чай в невероятни, страхотни количества, за невъобразим ужас на мистър Уелър старши, който, без да обръща ни най-малко внимание на всички предупредителни ръгания на Сам, се озърташе на вси страни с най-искрено изумление.

— Сами — пошепна мистър Уелър, — ако някои от тези хора не идат утре в болница да им вадят течност, не съм ти баща, тъй да знаеш. Ето тази бабка до мене ще се удави в чай.

— Мълчи де — промърмори Сам.

— Сам — пошепна мистър Уелър миг след това с голяма тревога в гласа, — запомни думите ми, мойто момче: ако онзи там, секретарят, я кара тъй още пет минути, направо ще се пръсне от вода и препечени филийки.

— Добре де, остави го, ако тъй му се иска — отвърна Сам. — На теб не ти влиза в работата.

— Ако туй продължи още много, Сами — рече мистър Уелър все тъй шепнешком, — смятам, че ми е дълг кат човек да стана и да се обърна към председателя. Ето оная млада жена през две пейки изпи девет чаши и половина; ама тя просто захвана да се подува пред очите ми.

Едва ли може да се съмняваме, че мистър Уелър щеше неотложно да пристъпи към изпълнение на добрите си намерения, ако, за голямо щастие, не бе последвал оглушителен шум от чаши и чинийки, докато ги прибираха, а това означаваше, че пиенето на чай бе привършило. Раздигаха приборите, пренесоха покритата със зелено сукно маса в средата на помещението и деловата част на заседанието биде започната от някакъв дребен, енергичен човек с плешива глава и възкъси бозави панталони, който се бе отведнъж втурнал нагоре по стълбата при грозящата го опасност да счупи двете си крачета, обути в бозави панталонки; той каза:

— Дами и господа, предлагам нашият предобър брат, мистър Алтъни Хъм, да заеме председателското кресло.

При това предложение дамите замахаха с изискана колекция носни кърпички, а енергичният човек наистина накара мистър Хъм да заеме председателското кресло, като го грабна за раменете и го тласна в махагоновата останка на някогашния мебел. Отново замахаха с кърпички; а мистър Хъм, зализан, бледолик, вечно потящ се мъж, се поклони смирено за голямо възхищение на жените и тържествено зае мястото си. После дребният човек с бозавите панталонки помоли за тишина, а мистър Хъм се изправи и каза, че с позволение на своите Бриклейнски братя и сестри, присъствуващи там в този момент, секретарят щял да прочете доклада на комитета; това предложение бе посрещнато с нова демонстрация на носните кърпички.

След като секретарят кихна по много внушителен начин и кашлицата — която неизбежно обхваща всяко събрание, щом трябва да се каже нещо важно — биде съответно изкашляна, следният документ биде прочетен:

Доклад на комитета на голямото единно въздържателно дружество „Ибинизър“, клона Брик Лейн

Нашият комитет изпълни през течение на миналия месец благородната си задача и с неизразимо задоволство докладва за следните случаи на нови привърженици към въздържателното движение:

Х. Уокър, шивач, жена и две деца. Признава, че когато бил при по-благоприятни условия, имал установен навик да пие бира — тъмна и светла; казва, че не е съвсем сигурен дали от двадесет години насам не му се е случвало да опитва редовно два пъти седмично „Куча муцуна“, питие, което, според направената от нашия комитет справка, представлява смес от топъл портър, полурафинирана захар, джин и индийско орехче (стон и вик на възрастна жена „точно тъй!“). Сега е без работа и без пари; смята за вероятно да е от портера (одобрителни възгласи) или от загубване трудоспособността на дясната ръка; не е сигурен кое от двете, но счита за възможно, че ако през целия си живот е пил само вода, неговият колега — работник, нямало да го набоде с ръждива игла и следователно нямало да се стигне до злополука (бурни одобрителни възгласи). Сега единствено питие за него е водата и той никога не чувствува жажда (шумни ръкопляскания).

Бетси Мартин, вдовица, едно дете и едно око. Ходи по къщите за чистене и пране на надница; никога не е имала повече от едно око, но знае, че майка й пиела силна бира от бутилки и не изключва възможността това да е причината (възторжени възгласи). Не смята за невъзможно, че ако винаги се е въздържала от силни напитки, би могла да има сега две очи (гръмки ръкопляскания). Преди, във всяка къща, гдето ходела, получавала по осемнадесет пенса на ден, една пинта портер и една чаша силен алкохол; но откакто е станала член на нашия Бриклейнски клон, винаги иска вместо това три шилинга и шест пенса (съобщението на този любопитен факт бе посрещнато с буен ентусиазъм).

Хенри Белър, многогодишен майстор на препечен хляб при разни обществени пиршества; който същевременно пиел големи количества чуждестранно вино; може някога да е вземал една-две бутилки за дома; не е напълно сигурен, но е уверен, че ако това се е случвало, то и съдържанието на бутилките е било изпразвано от него. Чувствувал се много потиснат и меланхоличен, бил трескав и усещал неутолима жажда; счита, че трябва да е било от виното, което пиел тогава (одобрителни възгласи). Сега не е на служба: и никога не слага ни капка чуждестранно вино в уста (гръмки ръкопляскания).

Томас Бъртън, доставчик на месо за котки на лондонския кмет, шерифите и някои членове на градския съвет (щом съобщиха това име, аудиторията притаи дъх). Има дървен крак; намира дървения крак скъп, за да го чука по камъните; преди употребявал дървени крака, купени от втора ръка, и пиел по чаша топъл джин с вода всяка вечер… понякога две чаши (дълбоки въздишки). Намира, че купените от втора ръка дървени крака се разцепват и гният много бързо; твърдо е убеден, че дървото им се руши от джина и водата (продължителни възторжени викове). Сега купува нови дървени крака и не пие нищо друго освен вода и слаб чай. Новите крака траят два пъти по-дълго от предишните и той смята, че се дължи изключително на въздържателското му поведение (тържествуващи възгласи).

Тук Антъни Хъм покани събранието да се развлече с песен. С оглед на това тяхно целесъобразно и морално забавление брат Мордлин бил нагодил думите на „Кой не знае славния млад лодкар“ към мелодията на „Старият стотен химн“ и той ги молел да го изпеят по този начин всички заедно (шумни аплодисменти). Използувал случая да изрази своето твърдо убеждение, че покойният мистър Добдин, давайки си сметка за сторените в своя живот грешки, написал тази песен, за да покаже преимуществата на въздържанието. Това било песен на трезвеността (необикновено бурни възгласи). Спретнатото облекло на младия лодкар, плавният му удар с веслата, завидното му душевно спокойствие му позволявали според прекрасните думи на поета:

„Да гребе ли, гребе,

без да мисли за нищо.“

И всичко това, взето цялостно, доказвало, че той непременно е пиел само вода (одобрителни възгласи), О, какво състояние на целомъдрена веселост (екзалтирани възгласи)! А каква била наградата на младежа? Нека всички младежи, присъствуващи тук, запомнят това:

„Край лодката му девите с готовност се тълпяха.“

(Гръмки възгласи по почин на дамите.) Какъв блестящ пример! Сестринството, девойките, стълпени около младия лодкар, го напътствуват да следва течението на дълга и въздържанието. Но… нима само девойки от скромни семейства го тешели, успокоявали и поддържали? Не!

„Той бе приет за пръв гребец от всички фини дами.“

(Гръмки възгласи.) Слабият пол до един… просел извинение — до една, кръжали около младия лодкар и се извръщали с погнуса от пиещите спиртни напитки младежи (одобрителни възгласи). Братята от Бриклейнския клон били всички лодкари (възгласи и смях). Стаята била тяхна лодка, тълпящите се девойки — това били дамите, а сам той (мистър Антъни Хъм) колкото и недостоен, бил челният гребец (взрив от аплодисменти).

— К’во иска да каже с туй „слабия пол“, Сами? — запита мистър Уелър шепнешком.

— Жените — отвърна Сам и той шепнешком.

— Не е май далеч от истината, Сами — отвърна мистър Уелър. — Те сигурно са слаби, много са слаби наистина, щом се оставят да ги баламосва тоз и оня кат него.

По-нататъшните размишления на възмутения стар джентълмен бидоха прекъснати от подготовката за песента; мистър Антъни Хъм четеше предварително по два реда за сведение на тези слушатели, които не познаваха легендата. А докато я пееха, дребният човек с бозавите панталонки изчезна; върна се веднага щом бяха привършили с текста и с много важно изражение на лицето зашепна нещо на мистър Антъни Хъм.

— Приятели — рече мистър Хъм, вдигайки умолително ръка, за да запазят мълчание и онези от пълните стари дами, които бяха изостанали с един-два стиха в песента, — приятели, един делегат от Доркинския клон на нашата организация, брат Стигинс, чака долу.

Пак се развяха носните кърпички, и то още по-живо от преди, защото мистър Стигинс беше извънредно популярен сред женското население на Брик Лейн.

— Може да влезе, струва ми се — добави мистър Хъм, поглеждайки към аудиторията с мазна усмивка. — Брате Таджер, нека той дойде горе и ни изрази своите приветствия.

Дребният човек с бозавите панталонки, който се отзова на името „брат Таджер“, се втурна надолу по стълбата с голяма скорост и незабавно след това се чу как се тътреха нагоре с преподобния мистър Стигинс.

— Ей го, че иде, Сами — пошепна мистър Уелър, станал морав в лицето от едва сдържан смях.

— Не казвай нищо повече, че няма да утрая — отвърна Сам. — Досам вратата е. Чувам го как си чука главата в летвите и мазилката.

Сам Уелър още говореше, когато малката врата се отвори със замах и се появи брат Таджер, последван от преподобния мистър Стигинс; последният бе едва-що пристъпил прага, когато бе посрещнат от шумно пляскане с ръце, тропане с крака и махане на носни кърпички; но на всички тези прояви на възторг брат Стигинс не отвърна с нищо освен със замръзнала усмивка и налудничав поглед, втренчен в горния край на пламъка на свещта върху масата; при това тялото му се клатушкаше напред-назад много съмнително и неустойчиво.

— Не сте ли добре, брат Стигинс? — тихо запита мистър Антъни Хъм.

— Съвсем съм добре, сър — отвърна мистър Стигинс със свиреп дрезгав глас, — съвсем съм добре, сър.

— О, много се радвам — рече мистър Антъни Хъм, като се поотдръпна няколко стъпки.

— Смятам, че никой тук няма да се осмели да каже, че не съм добре, сър — настоя мистър Стигинс.

— О, не, разбира се — съгласи се мистър Хъм.

— Не бих съветвал никого, сър, не бих съветвал никого — рече мистър Стигинс.

Междувременно събранието се бе смълчало напълно и с известна загриженост очакваше да продължи деловата част.

— Не желаете ли да кажете няколко думи на събранието, брате? — подкани усмихнато мистър Хъм.

— Не, сър — възрази мистър Стигинс. — Не, сър. Не желая, сър.

Присъствуващите се спогледаха с широко отворени очи; шепот на изумление пробягна из стаята.

— По мое мнение, сър — заговори много високо мистър Стигинс, разкопчавайки жакета си, — по мое мнение, сър, всички събрани тук са пияни, сър. Брате Таджер! — провикна се мистър Стигинс, отведнъж освирепял още повече, и се обърна рязко към дребния човек с бозави панталонки — вие сте пиян, сър! — С тези думи мистър Стигинс, подбуден от похвален стремеж да въдвори трезвеност сред присъствуващите, като отстрани всички недостойни лица, удари брат Таджер по носа с такова точно попадение, че бозавите панталонки изчезнаха светкавично: брат Таджер политна надолу по стълбата с главата напред.

Виждайки това, жените нададоха страхотно високи писъци и впускайки се на малки групи към съответните си любими братя, ги запрегръщаха, за да ги предпазят от опасността: изява на привързаност, оказала се едва ли не фатална за Хъм, който, бидейки извънредно популярен, бе почти задушен от скупчените около него поклоннички, които се провесваха на шията му и сипеха милувки. Повечето свещи бяха бързо загасени и само шум и бъркотия царяха в помещението.

— А сега, Сами — рече мистър Уелър, събличайки съвсем спокойно палтото си, — излез и повикай нощния пазач.

— А ти к’во ще правиш през туй време? — осведоми се Сам.

— Не бери грижа за мен, Сами — отвърна възрастният джентълмен, — имам да си уреждам разни сметки с оня там, Стигинс. — И преди Сам да успее да го спре, героичният му родител се промъкна до един отдалечен ъгъл и нападна преподобния Стигинс с невероятна ловкост.

— Хайде, стига! — рече Сам.

— Стига ли! — извика мистър Уелър и без допълнителна покана чукна преподобния мистър Стигинс по главата и закръжи весело около него, също като плуваща във вода тапа; истинска наслада бе да се наблюдават тези движения у джентълмен на неговата солидна възраст.

Като се убеди, че всякакви съвети ще бъдат безполезни, Сам си нахлупи по-здраво шапката, метна на ръка палтото на баща си и като хвана възрастния човек през кръста, го помъкна насила надолу по стълбата, а после на улицата, без да разхлабва нито за миг хватката си и без да му позволи да поспре, докато не стигнаха ъгъла на улицата. Като се добраха дотам, те чуха виковете на населението, наблюдаващо как отвеждат преподобния мистър Стигинс до участъка, за да пренощува на сигурност; после дочуха шума от разпръскващите се на разни посоки членове на Голямото единно въздържателно дружество „Ебинизър“, клона Брик Лейн.

Глава тридесет и четвърта

Изцяло посветена на пълен и прецизен отчет за незабравимия съдебен процес на Бардел против Пикуик

— Чудно, каква ли е закуската на старши съдебния заседател, без оглед кой ще е той — подхвърли, за да поддържа разговора, мистър Снодграс заранта на паметния четиринадесети февруари.

— А! — рече Пъркър. — Дано има хубава закуска.

— Защо? — попита мистър Пикуик.

— Много е важно, много е важно, драги мой сър — отвърна Пъркър. — Един благ, задоволен, добре закусил съдебен заседател е от капитално значение, такъв ни трябва. Незадоволени или гладни заседатели, драги мой сър, винаги решават в полза на ищеца.

— Господи помилуй — разтревожи се явно мистър Пикуик. — Но защо правят така?

— О, не знам — отвърна равнодушно дребният човек. — Спестява се време може би. Ако наближава обед, старши съдебният заседател вади часовника си, след като се е оттеглил с целия състав, и казва: „Боже мой, господа, вече е пет без десет, моля ви се! Аз обядвам в пет часа, господа.“ — „Аз също“ — казват всички останали с изключение на двама, които е трябвало да обядват в три, и те следователно са повече от склонни да се бърза. Старшият заседател се усмихва и прибира часовника си… „Е, господа, какво решаваме: ищецът или ответникът, господа? На мене ми се струва… що се отнася до мене, господа… казвам: на мене ми се струва, но нека това не влияе на вашето мнение, на мене ми се струва, че ищецът е прав.“ При тези думи двама или трима заседатели сигурно ще кажат, че и те мислят тъй… и естествено е да мислят тъй; а после всичко протича гладко, в пълно единодушие… Но вече е девет и десет! — погледна часовника си дребният човек. — Време е да тръгваме, драги мой сър; щом делото е за нарушение на обещание за женитба, съдебната зала е обикновено пълна. Най-добре позвънете за карета, драги мой сър, иначе ще закъснеем.

Мистър Пикуик позвъни незабавно, а след като каретата биде осигурена, четиримата пикуикисти и мистър Пъркър се разположиха вътре и потеглиха към Гилдхол; Сам Уелър, мистър Лоутън и синята чанта ги последваха във файтон.

— Лоутън — рече мистър Пъркър, — щом стигнаха преддверието на съдебната палата, — настанете приятелите на мистър Пикуик в стажантската ложа; нека самият мистър Пикуик бъде до мене. Насам, драги мой сър, насам. — Хващайки мистър Пикуик за ръкава на жакета, дребният човек го поведе към ниската скамейка, точно под местата за прокурорите, нарочно поставена за удобство на юридическите пълномощници, за да могат оттам да шепнат в ухото на адвокатите всякакви сведения, каквито биха могли да бъдат необходими за хода на делото. Заемащите тези места са невидими за голяма част от зрителите, защото седят на значително по-ниско ниво както от пледиращите адвокати, тъй и от публиката, чиито пейки са разположени амфитеатрално. Те са естествено гърбом и към едните, и към другите и са обърнати с лице към съдията.

— Това, струва ми се, е свидетелската ложа — рече мистър Пикуик, сочейки наляво към един вид амвон с месингови перила.

— Да, свидетелската ложа, драги мой сър — отвърна мистър Пъркър, докато извличаше куп книжа от чантата, току-що поставена в краката му от Лоутън.

— А там — продължи мистър Пикуик, сочейки надясно няколко оградени места, — там седят съдебните заседатели, нали?

— Точно тъй, драги мой сър — отвърна Пъркър, почуквайки по капака на табакерата си.

Крайно развълнуваният мистър Пикуик се изправи и погледът му се плъзна из съдебната зала. Множество зрители се бяха вече събрали в галерията, а и по местата за високопоставени адвокати се виждаше доста голям сбор от джентълмени с перуки, представляващи като цяло приятна и безспорно разнообразна колекция от носове и бакенбарди, с която справедливо се слави висшето адвокатско съсловие в Англия. Онези господа, що носеха някакво досие, го държаха по възможно най-демонстративен начин и си почесваха от време на време носа с него, за да може досието да привлече по-силно вниманието на зрителите. Други господа, нямащи досие за показ, носеха под мишница порядъчно големи фолианти с червени етикети и подвързани със светлобежова телешка кожа — в професията ги наричаха „правни телета“. Трети, неносещи нито досиета, нито фолианти, мушкаха ръце в джобовете си и си даваха задълбочен вид до степен, която смятаха подходяща; четвърти пък шареха насам-натам много неспокойно и енергично, доволни, че могат да предизвикват по този начин възхищение и изумление в непосветените в юриспруденцията. За голямо учудване на мистър Пикуик всички тези господа си бъбреха на малки групи и разискваха сутрешните новини най-равнодушно, сякаш не предстоеше никакво дело.

Поклонът на влезлия мистър Фънки, докато заемаше мястото си зад предназначената за прокурорите скамейка, привлече вниманието на мистър Пикуик; и едва-що бе отговорил на поздрава, когато съзря мистър Снъбин, следван от мистър Малърд, който скри наполовина адвоката, оставяйки на масата пред него огромна пурпурна чанта, а после се ръкува с мистър Пъркър и се оттегли. Сетне влязоха още двама-трима важни адвокати; един от тях — много дебел, с червено лице — кимна приятелски на мистър Снъбин и подхвърли, че заранта била прекрасна.

— Кой е този червеноликият, който каза, че заранта била прекрасна, и кимна на нашия адвокат? — пошепна мистър Пикуик.

— Адвокатът Бъзфъс — отвърна Пъркър. — Защитникът на другата страна: ще пледира против нас. Онзи джентълмен зад него е мистър Скимпин, вторият защитник.

Мистър Пикуик, явно потресен от хладнокръвната подлост на адвоката Бъзфъс, тъкмо щеше да запита как може защитникът на противната страна да бъде тъй дързък, та да си позволи да казва на адвоката Снъбин, че заранта била прекрасна, но не успя, защото отведнъж всички адвокати станаха на крака и се чу високо подвикване „тишина!“ от разпоредителя в съда. Оглеждайки се, мистър Пикуик разбра, че причината бе току-що влезлият съдия. Господин съдията Стеърли (заместващ в случая главния съдия, не дошъл поради неразположение) беше необикновено нисък човек и толкова дебел, че сякаш имаше само лице и туловище. Той се търкаляше напред на две мънички криви крачета и след като се поклони тържествено на именитите адвокати, които също му се кланяха тържествено, постави малките си крачета под масата, а тривърхата си шапка върху масата; и когато господин съдията Стеърли направи това, от него бяха видими единствено две малки подозрителни очички, едно широко розово лице и половин голяма, много смешна наглед перука.

Едва-що съдията бе заел мястото си и разпоредителят в партера извика „тишина!“ със заповеднически тон, при което друг разпоредител от галерията порядъчно сърдито изкряска „тишина!“, а същото подеха още двама-трима разпоредители, които изреваха „тишина!“ с укор и възмущение. След като това бе сторено, някакъв джентълмен в черно, седнал по-долу, пред съдията, се залови да вика поименно съдебните заседатели. Той доста много си дра гърлото, преди да се разбере, че присъствуваха само десет от предвидените. При което адвокатът Бъзфъс поиска да се извикат допълнително още двама обикновени съдебни заседатели; и тъй, един зарзаватчия и един аптекар бидоха сезирани незабавно.

— Обадете се, когато чуете имената си, господа, за да положите клетва — рече джентълменът в черно. — Ричард Ъпуич.

— Тук — отвърна зарзаватчията.

— Томас Грофин.

— Тук — отвърна аптекарят.

— Вземете Библията, господа. Закълнете се, че по съвест и напълно честно…

— Моля съда за извинение — прекъсна го аптекарят, висок и слаб жълтолик човек, — но се надявам, че съдът ще ме освободи от това задължение.

— На какво основание, сър? — запита господин съдията Стеърли.

— Нямам помощник, милорд — отвърна аптекарят.

— Това не е моя грижа, сър — възрази господин съдията Стеърли. — Длъжен сте да си вземете такъв.

— Нямам средства за това, милорд — заяви аптекарят.

— Би трябвало да имате средства за това — рече поруменял съдникът; защото господин съдията Стеърли беше доста раздразнителен по нрав и не търпеше възражения.

— Знам, че би трябвало, ако работата ми вървеше тъй, както би трябвало — отвърна аптекарят. — Но тя не върви тъй добре, милорд.

— Накарайте този джентълмен да се закълне — отсече безапелационно съдията.

Длъжностното лице бе успяло да произнесе само: „закълнете се, че по съвест и напълно честно…“, когато аптекарят отново го прекъсна:

— Ще трябва да положа клетва, тъй ли, милорд? — рече аптекарят.

— Разбира се, сър — отвърна сприхавият нисък съдия.

— Много добре, милорд — рече примирено аптекарят. — В такъв случай ще бъде извършено убийство, преди да приключи съдебното заседание, тъй да знаете. Заклевайте се, ако желаете, сър. — И аптекарят бе принуден да се закълне, преди съдията да се сети какво да отговори.

— Исках само да ви съобщя, милорд — поде аптекарят, докато заемаше съвсем спокойно своето място — че в дюкяна си не съм оставил никого освен един млад чирак. Той е много добро момче, милорд, но и понятие няма от лекарства; сигурен съм, че нищо не би могло да го разубеди, че английската сол не е оксалова киселина, а александрийският лист — опиева тинктура. Това е всичко, милорд. — При тези думи високият аптекар се разположи удобно и лицето му придоби любезен израз: той сякаш се бе примирил с най-лошото.

Обхванат от невъобразим ужас, мистър Пикуик бе вперил поглед в аптекаря, когато долови леко вълнение в залата; въведена бе мисис Бардел, подкрепяна от мисис Клъпинс; поставиха я в съвсем изнемощяло състояние на другия край на скамейката, гдето седеше мистър Пикуик. После един огромен чадър й бе поднесен от мистър Додсън, а чифт галоши — от мистър Фог, и двамата възприели за случая най-съчувствено и меланхолично изражение на лицето. Тогава се появи мисис Сандърс, водейки за ръка младия мистър Бардел. При вида на своето дете мисис Бардел трепна; опомнила се отведнъж, тя започна неистово да го целува; после, отново изпаднала в състояние на истерично умопомрачение, милата дама поиска да я осведомят къде се намира. В отговор на това мисис Клъпинс и мисис Сандърс извърнаха глави и заплакаха, а в това време господата Додсън и Фог умоляваха тъжителката да се успокои. Адвокатът Бъзфъс усърдно затърка очи с голяма бяла носна кърпа и хвърли трогателен поглед към заседателите, а и съдията явно не остана безразличен; много от зрителите се постараха да излеят вълнението си в покашляне.

— Много добро е това хрумване, наистина — пошепна мистър Пъркър на мистър Пикуик. — Знаменити момчета са тези Додсън и Фог. Отлично замислят ефекта, драги мой сър, отлично.

Докато Пъркър говореше, мисис Бардел идваше полека-лека на себе си, а мисис Клъпинс внимателно прегледа предните копчета и съответните петелки на младия мистър Бардел, сетне го изправи точно пред майка му — изгодно положение, отгдето той не можеше да не пробуди състрадание и жалост както у съдията, така и у заседателите. Това бе сторено след значителен отпор и обилни сълзи от страна на малкия джентълмен, който изпитваше известни смътни опасения, че поставянето му непосредствено под взора на съдията не бе нищо друго освен предвидено от закона предисловие, след което ще бъде изпратен направо на ешафода, или най-малкото на заточение отвъд океана.

— Бардел и Пикуик! — извика джентълменът в черно, обявявайки делото, стоящо на първо място в списъка.

— За ищеца съм аз, милорд — рече адвокатът Бъзфъс.

— Кой е с вас, колега Бъзфъз — запита съдията.

Мистър Скимпин се поклони, за да покаже, че това е той.

— Аз се явявам за ответник, милорд — рече адвокатът Снъбин.

— А с вас кой е, колега Снъбин? — осведоми се съдията.

— Мистър Фънки, милорд — отвърна адвокатът Снъбин.

— Адвокатът Бъзфъс и мистър Скимпин за ищеца — обяви съдията, като отбелязваше имената в тефтера си и ги четеше високо, — за ответника адвокатът Снъбин и мистър Мънки.

— Моля за извинение, милорд, Фънки.

— О, добре — рече съдията, — не съм имал досега удоволствието да чуя името на този джентълмен.

Мистър Фънки се поклони и се усмихна, а съдията също се поклони и се усмихна, след което мистър Фънки, изчервявайки се до бялото на очите, се опита да си даде вид, сякаш не знае, че всички го гледат: нещо неотдало се досега на никого и без изгледи да се отдаде някому и за в бъдеще.

— Продължавайте — рече съдията.

Разпоредителите отново призоваха залата към тишина и мистър Скимпин започна да „докладва делото“ и делото наистина изглеждаше без всякакви данни, докато той говореше, защото остави за свое собствено дознание всички известни само нему подробности и си седна след изтичането на три минути, оставяйки съдебните заседатели точно толкова осведомени, колкото бяха и в началото.

Тогава се изправи адвокатът Бъзфъс с цялото величие и достойнство, полагащи се при наличието на такова сериозно дело, и след като прошепна нещо на Додсън и се посъветва накратко с Фог, придърпа мантията върху плещите си, пооправи перуката си и се обърна към съдебните заседатели.

Адвокатът Бъзфъс започна, заявявайки, че никога в продължение на цялата си професионална практика — от първия миг, когато се е отдал на изучаване и боравене със закона — не бил подхождал към някое дело с толкова голямо вълнение и дълбоко чувство за тежка отговорност, възложена нему — една отговорност, би казал той, която не би могъл да понесе, ако не бил обнадежден и поддържан от убеждението (толкова силно, че се равнявало на увереност), че каузата на истината и справедливостта или, с други думи, каузата на неговата жестоко пострадала и онеправдана довереница, щяла непременно да възтържествува при тези високонравствени и проницателни дванадесет съдебни заседатели, които виждал пред себе си в ложата.

Адвокатите често почват по този начин, защото така успяват да повдигнат неимоверно самочувствието на съдебните заседатели и те захващат да се мислят за много умни. И въздействието безспорно дойде веднага; много от заседателите най-ревностно се заловиха да си вземат безкрайни бележки.

— Вие разбрахте от моя високообразован колега, господа — продължи адвокатът Бъзфъс, знаейки добре, че от споменатия високообразован колега съдът не бе разбрал абсолютно нищо, — вие разбрахте от моя високообразован колега, господа, каква е същността на това дело: неустойка на обещание за женитба, щетите на която неустойка възлизат на хиляда и петстотин лири. Но от моя високообразован колега вие не сте чули, защото това не влиза в задачата на моя високообразован колега, какви са фактите и обстоятелствата около това дело. За тези факти и обстоятелства, господа, вие ще чуете подробности от мен и те ще бъдат потвърдени от безупречната дама, която поставям на трибуната пред вас.

Адвокатът Бъзфъс сложи много силно ударение на думата „трибуна“, като шумно стовари юмрук върху масата, хвърляйки поглед към Додсън и Фог, които кимнаха в знак на възхищение към адвоката и предизвикателно възмущение към ответника.

— Тъжителката, господа — продължи адвокатът Бъзфъс с мек, меланхоличен глас, — тъжителката е вдовица; да, господа, вдовица. Покойният мистър Бардел, радвал се в продължение на много години на уважението и доверието на своя монарх, като един от стражите на неговите кралски доходи, напуска почти незабелязано този свят, за да потърси другаде онзи мир и онзи покой, които митницата не е в състояние да даде.

При това патетично описание на кончината на мистър Бардел, който бил ударен с едноквартово шише по главата в някаква кръчма, гласът на високообразования адвокат затрепери и той продължи развълнувано:

— Малко преди смъртта си той запечатва своя образ и подобие в лицето на своя син-младенец. С този син-младенец, залог на любовта, оставен й от нейния покоен съпруг — акцизния чиновник, мисис Бардел се оттегля от света и търси уединението и спокойствието на Гозуъл Стрийт; и тук, на прозореца на гостната си, тя поставя обявление със следния надпис: „Мебелирана квартира за неженен джентълмен. Сведения вътре“. — Тук адвокатът Бъзфъс спря, докато много членове на съда си взеха бележка за документа.

— Няма ли дата за това, сър? — запита един съдебен заседател.

— Няма дата, господа — отвърна адвокатът Бъзфъс, — но съм упълномощен да кажа, че обявлението е било поставено на въпросния прозорец точно преди три години по това време. Моля съдът да обърне внимание на формулировката на документа: „Мебелирана квартира за неженен джентълмен“. Отношението на мисис Бардел към другия пол, господа, се определя от дългите й съзерцания на неоценимите качества на покойния й съпруг. В нея няма страх, в нея няма съмнение, в нея няма подозрение, в нея царува само доверие и надежда. „Мистър Бардел — ми каза вдовицата, — мистър Бардел беше човек на честта, мистър Бардел държеше на думата си, мистър Бардел не беше измамник, мистър Бардел преди също беше неженен джентълмен; в неженените джентълмени търся аз защита, опора, утеха и успокоение; в неженените джентълмени ще виждам винаги нещо, напомнящо ми за някогашния мистър Бардел, когато пръв завоюва моето младо и невинно сърце; на неженен джентълмен следователно ще отдам под наем моите стаи.“ Подтиквана от този прекрасен и трогателен порив (един от най-хубавите пориви на нашата несъвършена природа, господа), самотната и безутешна вдовица изсушава сълзите си, мебелира първия си етаж, взема своето невинно дете в майчините обятия и слага обявата на прозореца на гостната си. Остава ли там обявата за дълго? Не! Змията дебне от засада, фитилът е зареден, мината е готова, разрушителят-сапьор си знае работата. И три дена не изминават, откакто надписът е поставен на въпросния прозорец — три дена, господа, — и едно същество, възправено на два крака, имащо всички външни белези на човек, а не на чудовище, почуква на вратата на мисис Бардел за допълнителни сведения. Той наема помещенията и още на следния ден влиза във владение. Този човек е Пикуик — Пикуик, ответникът.

Адвокатът Бъзфъс бе говорил тъй стремително, че лицето му стана съвсем мораво; той спря да поеме дъх. Настъпилата тишина събуди съдията Стеърли и той веднага записа нещо с перо без мастило, давайки си необикновено задълбочен вид, за да накара заседателите да повярват, че той винаги мисли най-съсредоточено със затворени очи. Адвокатът Бъзфъс продължи:

— За този човек, Пикуик, аз ще говоря малко; темата не е много привлекателна; защото нито аз, господа, нито вие сме от хората, които биха изпитали удоволствие да се ровят в това възмутително безсърдечие и системно злодейство.

Тук мистър Пикуик, който бе страдал мълчаливо през всичкото време, скокна гневно, сякаш в ума му се въртеше някакво смътно намерение да се нахвърли върху адвоката Бъзфъс пред височайшето присъствие на съда и закона. Предупредителният жест на Пъркър го възпря и той заслуша по-нататъшните слова на високообразования джентълмен с възмутен вид, коренно различен от възхитените лица на мисис Клъпинс и мисис Сандърс.

— Казвам системно злодейство, господа — продължи адвокатът Бъзфъс и се обърна към мистър Пикуик, пронизвайки го с поглед, — и като казвам системно злодейство, позволете ми да подчертая пред ответника Пикуик, ако той присъствува в залата (а бях уведомен, че присъствува), че той щеше да постъпи по-пристойно и подобаващо и щеше да покаже много повече такт и разум, ако не беше идвал въобще. Позволете да го предупредя, господа, че всякакви жестове на несъгласие или на неодобрение, що би си позволил тук, не ще имат успех пред вас; че вие знаете как да ги прецените и тълкувате; и нека му кажа още нещо, което ще потвърди пред вас господин съдията, господа, че адвокатът, изпълняващ дълга си към своя довереник, не бива нито да се заплашва, нито да се насилва, нито да се обижда; и всеки опит да се направи едното или другото, първото или последното, ще се стовари върху главата на виновника, бил той тъжител или ответник, без разлика дали името му е Пикуик или Ноукс, или Стоукс, или Браун, или Томсън.

Това малко отклонение от главния въпрос имаше естествено за цел да привлече очите на всички върху мистър Пикуик. Съвземайки се частично от състоянието на морално извисяване, в което се бе лашнал, адвокатът Бъзфъс поде:

— Аз ще ви докажа, господа, че в продължение на две години Пикуик живее постоянно, безспирно и непрекъснато в дома на мисис Бардел. Ще ви докажа как през цялото това време мисис Бардел го обслужва, грижи се за удобствата му, готви яденето му, дава бельото му на перачката, кърпи и проветрява върнатото пране, за да е готово за обличане: накратко казано, тя се ползува и радва на пълното му доверие. Ще ви докажа, че при многобройни случаи той дава половин пени, а понякога дори шестпенсова монета на малкото й момче; и ще ви докажа, чрез свидетел, чиито показания моят многообразован колега не би могъл в никой случай да отхвърли или омаловажи, че при един случай той погалва момчето по главата и след като го запитва дали е печелил напоследък абета и гуди (както разбрах, това означава специален вид топчета, извънредно ценени от детското население в града), употребява следния забележителен израз: „Искаш ли да имаш втори баща?“ Ще ви убедя, господа, че преди около година Пикуик отведнъж започва да отсъствува от дома за дълги промеждутъци, сякаш с намерение да прекъсне връзката с моята довереница; но ще ви убедя също, че неговото решение по това време не е достатъчно твърдо или по-добрите му чувства вземат връх (ако той въобще притежава добри чувства), или пък чарът и качествата на моята довереница побеждават неговите нечовешки намерения; в това ще се уверите, защото при един случай, след като се завръща от провинцията, той ясно и в подобаваща форма й прави предложение за женитба. Преди това обаче взема нарочни мерки да няма свидетели за техния тържествен договор; в състояние съм да докажа, по показания на трима негови собствени приятели — съвсем неволни свидетели, господа, съвсем неволни свидетели, — че онази сутрин той бива заварен от тях, когато държи тъжителката в своите обятия и успокоява вълнението й с милувки и ласкави думи. — Тази част от речта на високообразования адвокат видимо произведе впечатление върху слушателите. Измъквайки две-три съвсем малки листчета, той продължи:

— А сега, господа, само още една дума. Две писма са били разменени между страните, писма безспорно написани с почерка на самия ответник; и те действително говорят много неща. Тези писма също ни разкриват нравствения облик на този човек. Те не са открити, страстни, красноречиви послания, излъчващи единствено думи на нежна привързаност. Те са прикрити, лукави, двусмислени съобщения, но за щастие много по-показателни, отколкото да бяха съчинени с най-пламенни слова и най-поетично въображение — писма, на които трябва да се гледа с проницателност и подозрение — писма, които Пикуик явно е замислил тъй, че да заблуди и оплете всяко трето лице, в чиито ръце биха могли да попаднат. Нека ви прочета първото: „Гарауейс, дванадесет часа. Драга мисис Б. — пържоли и доматен сос. Ваш Пикуик“. Господа, какво означава това? Пържоли и доматен сос! Ваш Пикуик! Пържоли! Боже господи! И доматен сос! Господа, нима щастието на една чувствителна и доверчива жена трябва да бъде погубено с подобни плитки измами като тези? Следващото писмо няма абсолютно никаква дата, нещо подозрително само по себе си. „Драга мисис Б., няма да се върна до утре. Бавен екипаж.“ А сетне следват тези извънредно забележителни думи: „Не се безпокойте за грейката.“ За грейката! Но, господа, кой се безпокои за някаква грейка? Било ли е някога смутено душевното спокойствие на мъж или жена от една грейка, която сама по себе си е безобидна, полезна и мога да добавя, господа, удобна домакинска потреба? Защо се иска тъй настоятелно от мисис Бардел да не се тревожи относно тази грейка, освен ако (а несъмнено е тъй в случая), освен ако тя е само прикритие за потайния огън — просто заместител на някое ласкаво слово или обещание, съгласно предварително уговорена система при писмата му, хитро замислена от Пикуик с оглед на подготвяната от него измяна — една система, която не съм в състояние да обясня? А какво означава този намек за бавния екипаж? Предполагам, че може да се отнася до самия Пикуик, който безспорно е престъпно бавен в цялата тази история, но чиято бързина сега ще бъде ускорена много неочаквано и колелата на екипажа му ще бъдат смазани от вас, господа, за негова собствена сметка!

Адвокатът Бъзфъс млъкна на това място, за да види дали съдебните заседатели се усмихват на неговата шега; но тъй като никой не я разбра освен зарзаватчията, който същата тази сутрин бе подложил своята талига на упоменатия смазочен процес, високообразованият адвокат счете за уместно отново да потъне за малко в печално настроение, преди да завърши.

— Но достатъчно за това, господа — поде адвокатът Бъзфъс. — Трудно е да се усмихва човек с наболяло сърце; няма място за шеги, когато е пробудено най-дълбокото ни съчувствие. Бъдещето и надеждите на моята доверителка са разбити и не са голи думи, като казвам, че тя наистина остава без работа. Обявата е снета, но няма наемател. Подходящи неженени джентълмени минават и заминават край къщата, но не са поканени да получат някакви сведения нито вътре, нито вън. Униние и тишина се ширят в този дом; не се чува дори гласът на момченцето: неговите детски игри остават в забвение, защото майка му плаче; забравил е своите „абета“ и „гуди“. Отучил се е от свойския вик „предай се!“. Не играе вече нито на челик, нито на чифт-тек. Но Пикуик, господа, Пикуик, безжалостният рушител на този семеен оазис в пустинята на Гозуъл Стрийт… Пикуик, който задръсти извора и хвърли смет върху моравата… Пикуик, който идва днес пред вас с безсърдечните си доматени сосове и грейки… Пикуик все още вири глава с безсрамна наглост и наблюдава без ни една въздишка предизвиканата от него разруха. Обезщетение, господа, тежко обезщетение е единственото наказание, което може да му наложите, и единственото възмездие, с което може да облагодетелствувате моята довереница. И с молба за това обезщетение се обръща тя сега към просветените, високопоставени, справедливи, добросъвестни, съчувствуващи и мъдри съдебни заседатели, избрани всред най-цивилизованите й съотечественици.

Завършвайки блестящата си пледоария, адвокатът Бъзфъс си седна, а господин съдията Стеърли се събуди.

— Повикайте Елизабет Клъпинс — рече адвокатът Бъзфъс, ставайки минута след това с възобновена енергия.

Най-близкият разпоредител повика Елизабет Тъпинс; друг, застанал малко по-далече, потърси Елизабет Джъпкинс; а пък трети се втурна вън, на Кинг Стрийт, и закряска „Елизабет Мъфинс“, докато му прегракна гласът.

Междувременно мисис Клъпинс биде възкачена в свидетелската ложа с обединените усилия на мисис Бардел, мисис Сандърс, мистър Додсън и мистър Фог; а когато тя кацна благополучно на най-горното стъпало, мисис Бардел застана на най-долното с носната си кърпичка и галошите в една ръка и едно шише, съдържащо не по-малко от четвърт пинта амонячна сол — в другата, готова за всякакви непредвидени обстоятелства.

Вперила очи в лицето на съдията, мисис Сандърс се изтъпани съвсем наблизо с големия чадър, като държеше палеца на дясната си ръка на пружината с напрегнато изражение, сякаш бе нащрек, за да разтвори чадъра при първия знак.

— Мисис Клъпинс — рече адвокатът Бъзфъс, — моля, успокойте се, госпожо.

Щом мисис Клъпинс биде помолена да се успокои, тя естествено се разрида с удвоено усърдие и показа различни признаци на грозящ я припадък или, както тя се изрази по-късно, на непосилен прилив на чувства.

— Спомняте ли си, госпожо — рече адвокатът Бъзфъс след няколко несъществени въпроса, — спомняте ли си, че една паметна заран, през миналия месец юли, вие сте се намирали у мисис Бардел на горния етаж в задната стая, докато тя чистела помещението на Пикуик?

— Да, милорд и господа заседатели, спомням си — отвърна мисис Клъпинс.

— Гостната на мистър Пикуик е, струва ми се, също на горния етаж, откъм улицата?

— Да, тъй е, сър.

— Какво търсехте вие в задната стая, госпожо? — запита дребничкият съдия.

— Милорд и господа заседатели — отвърна мисис Клъпинс видимо развълнувана, — аз няма да ви излъжа.

— По-добре не го правете, госпожо — рече дребничкият съдия.

— Аз бях там, без да знае мисис Бардел — подхвана мисис Клъпинс. — Бях излязла с малка кошничка, господа, да купя три фунта обли червени картофи, което правеше два пенса и половина, когато виждам външната врата на мисис Бардел открехната.

— Какво, какво? — възкликна дребничкият съдия.

— Полуотворена, милорд — обясни адвокатът Снъбин.

— Тя каза открехната — рече дребничкият съдия с лукав вид.

— Това е едно и също, милорд — рече адвокатът Снъбин.

Дребничкият съдия погледна недоверчиво и подчерта, че ще си вземе бележка по тази точка. После мисис Клъпинс продължи:

— Аз влязох, господа, просто да кажа добр’утро и се качих, без да ме видят, по стълбата до задната стая. Господа, в предната стая се чуваха гласове.

— И вие сте подслушвали, струва ми се, нали, мисис Клъпинс? — запита адвокатът Бъзфъс.

— Извинявайте много, сър — възрази мисис Клъпинс с величествен вид, — таквиз неща аз ги презирам. Говореха много високо, сър, и не можеше да не чуя.

— Добре, мисис Клъпинс, вие не сте подслушвали, но сте чули гласове. Беше ли един от тях гласът на мистър Пикуик?

— Да, сър, неговият глас.

И след като установи ясно, че мистър Пикуик е говорел на мисис Бардел, мисис Клъпинс повтори малко по малко, с помощта на многочислени въпроси, оня разговор, с който нашите читатели са вече запознати.

По лицата на съдебните заседатели се четеше подозрение, а адвокатът Бъзфъс се усмихна и седна. Съдебните заседатели изглеждаха наистина застрашителни, когато адвокатът Снъбин заяви, че той няма да подлага свидетелката на кръстосан разпит, защото мистър Пикуик считал за свой дълг спрямо нея изрично да заяви, че нейните показания били, общо взето, верни.

След като бе веднъж пробила леда, мисис Клъпинс счете, че й се удава удобен случай да направи кратък доклад за собствените си домашни истории; и тъй, тя незабавно се залови да осведомява съда, че засега била майка на осем деца, но имала основателни надежди да дари на мистър Клъпинс девето отроче след шест месеца около тази дата. На това интересно място тя биде прекъсната от извънредно ядосания дребничък съдия; и като последица на това прекъсване тази достопочтена дама биде учтиво изведена навън от мистър Джаксън заедно с мисис Сандърс без повече приказки.

— Натаниъл Уинкл! — рече мистър Скимпин.

— Тук — отвърна слаб глас. Мистър Уинкл възлезе в свидетелската ложа и след като съответно положи клетва, се поклони на съдията съвсем почтително.

— Не гледайте мен, сър — рече остро съдията в отговор на поздрава, — гледайте заседателите.

Мистър Уинкл изпълни заповедта и насочи очите си към мястото, гдето смяташе за най-вероятно да се намират съдебните заседатели; а на него му бе напълно невъзможно да види каквото и да е в тогавашното му объркано душевно състояние.

Започна разпитът на мистър Уинкл от мистър Скимпин — многообещаващ млад човек на четиридесет и две или три години, стараещ се естествено да обърка колкото се може повече един свидетел, предразположен явно в полза на противната страна.

— А сега, сър — подхвана мистър Скимпин, — бъдете тъй любезен и съобщете на негова светлост и господа съдебните заседатели вашето име. — И мистър Скимпин наклони глава на една страна, за да изслуша с изострено внимание отговора, като едновременно хвърли поглед към съдебните заседатели, сякаш даваше да се подразбере, че той няма да се учуди, ако вродената склонност на мистър Уинкл към лъжесвидетелство го накара да каже някое друго, а не своето собствено име.

— Уинкл — отвърна свидетелят.

— Как е малкото ви име, сър? — запита сърдито дребничкият съдия.

— Натаниъл, сър, тоест милорд.

— Натаниъл Даниъл или Даниъл Натаниъл?

— Не, милорд, само Натаниъл, без никакъв Даниъл.

— Защо тогава ми казахте Даниъл, сър — сопна се съдията.

— Не съм казвал Даниъл, милорд — отвърна мистър Уинкл.

— Казахте, сър — възрази съдията, като сви строго вежди. — Как иначе ще е попаднало това „Даниъл“ в бележките ми, ако не сте го казали вие, сър?

Този довод несъмнено беше неоспорим.

— Мистър Уинкл има доста къса памет, милорд — намеси се мистър Скимпин с нов поглед към съдебните заседатели. — Надявам се, че ще намерим средства да я освежим, преди да свършим с него.

— Предупреждавам ви да внимавате, сър — рече дребничкият съдия на свидетеля, поглеждайки го зловещо.

Горкият мистър Уинкл се поклони и се стараеше да се държи с привидна непринуденост, обаче беше толкова смутен в този момент, че приличаше по-скоро на заловен джебчия.

— А сега, мистър Уинкл — рече мистър Скимпин, — моля, слушайте ме добре, сър; позволете и аз да ви посъветвам, за ваше лично добро, да не забравяте предупреждението на негова светлост да внимавате. Ако не се лъжа, вие сте близък приятел на ответника Пикуик, нали?

— Познавам мистър Пикуик от… доколкото мога да си спомня в този момент, почти…

— Моля не отбягвайте въпроса ми, мистър Уинкл. Близък приятел ли сте на ответника, да или не?

— Аз точно щях да кажа, че…

— Ще отговорите ли на въпроса, сър, или няма да отговорите?

— Ако не отговорите на въпроса, ще бъдете задържан, сър — намеси се дребничкият съдия, откъсвайки поглед от бележника си.

— Хайде, сър — рече мистър Скимпин. — Да или не, моля?

— Да — отвърна мистър Уинкл.

— Да, значи. А защо не го казахте веднага, сър? Може би познавате и тъжителката? Е, мистър Уинкл?

— Не я познавам; виждал съм я.

— О, значи, не я познавате, но сте я виждали? Бъдете тъй любезен тогава и изяснете на съдебните заседатели какво искате да кажете с това, мистър Уинкл.

— Искам да кажа, че не съм близък с нея, но съм я виждал, когато ходех на гости у мистър Пикуик на Гозуъл Стрийт.

— Колко пъти сте я виждали, сър?

— Колко пъти?

— Да, мистър Уинкл, колко пъти? Ще повторя въпроса си дванадесет пъти, ако желаете, сър. — И високообразованият джентълмен решително и сурово сви вежди, сложи ръце на хълбоците и се усмихна многозначително на съдебните заседатели.

При този въпрос се дойде до поучително сплашване, обичайно при подобни случаи. Най-напред мистър Уинкл заяви, че му било невъзможно да каже колко пъти е виждал мисис Бардел. После го запитаха дали не я е виждал двадесет пъти, на което той отговори: „Сигурно… дори повече.“ Тогава го запитаха дали не я е виждал сто пъти… дали можел да се закълне, че я е виждал повече от петдесет пъти… дали бил сигурен, че не я е виждал поне седемдесет и пет пъти… и т.н.; в края на краищата стигнаха до удовлетворителното заключение, че той трябва да внимава, с оглед на собствената си личност, какво точно говори. Когато свидетелят биде доведен по този начин до желаното състояние на нервна обърканост, разпитът продължи както следва:

— Кажете, моля, мистър Уинкл, дали си спомняте, че сте посетили ответника Пикуик в онази му квартира, в дома на тъжителката, на Гозуъл Стрийт, през въпросното утро миналия месец юли?

— Да, спомням си.

— Бяхте ли придружен тогава от ваш приятел на име Тъпман и друг приятел на име Снодграс?

— Да.

— Тук ли са те?

— Да, тук са — отвърна мистър Уинкл и погледна за доказателство към мястото, гдето седяха неговите приятели.

— Моля, внимавайте в моите думи, мистър Уинкл, и не се занимавайте с вашите приятели — рече мистър Скимпин с нов многозначителен поглед към съдебните заседатели. — Те трябва да дадат своите показания без предварително съвещание с вас, ако такова не се е състояло вече (още един поглед към съдебните заседатели). Сега, сър, разкажете на господа съдебните заседатели какво сте видели при влизане в стаята на ответника тази именно заран. Хайде, говорете, сър; рано или късно вие всичко ще ни разкажете.

— Ответникът, мистър Пикуик, държеше тъжителката в своите обятия, обвил ръце около кръста й — отвърна мистър Уинкл с лесно обяснима нерешителност, — а тъжителката сякаш беше припаднала.

— Чухте ли ответника да казва нещо?

— Чух го да я нарича добро създание и го чух как я молеше да се съвземе, защото положението било неловко, ако някой влезел… все думи от този род.

— А сега, мистър Уинкл, ще ви задам само още един въпрос, като ви моля да имате пред вид предупреждението на негова светлост. Бихте ли се заклели, че Пикуик, ответникът, не е казал при въпросния случай: „Драга мисис Бардел, добро ми създание, съвземете се от това положение, защото с това положение вие трябва да свикнете“ или подобни думи с това съдържание?

— Аз… аз наистина не го разбрах така — отвърна мистър Уинкл, изумен от това ловко стъкмяване на няколкото думи, дочути от него, — аз бях на стълбището и не можех да чуя съвсем ясно; но създаденото у мен впечатление е…

— Господа съдебните заседатели не се интересуват от създаденото у вас впечатление, мистър Уинкл — прекъсна го мистър Скимпин. — Боя се, че това впечатление не би могло да е от голяма полза за честните и прями люде. Вие сте били на стълбището и не сте могли да чуете съвсем ясно; но не бихте могли да се закълнете, нали, че Пикуик не е употребил израза, който току-що цитирах? Така ли е?

— Да… не мога да се закълна — отвърна мистър Уинкл, а мистър Скимпин си седна с тържествуващ вид.

Каузата на мистър Пикуик не бе имала много щастлив ход до този момент, тъй че никак не бе препоръчително да се утежнява с някакви нови подозрения. Но тъй като беше препоръчително личността му да се представи по възможност в по-благоприятна светлина, мистър Фънки се изправи, с надежда да се добере до нещо по-значително, като и той подложи мистър Уинкл на кръстосан разпит.

— Струва ми се, мистър Уинкл — подхвана мистър Фънки, — че мистър Пикуик не е много млад.

— О, да — отвърна мистър Уинкл. — Би могъл да ми е баща.

— Вие уведомихте моя високообразован колега, че отдавна познавате мистър Пикуик. Имате ли някакви основания да считате или да предполагате, че той е възнамерявал да се жени?

— О, не; не, разбира се! — отвърна мистър Уинкл с толкова жар, че би трябвало мистър Фънки да го отпрати от свидетелската ложа с възможно най-голяма скорост. Адвокатите твърдят, че има два вида извънредно лоши свидетели: прекалено боязливите и прекалено ревностните; на мистър Уинкл бе писано да играе и двете роли.

— Ще отида още по-далеч, мистър Уинкл — продължи мистър Фънки много гладко и самоуверено. — Виждали ли сте някога в обноските или поведението на мистър Пикуик към другия пол нещо, което да ви навее мисълта, че той е имал някакви брачни намерения в напредналите години на своя живот?

— О, не; не, разбира се! — отвърна мистър Уинкл.

— Било ли е винаги държането му спрямо жените това на човек, достигнал вече доста напреднала възраст и удовлетворен от собствените си занимания и забавления, както един баща би се отнасял към своите дъщери?

— Без всякакво съмнение — отвърна мистър Уинкл от все сърце. — Тоест… да… о, да, разбира се.

— И никога не сте забелязвали в неговото държане към мисис Бардел или коя и да е друга жена нещо подозрително и в най-малка степен? — рече мистър Фънки, като се готвеше да седне, защото адвокатът Снъбин му смигаше от известно време.

— Н… н… не — отвърна мистър Уинкл, — освен при един незначителен случай, който, не се съмнявам, би могъл лесно да се обясни.

Ако злополучният мистър Фънки си бе седнал, когато адвокатът Снъбин му бе смигнал отначало, или ако адвокатът Бъзфъс бе прекратил този неправилен кръстосан разпит от самото начало (но последният добре разбра, че не бива да го стори, защото, виждайки смущението на мистър Уинкл, той схвана незабавно, че то по всяка вероятност ще донесе нещо, което да ползува неговата довереница), нямаше да се стигне до това неуместно признание.

Щом тези думи се изплъзнаха от устата на мистър Уинкл, мистър Фънки седна, а адвокатът Снъбин доста припряно каза на мистър Уинкл, че може да напусне свидетелската ложа и мистър Уинкл се канеше да го стори с голяма готовност, но адвокатът Бъзфъс го спря.

— Стойте, мистър Уинкл, стойте! — рече адвокатът Бъзфъс. — Ще има ли негова светлост любезността да запита свидетеля в какво се състои този единствен случай на подозрително държане спрямо жените от страна на този джентълмен, който е на възраст да му бъде баща.

— Чухте ли какво каза високообразованият защитник, сър? — забеляза съдията, обръщайки се към нещастния измъчен мистър Уинкл. — Опишете случая, за който споменахте.

— Милорд — рече мистър Уинкл, като трепереше от вълнение, — аз… аз бих предпочел да не го направя.

— Възможно е — рече дребничкият съдия, — но трябва да го направите.

И всред дълбокото мълчание в цялата зала мистър Уинкл колебливо заразказва, че незначителната случка, навяваща подозрение, се състояла в това, че мистър Пикуик бил заварен посред нощ в спалнята на една дама; събитието, според мистър Уинкл, завършило с осуетяване брака на въпросната дама и довело до принудително закарване на цялата компания до Джордж Нъпкинс, ескуайър, магистрат и миров съдия на градчето Ипсуич!

— Можете да се оттеглите, сър — рече адвокатът Снъбин.

Мистър Уинкл действително се оттегли и замаян се втурна бързо до „Джордж и ястребът“, гдето биде заварен от прислугата няколко часа по-късно да стене глухо и жално, заровил глава във възглавниците на софата.

После в свидетелската ложа бидоха поканени един след друг Трейси Тъпман и Огъстъс Снодграс; и двамата потвърдиха показанията на нещастния си приятел; и двамата бяха доведени до границата на отчаянието от премного изтезаващи въпроси.

Тогава повикаха Сузана Сандърс — разпита я адвокатът Бъзфъс, а също и адвокатът Снъбин. Тя винаги смятала и казвала, че Пикуик ще се ожени за мисис Бардел; знаела, че из целия комшулук се говорело за годежа на мисис Бардел с Пикуик след припадъка през юли; на нея самата й казала мисис Мъдбери, съдържателка на пералня, и мисис Бънкин, специалистка по колосване, но не виждала нито мисис Мъдбери, нито мисис Бънкин в съда. Чула как Пикуик попитал момченцето дали иска да има втори баща. Не знаела дали по това време мисис Бардел „ходела“ с хлебаря, но знаела със сигурност, че хлебарят тогава бил неженен, а сега бил женен. Но можела да се закълне, че мисис Бардел не държала много на хлебаря, но смятала, че хлебарят не държал много на мисис Бардел, защото иначе нямало да се ожени за друга. Мислела, че мисис Бардел припаднала онази сутрин през юли, защото Пикуик поискал тя да определи деня на сватбата; помнела как тя (свидетелката) припаднала като мъртва, щом мистър Сандърс й поискал да определи деня на сватбата, и смятала, че всяка жена, дето можела да се нарече дама, щяла да направи същото при подобно положение. Чула как Пикуик задал на момченцето въпроса за топчетата, но можела да се закълне, че не знае каква е разликата между абета и гуди.

Отговор на съдийски въпрос. — През цялото време, докато тя „ходела“ с мистър Сандърс, получавала любовни писма от мистър Сандърс като всяка друга дама. В своите писма мистър Сандърс често я наричал „пиле“, но никога „пържола“, нито пък „доматен сос“. Той особено много обичал пилетата. Пък ако е обичал толкова много пържоли и доматен сос, щял е може би да прибегне до тези любовни обръщения.

След това адвокатът Бъзфъс се изправи с още повече важност, отколкото бе проявил досега (ако това бе възможно), и извика:

— Извикайте Самюъл Уелър!

Беше съвсем ненужно да се вика Самюъл Уелър; защото Самюъл Уелър бързо се възкачи на свидетелската ложа, щом името му се произнесе, той сложи шапката си на пода, а ръцете си на перилата, от птичи поглед се полюбува на пледиращите адвокати и провери съдебния състав с необикновено весел и жизнерадостен вид.

— Как се казвате, сър? — запита съдията.

— Сам Уелър, милорд — отвърна този джентълмен.

— С „В“ ли се пише, или с „У“? — осведоми се съдията.

— Туй зависи от вкуса и приумицата на тоз, дето го пише, милорд — отвърна Сам. — Не ми се е случвало да се подписвам повече от един-два пъти досега, но съм го писал с „В“.

В този миг се чу висок възглас от галерията.

— Точно тъй трябва, Сами, точно тъй. Слагайте „В“, милорд, слагайте „В“.

— Кой се осмелява да се обръща така към съда? — рече дребничкият съдия и погледна нагоре. — Разсилен!

— Да, милорд?

— Доведете ми веднага това лице.

— Да, милорд.

Но тъй като разсилният не намери лицето, той не го доведе; настъпи доста голяма суматоха, а после всички, станали да търсят виновника, си седнаха по местата. Дребничкият съдия се обърна към свидетеля едва когато стихна негодуванието му и бе в състояние да говори:

— Знаете ли кой беше този, сър?

— Май че беше баща ми, милорд — отвърна Сам.

— Виждате ли го къде е сега? — запита съдията.

— Не, не го виждам, милорд — отвърна Сам, взирайки се нагоре, право във фенера на тавана.

— Ако можехте да ми го посочите, щях веднага да го арестувам — рече съдията.

Сам се поклони в знак на признателност и извърна непромененото си весело лице към адвоката Бъзфъс.

— А сега, мистър Уелър — поде адвокатът Бъзфъс.

— А сега, сър — отвърна Сам.

— Мисля, че сте на служба у мистър Пикуик, ответника в това дело. Кажете ни всичко, моля, мистър Уелър.

— Смятам да ви кажа всичко, сър — отвърна Сам. — На служба съм у ей тоз джентълмен и много ми е хубава службата.

— Малко се работи, а много се получава, тъй ли? — шеговито рече адвокатът Бъзфъс.

— О, получавам доста много, сър, както казал войникът, дето го осъдили на триста и петдесет удара с камшик — отвърна Сам.

— Не ни разправяйте какво казал войникът, нито пък какво казал някой друг — намеси се съдията. — Това не е свидетелско показание.

— Много добре, милорд — отвърна Сам.

— Спомняте ли си да е ставало нещо необикновено заранта, когато сте постъпвали на служба у ответника, мистър Уелър? — рече адвокатът Бъзфъс.

— Да, спомням си, сър — отвърна Сам.

— Тогава бъдете тъй любезен да разкажете на съда в какво се състоеше то.

— Тази заран аз получих цял-целеничък истински костюм, господа заседатели — рече Сам, — а туй беше съвсем необикновено и особено нещо за мене по онова време.

В отговор на това всички се разсмяха, а дребничкият съдия погледна гневно иззад писмената си маса и рече:

— Съветвам ви да внимавате, сър.

— Тъй каза и мистър Пикуик на времето, милорд — отвърна Сам, — и аз много внимавах за оня си костюм, ама наистина много внимавах, милорд.

Съдията впи строг поглед в Сам в продължение на две минути, но тъй като чертите на Сам си останаха напълно невъзмутими и спокойни, той направи знак на адвоката Бъзфъс да продължи.

— Да не искате да кажете, мистър Уелър — рече адвокатът Бъзфъс, като многозначително скръсти ръце и се полуобърна към съдебните заседатели в знак на мълчаливо уверение, че има още да се разправя със свидетеля, — да не искате да кажете, мистър Уелър, че не сте видели тази сцена, когато тъжителката припада в обятията на ответника, сцена, която вече чухте описана от свидетелите?

— Разбира се, че не съм я видял — отвърна Сам. — Седях в коридора, докат’ ме повикат, а после старата госпожа я нямаше.

— Слушайте сега, мистър Уелър — рече адвокатът Бъзфъс, като потопи голямо перо в мастилницата пред себе си с цел да уплаши Сам, показвайки му, че ще запише неговия отговор. — Вие сте били в коридора и все пак не сте видели нищо от станалото. Имате ли очи, мистър Уелър?

— Да, имам очи — отвърна Сам — и само толкоз. Ако те бяха чифт патентовани микроскопи с екстра сила да увеличават два милиона пъти, тогаз може би щях да видя през стълбището и чамовата врата; но, видите ли, тъй, само с две очи, зрението ми е доста ограничено.

При този отговор, даден без дори помен на раздразнение, напълно простодушно и хладнокръвно, зрителите се разкикотиха, дребничкият съдия се усмихна, а адвокатът Бъзфъс изглеждаше необикновено глупав. След кратка консултация с Додсън и Фог високообразованият адвокат отново се обърна към Сам и рече с мъчително усилие да прикрие яда си:

— А сега, мистър Уелър, ще ви запитам по друг един въпрос, моля.

— Моля, сър — повтори Сам в най-добро разположение на духа.

— Спомняте ли си да сте ходили в дома на мисис Бардел през ноември миналата година?

— О, да, много добре.

— О, наистина си спомняте това, така ли, мистър Уелър? — възвърна си доброто настроение адвокатът Бъзфъс. — Знаех, че ще се разберем в края на краищата.

— И аз тъй си знаех, сър — отвърна Сам и зрителите отново се разкикотиха.

— Добре, предполагам, че сте отишли там да поговорите малко за това дело… а, мистър Уелър? — рече адвокатът Бъзфъс и погледна многозначително съдебните заседатели.

— Отидох там да платя наема; но ние наистина заприказвахме за делото — отвърна Сам.

— О, вие наистина заприказвахте за делото — подхвана сияещ адвокатът Бъзфъс, защото очакваше някаква нова важна улика. — И тъй, какво си говорихте за делото? Ще бъдете ли така любезен да ни го кажете, мистър Уелър?

— С най-голямо удоволствие, сър — отвърна Сам. — След като двете благонравствени госпожи, дето ги разпитваха днеска, подхвърлиха туй-онуй, незначителни работи, дамите захванаха страшно много да хвалят достойното поведение на господин Додсън и Фог… онез двамата джентълмени, дет седят до вас сега.

Тези думи естествено привлякоха всеобщото внимание върху Додсън и Фог, които се постараха да изглеждат колкото се може по-добродетелни.

— Юридическите съветници, които подготвиха делото на тъжителката — поясни адвокатът Бъзфъс. — Добре! Те, значи, говореха с голямо възхищение за достойното поведение на господата Додсън и Фог, така ли?

— Да — продължи Сам, — те казаха, че било много щедро от тяхна страна да вземат туй дело на своя си сметка и да не искат никакви пари, освен ако ги изстискат от мистър Пикуик.

При този съвсем неочакван отговор зрителите отново се закискаха, а Додсън и Фог, зачервени целите, се наведоха към адвоката Бъзфъс и припряно му зашепнаха нещо на ухото.

— Напълно сте прави — високо рече адвокатът Бъзфъс с привидно спокойствие. — Съвсем са безполезни всякакви опити да се стигне до някакво показание през непроницаемата тъпота на този свидетел, милорд… Вървете си, сър!

— Не иска ли някой друг джентълмен да ме попита още нещо? — зададе въпрос Сам, като се огледа без никакво смущение.

— Не, не ми е необходимо, мистър Уелър. Благодаря ви — рече засмян адвокатът Снъбин.

— Можете да слезете оттам, сър — каза адвокатът Бъзфъс, като махна нетърпеливо с ръка.

И така Сам напусна свидетелската ложа, след като бе изложил възможно най-много господата Додсън и Фог и бе говорил възможно най-малко за мистър Пикуик — а точно тази цел гонеше той през цялото време.

— Ако това ще спести разпита на нови свидетели, милорд — рече адвокатът Снъбин, — аз съм готов да призная, че мистър Пикуик се е оттеглил вече от деловия свят и се радва на значително лично състояние.

— Много добре — рече адвокатът Бъзфъс, връчвайки двете писма на мистър Пикуик като веществени доказателства. — Нямам какво повече да добавя, милорд.

После в полза на ответника пледира адвокатът Снъбин; и много дълга и много енергична бе изнесената от него пледоария, в която той обсипа с възможно най-големи възхвали поведението и характера на мистър Пикуик; но тъй като нашият читател е могъл вече да си състави много по-правилна преценка относно всички качества и заслуги на този джентълмен, отколкото би могъл да го стори адвокатът Снъбин, не смятаме за необходимо да даваме подробно словата на този високообразован джентълмен. Той се опита да докаже, че предявените пред съда писма не се отнасят до нищо друго освен до обеда на мистър Пикуик и до приготовленията при неговото завръщане в квартирата му след един излет извън града. Достатъчно е да добавим, че той изобщо направи всичко по силите си за мистър Пикуик, но… невъзможното си остава невъзможно, както гласи безпогрешно една стара истина.

Господин съдията Стеърли изнесе заключителното слово в установената и повсеместно одобрявана форма. Той прочете онези свои бележки, които успя да разгадае за броените минути, с които разполагаше, и едновременно даваше текущ коментар на съответните показания. Ако мисис Бардел била права, то било напълно ясно, че мистър Пикуик не бил прав; ако съдебните заседатели счетели показанията на мисис Клъпинс за достоверни, можело да й вярват, ако ли пък не — просто нямало да й вярват. Ако се убедели, че е налице неустойка на обещание за женитба, трябвало да решат в полза на тъжителката, отсъждайки обезщетение; ако ли пък им се сторело, че никога не е давано обещание за женитба, трябвало да решат в полза на ответника, без каквото и да е обезщетение.

После съдебните заседатели се оттеглиха в своята стая, за да се съвещават, а съдията се оттегли в своята си стая, за да се ободри с овнешка пържола и чаша шери.

Изтече много тревожен четвърт час; заседателите се завърнаха: съдията бе повикан. Мистър Пикуик си сложи очилата и впери поглед в старшия съдебен заседател с развълнувано лице и силно туптящо сърце.

— Господа — рече човекът в черно, — единодушни ли сте в своята присъда?

— Да — отвърна старшият съдебен заседател.

— В полза на ищеца ли отсъдихте, господа, или в полза на ответника?

— В полза на ищеца.

— Какъв е размерът на обезщетението, господа?

— Седемстотин и петдесет лири.

Мистър Пикуик си сне очилата, избърса внимателно стъклата им, сложи ги в калъфката и ги прибра в джоба си; сетне много изискано надяна ръкавиците си, без да откъсва поглед от старшия заседател, и механично последва мистър Пъркър и синята му чанта вън от залата.

Те влязоха за малко в някакво странично помещение, където Пъркър плати съдебните такси, и тук мистър Пикуик бе застигнат от своите приятели. Тук те срещнаха също господата Додсън и Фог, които потриваха ръце от задоволство.

— Е, господа? — рече мистър Пикуик.

— Е, сър? — рече Додсън от свое име и от името на съдружника си.

— Вие си въобразявате, че ще си получите хонорара, нали, господа? — рече мистър Пикуик.

Фог каза, че считали това за твърде вероятно. Додсън се усмихна и каза, че щели да се постараят да го получат.

— Може да се стараете и да се стараете и пак да се стараете, господа Додсън и Фог — заяви мистър Пикуик разпалено, — но нито един фардинг няма да получите от мен, дори да прекарам останалата част от живота си в затвора за длъжници.

— Ха-ха! — засмя се Додсън. — Ще мислите по-иначе, преди да почне следващата съдебна сесия, мистър Пикуик.

— Хи-хи-хи! Скоро ще се погрижим за това, мистър Пикуик — захили се Фог.

Онемял от негодувание, мистър Пикуик се остави да бъде заведен от адвоката и приятелите си до вратата, а там биде настанен в една карета, наета от вечно досетливия Сам Уелър.

Сам бе прибрал стълбичката и тъкмо се канеше да скочи на капрата, когато почувствува някой да го докосва леко по рамото; а когато се обърна, баща му бе застанал пред него. По лицето на възрастния джентълмен се четеше униние; той клатеше глава и рече с укор в гласа:

— Знаех к’во ще излезе от таз работа, кат не й разбрахте колая. О, Сами, Сами, що не му стъкмихме едно алиби!

Глава тридесет и пета

В която мистър Пикуик счита за най-целесъобразно да отиде в Бат; и следователно се озовава там

— Но действително, драги мой сър — рече дребният Пъркър, дошъл в квартирата на мистър Пикуик сутринта след делото, — действително и сериозно, като оставим раздразнението настрана, нали не възнамерявате да не плащате разноските и обезщетението?

— Нито половин пени — решително възрази мистър Пикуик, — нито половин пени.

— Да живее принципът, както казвал лихварят, когато не щял да отсрочва полици — провикна се мистър Уелър, зает с разчистване на масата след закуска.

— Сам — рече мистър Пикуик, — бъдете тъй любезен и слезте на долния етаж.

— Слушам, сър — отвърна мистър Уелър и се оттегли съобразно вежливия намек на господаря си.

— Не, Пъркър — продължи много сериозно мистър Пикуик, — ето, приятелите ми и те се опитаха да ме отклонят от моето решение, но без успех: аз ще продължа заниманията си както обикновено, докато противниците ми в процеса получат право да се изпълни присъдата; и ако те се окажат тъй безсъвестни, че да се възползуват от нея и поискат да бъда арестуван, то аз ще се подчиня с пълно спокойствие и душевна бодрост. Кога биха могли да сторят това?

— Могат да получат изпълнително решение през следващата сесия, драги мой сър — отвърна Пъркър. — Точно два месеца дотогава, драги мой сър.

— Много добре — заключи мистър Пикуик, — и до това време, драги приятелю, не искам да чуя ни дума повече по тази работа. А сега — продължи мистър Пикуик, поглеждайки приятелите си с благодушна усмивка и блясък в очите, който никакви очила не биха могли да замъглят или прикрият — остава само един въпрос: къде отиваме?

Мистър Тъпман и мистър Снодграс бяха премного развълнувани от героизма на своя приятел и не бяха в състояние да отговорят. Мистър Уинкл не можеше все още да отърси от съзнанието си спомена за своите показания пред съда, затова не бе в състояние да направи никакво предложение по никакъв въпрос; и тъй, мистър Пикуик почака напразно.

— Е добре — рече този джентълмен, — ако оставяте на мене да посоча мястото на следващото ни пътуване, предлагам Бат. Мисля, че ни един от нас не е ходил там.

Никой не бе ходил там; и тъй като идеята намери горещ сторонник в лицето на Пъркър (той считаше за доста вероятно малко промяна и веселие да помогнат на мистър Пикуик да обмисли по-добре своето решение и да не мисли повече за затвора за длъжници), съгласието бе единодушно; и Сам биде веднага пратен до „Белият кон“ да запази пет места за дилижанса, тръгващ в седем и половина часа следващата утрин.

Останали бяха точно две вътрешни места и точно две външни и Сам ги взе всичките; а след като си размени няколко любезности с чиновника на гишето по повод на оловната половин крона, предложена му с останалото ресто, той се върна в „Джордж и ястребът“, гдето здраво се залови за работа, докато стана време за лягане: постара се да прибере горни и долни дрехи във възможно най-малко пространство и развихри техническия си гений, изобретявайки най-различни хитри способи за прикрепяне капаци на куфари без всякакви брави и шарнири.

Следващото утро бе много неблагоприятно за пътуване — влажно, мрачно, дъжделиво. От конете, впрегнати в дилижанси и минаващи през града, се вдигаха такива изпарения, че външните пътници не се виждаха. Вестникарчетата бяха тъй прогизнали, че миришеха на плесен. Струйки вода се стичаха от шапките на продавачите на портокали, когато пъхаха глави през прозорчетата на каретите и оросяваха пътниците по много освежителен начин. Евреи, предлагащи чекийки с петдесет остриета, ги затваряха, загубили надежда. Продавачи на джобни бележници си държаха бележниците в джоба. Верижки за часовници и вилици за препичане на филии се продаваха на безценица, а за чантички за моливи и сюнгери съвсем нямаше купувачи.

Предоставяйки на Сам Уелър да спасява багажа от седем-осем носачи, нахвърлили се дивашки да го поемат в момента щом спря дилижансът, и установявайки, че са дошли около двадесет минути по-рано, мистър Пикуик и приятелите му отидоха да се заслонят в пътническата чакалня — последно убежище на човешката неволя.

Пътническата чакалия на заведението „Белият кон“ е, разбира се, неуютна; иначе нямаше да е пътническа чакалня. Това е залата от дясната страна и в нея сякаш самичко се е домъкнало своеволно кухненско огнище, придружено от ръжен, дилаф и лопата. Чакалнята е разделена с прегради за уединение и спокойствие на пътниците и е снабдена със стенен часовник, огледало и жив прислужник, настанен в малък заслон за миене на чаши на единия край на помещението.

Едно от отделенията беше заето точно в този момент от човек на около четиридесет и пет години: погледът му бе остър, темето — плешиво и лъскаво, но отстрани и отзад на главата си имаше гъста къдрава черна коса, имаше и широки черни бакенбарди. Бе закопчал кафявия си жакет до брадичката, а голяма пътна шапка от тюленова кожа, палто и наметало бяха положени до него. Щом мистър Пикуик влезе, той вдигна очи от закуската си със свиреп и властен вид, преизпълнен с достойнство; и след като огледа този джентълмен и неговите другари до пълно удовлетворение, затананика някаква песен така, сякаш искаше да каже, че подозира, че някой би искал да го измами, но нямало да го бъде.

— Келнер! — повика джентълменът с бакенбардите.

— Да, сър? — отвърна призованият, изскачайки от горепоменатия заслон; лицето му бе мръсно също като пешкира в ръката му.

— Още препечени филийки.

— Добре, сър.

— Намазани с масло, не забравяйте — добави свирепо джентълменът.

— Веднага, сър.

Джентълменът с бакенбардите отново затананика по същия начин като преди и в очакване на препечените филийки, се приближи към огнището, взе под мишница опашките на жакета си, погледна си ботушите и се замисли.

— Къде ли спира този дилижанс в Бат? — обърна се благо мистър Пикуик към мистър Уинкл.

— Хм… а… какво казахте? — обади се непознатият човек.

— Запитах моя приятел, сър — отвърна мистър Пикуик, винаги готов да влезе в разговор, — дали знае на кое място в Бат спира дилижансът. Навярно вие бихте могли да ме осведомите?

— В Бат ли отивате? — рече непознатият.

— Да, сър — отвърна мистър Пикуик.

— И другите господа?

— И те също — осведоми го мистър Пикуик.

— Но не вътре в колата… Да пукна, ако пътувате вътре — рече непознатият.

— Една част от нас — забеляза мистър Пикуик.

— Една част от вас! — натърти непознатият. — Аз имам две места. Ако се опитат да натъпчат шест души в тази проклета кутийка, дето побира само четирима, ще наема пощенска карета и ще ги дам под съд. Аз съм си платил за местата. Това няма да го бъде; казах на чиновника, когато плащах, че няма да го бъде. Зная, че ги правят тези неща. Зная, че ги правят всеки ден; но на мене няма да го направят, в никой случай. Тези, които добре ме знаят, знаят добре и това, дявол да го вземе! — Тук свирепият джентълмен зазвъни яростно и каза на прислужника да му донесе препечения хляб след пет секунди, иначе щял да съжалява.

— Позволете ми да забележа, добри ми сър — рече мистър Пикуик, — че проявеното от вас вълнение е съвсем ненужно. Аз имам само две места вътре в колата.

— Радвам се да го чуя — отвърна свирепият човек, — аз оттеглям думите си. Прося извинение. Ето визитната ми картичка. Нека се запознаем.

— С голямо удоволствие, сър — отзова се мистър Пикуик. — Ние ще бъдем съпътници и се надявам компанията да се окаже взаимно приятна.

— И аз се надявам, че ще е тъй — рече свирепият човек. — Знам, че ще е тъй. Вашият вид ми харесва; допада ми. Господа, вашите ръце и имена. Да се запознаем.

Това любезно слово бе, разбира се, последвано от размяна на дружески приветствия; и свирепият джентълмен веднага захвана да осведомява приятелите, със свойствените си кратки, резки и несвързани изречения, че се казвал Даулър; че отивал до Бат за развлечение; че преди бил военен; че сега се занимавал с търговия като джентълмен; че живеел от печалбите си; и че особата, за която взел второто място, била не друга, а самата мисис Даулър, неговата изискана съпруга.

— Тя е прекрасна жена — рече мистър Даулър. — Гордея се с нея. С пълно право.

— Надявам се, че ще имам удоволствието да се уверя — рече мистър Пикуик с усмивка.

— Непременно — отвърна Даулър. — Тя ще се запознае с вас. Тя ще ви оцени. Аз я ухажвах при странни обстоятелства. Спечелих я чрез дързък обет: ето как. Видях я; влюбих се в нея; предложих и да ми стане жена; тя отказа. „Вие обичате друг?“ — „Да.“ — „Познавам ли го?“ — „Да.“ — „Добре, ако той остане тук, ще го одера жив.“

— Господи помилуй! — възкликна неволно мистър Пикуик.

— И одрахте ли го жив, сър? — запита мистър Уинкл, побледнял като платно.

— Пратих му бележка. Пишех, че е мъчителна работа. И е вярно.

— Естествено — вметна мистър Уинкл.

— Казвах, че съм дал дума като джентълмен да го одера жив. Доброто ми име бе на карта. Нямах избор. Като офицер на негово величество бях длъжен да го одера жив. Съжалявах за тази необходимост, но трябваше да го сторя. Той се остави да го убедя. Разбра, че законът на службата го повелява. Избяга. Аз се ожених за нея. Ето дилижанса. Това е нейната глава.

Привършвайки, мистър Даулър посочи току-що спрелия екипаж, от чийто отворен прозорец едно доста хубавко лице със синя шапчица търсеше някого измежду тълпата на плочника: много вероятно самия дързък джентълмен. Мистър Даулър плати сметката си и се спусна навън с пътните си шапка, палто и наметало; мистър Пикуик и приятелите му го последваха, за да заемат местата си.

Мистър Тъпман и мистър Снодграс се бяха качили отзад върху покрива на дилижанса, мистър Уинкл бе влязъл вътре в колата, а мистър Пикуик се канеше да го последва, когато Сам Уелър се доближи до господаря си и шепнейки с много тайнствен вид на ухото му, го замоли да поговорят малко.

— Е, Сам? — рече мистър Пикуик. — Какво има?

— Доста опака работа, сър — отвърна Сам.

— Какво? — запита мистър Пикуик.

— Ето к’во, сър — продължи Сам. — Собственикът на дилижанса май ни играе мръсен номер.

— Как така, Сам? — запита мистър Пикуик. — Да не би имената ни да не са в пътния лист?

— Имената не само са в пътния лист, сър — отвърна Сам, — ами едно от тях са го вписали и на вратата на дилижанса. — И докато говореше, Сам посочи към онази част на вратата на дилижанса, гдето обикновено стои името на собственика; и там наистина бе изписано с големи златни букви магическото име Пикуик!

— Боже мой! — възкликна мистър Пикуик, напълно зашеметен от съвпадението. — Какво невероятно странно нещо!

— Да, ама туй не е всичко — рече Сам, като отново привлече вниманието на господаря си към вратата на дилижанса. — Не им стига дет са написали Пикуик, ами взели, та турили и Моузес[82] отпред; туй, викам аз, значи да лепнеш и подигравка на обидата, както казал папагалът, щото не само го отвлекли от родния му край, ами отпосле го накарали да говори на английски.

— Безспорно, много е странно, Сам — забеляза мистър Пикуик, — но ако ние останем още да говорим тук, ще си загубим местата.

— Ама как, нищо ли няма да направим по тоз случай, сър? — извика Сам, напълно стъписан от хладнокръвието, с което мистър Пикуик се готвеше да се настани в каретата.

— Да направим? — повтори мистър Пикуик. — Какво можем да направим?

— Ама никого ли няма да напердашим, задето си е позволил ей туй нахалство, сър? — рече мистър Уелър, защото бе очаквал поне една заръка да предизвика незабавно на бойно стълкновение кондуктора или кочияша.

— Не, разбира се — живо отвърна мистър Пикуик, — не, в никой случай. Скачайте веднага на мястото си.

— Май нещо му е станало на началството — мърмореше си Сам, като се отдалечаваше, — иначе никога нямаше да си стои тъй мирно и тихо. Дано онуй дело не го е прекършило отвътре; лошо, много лошо.

Мистър Уелър поклати замислено глава; и заслужава да отбележим, за да поясним доколко присърце вземаше той това обстоятелство, че не проговори ни една дума, догдето не стигнаха пътната бариера при Кенингстън; а да остане той тъй дълго безмълвен, беше безспорно невиждано дотогава явление.

По време на пътуването не се случи нищо, достойно да бъде нарочно упоменато. Мистър Даулър разказа множество анекдоти, доказващи неговите лични подвизи и безстрашие, като се обръщаше към мисис Даулър за потвърждение; а мисис Даулър неизменно вмъкваше в добавка някои забележителни данни и обстоятелства, които мистър Даулър бе забравил или може би премълчал от скромност — защото притурката винаги целеше да изтъкне, че мистър Даулър бе дори още по-изумителен, отколкото сам той се представяше. Мистър Пикуик и мистър Уинкл слушаха напълно възхитени и разговаряха от време на време с мисис Даулър, една много приятна и обаятелна особа. И така, благодарение на мистър Даулъровите разкази и мисис Даулъровите чарове, на мистър Пикуиковото добродушие и мистър Уинкловото внимание вътре в екипажа цареше задушевност през целия път.

Пътуващите отвън се държаха, както се държат винаги пътуващите отвън. Те бяха много весели и разговорливи, щом потеглеха от някоя спирка, много мрачни и сънливи по средата и много оживени и бодри, преди да спрат отново. Имаше един млад джентълмен с гумена пелерина, който пушеше пура след пура; имаше друг млад джентълмен с някаква пародия на горна дреха, който често-често палеше пури, но чувствувайки се явно недобре след второто смръкване, ги изхвърляше, щом сметнеше, че никой не го гледа. Имаше трети млад човек на капрата, който проявяваше интерес към скотовъдството; а отзад един по-възрастен, който разбираше от земеделие. Цяла поредица от назовани с малките им имена се качваха за превоз на късо разстояние по покана на кочияша — бяха облечени в селски ризи и бели връхни дрехи и знаеха всеки кон и ратай по пътя и отвъд него; обедът, по половин крона на глава, щеше да е евтин, ако умерен брой „глави“ можеха да го изядат за предвиденото време. А в седем часа след пладне мистър Пикуик и приятелите му, също и мистър Даулър и съпругата му, се оттеглиха съответно в своите стаи в хотела „Белият елен“, срещу голямата зала на минералните извори в Бат, гдето, поради униформите им, прислужниците можеха да бъдат сбъркани за ученици от Уестминстър, но се отличаваха веднага от тях поради по-доброто си държане.

Едва-що бяха разчистили от закуската на следващата утрин, когато келнерът донесе визитната картичка на мистър Даулър с молба да представи един свой приятел. Самият мистър Даулър се появи веднага след картичката си заедно със своя приятел.

Приятелят беше очарователен млад човек, малко надхвърлил петдесетте, облечен в яркосин жакет с блестящи копчета, черни панталони и възможно най-фини, безукорно лъснати ботуши. Обрамчен със злато монокъл бе провесен на къса широка панделка от врата му; златна табакера с енфие бе хваната леко в лявата му ръка; безброй златни пръстени светеха на пръстите му; а голяма диамантена карфица в златна розетка сияеше върху къдричките на жабото му. Той имаше златен часовник със златна верижка и големи златни висулки; и носеше гъвкаво абаносово бастунче с тежка златна дръжка. Ризата му бе от най-белоснежната, най-тънка и най-добре колосана материя; перуката му — възможно най-гарвановочерна, най-лъскава и най-къдрава. Енфието му беше „принцова смес“; парфюмът му — bouquet du roi. Чертите му бяха разтегнати в постоянна усмивка, а зъбите му бяха тъй изрядни, че дори от близко разстояние не можеха да се различат изкуствените от истинските.

— Мистър Пикуик — запредставя ги мистър Даулър — това е приятелят ми Анджело Сайръс Бантъм, ескуайър, церемониалмайсторът Бантъм; мистър Пикуик. Запознайте се.

— Добре дошли в Ба… ат, сър. Това наистина е придобивка за нас. Сърдечно добре дошли в Ба… ат, сър. Отдавна, много отдавна не сте пили тукашната минерална вода. Сякаш цяла вечност оттогава, мистър Пикуик. За… бележително.

Такива бяха словата, с които Анджело Сайръс Бантъм, церемониалмайсторът, взе ръката на мистър Пикуик и с цяла серия от поклони я задържа в своята, сякаш наистина не можеше да направи мъчителната стъпка да я отпусне наново.

— Отдавна действително не съм пил тукашната минерална вода — отвърна мистър Пикуик, — защото, доколкото ми е известно, не съм идвал в Бат преди.

— Не сте идвали в Ба… ат, мистър Пикуик? — възкликна великият церемониалмайстор, отпускайки в почуда ръката на мистър Пикуик. — Не сте идвали в Ба… ат? Хи-хи! Мистър Пикуик, вие сте шегобиец. Не е лошо, не е лошо. Добре, много добре. Хи-хи-хи! За… бележително!

— За мой срам трябва да подчертая, че говоря съвсем сериозно — продължи мистър Пикуик, — аз наистина никога не съм идвал тука преди.

— О, сещам се — възкликна извънредно възрадван великият церемониалмайстор. — Да, да… добре, добре… все по-добре, отлично! Вие сте джентълменът, за когото чухме. Да; ние ви познаваме, мистър Пикуик; познаваме ви.

„Писали са за процеса в тези проклети вестници — помисли си мистър Пикуик. — Ето, разчуло се е всичко за мене.“

— Вие сте джентълменът от Клапъм Грийн — продължи Бантъм, — чиито ръце и крака бяха отказали да му служат поради неразумна простуда след портвайн. Той не можеше да бъде пренесен вследствие острите си болки и по негово нареждане от Кралския извор се бутилира вода при сто и три градуса[83] и му се достави с товарна кола право в спалнята му в Лондон, гдето той се къпал, кихал и още същия ден се оправил. Много за… бележително.

Мистър Пикуик благодари за ласкателното предположение, но все пак бе достатъчно доблестен да го отрече и възползувайки се от минутното мълчание на церемониалмайстора, поиска да му представи своите приятели мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс, а това естествено бе голяма чест и радост за церемониалмайстора.

— Бентъм — рече мистър Даулър, — мистър Пикуик и приятелите му са гости тук. Те трябва да се подпишат. Къде е книгата?

— Регистърът за видни посетители в Ба… ат ще бъде в залата на извора днес в два часа — отвърна церемониал майсторът. — Бихте ли довели нашите приятели до тази разкошна сграда, така ще ме улесните да се сдобия с техните автографи?

— Непременно — отзова се Даулър. — Застояхме се много. Време е да си ходим. Ще се върна отново след час. Да вървим.

— Тази вечер има бал — рече церемониалмайсторът, като взе отново ръката на мистър Пикуик, ставайки да си отива — Баловете в Ба… ат са грабнати от рая мигове; тяхното очарование се дължи на музика, красота, елегантност, мода, етикеция и… и… най-вече на отсъствието на разни търговци, които са несъвместими с рая; те се събират отделно на всеки две седмици в Голдхол[84], който е, да кажа най-малкото, забележителен. Довиждане, довиждане! — И уверявайки през всичкото време, докато слизаше по стълбището, че бил неимоверно щастлив, неимоверно възхитен, неимоверно очарован и неимоверно поласкан, церемониалмайсторът Анджело Сайръс Бантъм, ескуайър, влезе в чакащата го при входа много елегантна каляска, която шумно затрополи, отдалечавайки се.

В уречения час мистър Пикуик и приятелите му, съпроводени от Даулър, се отправиха към тържествената зала и се подписаха в съответната книга — любезност, която накара Анджело Бантъм да изпадне в още по-голям възторг от преди. Пропуските за тазвечерното увеселение трябваше да са готови за цялата компания, но тъй като не бяха, мистър Пикуик реши (въпреки всички протести на Анджело Бантъм грижата да е негова), че ще изпрати Сам да ги вземе в четири часа следобед от къщата на церемониалмайстора на Куийн Скуеър. След като се поразходиха из града и единодушно стигнаха до заключението, че Парк Стрийт е също като отвесните улици, които човек вижда насън и не може да изкачи за нищо на света, те се върнаха в „Белият елен“ и изпратиха Сам да свърши уговореното от господаря му.

Сам Уелър си сложи шапката по много небрежно изискания начин, пъхна ръце в джобовете на жилетката си и се отправи с отмерена стъпка към Куийн Скуеър, подсвирквайки по пътя най-новите мелодии на деня, по най-последната им аранжировка за благородните инструменти устна хармоника и латерна. Щом стигна до посочения му номер на Куийн Скуеър, той спря да свирка и похлопа весело, в резултат на което мигновено се появи лакей с напудрена коса, великолепна ливрея и съразмерно телосложение.

— Тука ли живее мистър Бантъм, стари друже? — запита Сам Уелър без всякакво смущение от ослепителния разкош, появил се пред очите му в лицето на лакея с напудрена коса и великолепна ливрея.

— Защо питате, млади момко? — последва надменният въпрос на лакея с напудрената коса.

— Защото, ако е тука, идете при него с таз визитна картичка и му кажете, че мистър Уелър чака; хайде, ако обичате! — рече Сам. И като рече това, съвсем спокойно влезе в преддверието и седна.

Лакеят с напудрената коса тръшна много силно вратата и се смръщи много високомерно; но нито едното, нито другото привлече вниманието на Сам, който съсредоточено разглеждаше една махагонова поставка за чадъри с видими признаци на одобрение.

Отношението на господаря към визитната картичка вероятно разположи лакея с напудрената коса в полза на Сам, защото, след като я предаде и се върна, той се усмихна много дружелюбно и каза, че отговорът щял да е готов незабавно.

— Много добре — рече Сам. — Кажете на стария джентълмен да не се притеснява, че ще се изпоти. Нямам бърза работа, дългунести приятелю. Обядвах вече.

— Рано ли обядвате, сър? — попита лакеят с напудрената коса.

— Сякаш още по-добре се справям с вечерята, когато обядвам рано — отвърна Сам.

— Отдавна ли сте в Бат, сър? — запита лакеят с напудрената коса. — Не съм имал удоволствието да чуя за вас досега.

— Не съм се проявил още тук с нищо изключително — отговори Сам, — щото и аз, и другите важни особи пристигнахме едва снощи.

— Хубаво място, сър — забеляза напудреният лакей.

— Тъй ми изглежда — даде мнението си Сам.

— Приятно общество, сър — настоя лакеят с напудрената коса. — Много приятни прислужници, сър.

— И на мен тъй ми се струва — отвърна Сам. — Внимателни, непринудени хора, дет никога няма да заговорят някого.

— О, точно тъй наистина, сър — рече лакеят с напудрената коса, вземайки думите на Сам като безспорна любезност. — Точно тъй наистина. Имате ли този навик, сър? — запита високият лакей, като извади малка табакера за енфие с лисича глава на капака.

— Само че не мога, без да кихам — отвърна Сам.

— Да, наистина е трудно, сър, признавам — рече високият лакей. — Но може да се свикне постепенно, сър. Най-добре е да се почне с кафе. Аз дълго време смърках кафе, сър. Изглежда също като силно енфие, сър.

Тук остро позвъняване принуди лакея с напудрената коса към унизителната необходимост да прибере лисичата глава в джоба си и със скромен израз да побърза към мистър Бантъмовия работен кабинет. Впрочем имало ли е някога джентълмен (от тези, които никога не четат, нито пишат), който да не притежава някоя уединена стаичка, наречена непременно „работен кабинет“.

— Ето ви отговора, сър — рече лакеят с напудрената коса. — Боя се да не ви се стори обременителен, голям…

— Не се безпокойте — рече Сам, поемайки тънкото писмо. — Възможно е дори едно изтощено същество да не предаде богу дух от това бреме.

— Надявам се, че ще се видим отново, сър — рече лакеят с напудрената коса, потърквайки ръце, докато изпращаше Сам чак до външната площадка.

— Много сте любезен, сър — отвърна Сам. — Хайде, не бива да прахосвате прекалено силите си. Ех, какъв мил човек! Помислете колко сте нужен на обществото и не оставяйте да ви навреди многото работа. Заради вашите събратя — хората, гледайте си спокойствието колкото може повече; помислете само каква ще е загубата! — и с тези прочувствени слова Сам си тръгна.

„Много странен младеж е този“ — рече си лакеят с напудрената коса, гледайки след мистър Уелър, а върху лицето му бе ясно изписано пълно недоумение.

Сам не каза ни дума повече. Той намигна, поклати глава и пак намигна; изразът на лицето му показваше, че едно или друго много го забавлява и той весело продължи пътя си.

Точно двадесет минути преди осем часа същата вечер Анджело Сайръс Бантъм, ескуайър, церемониалмайстор, изскочи от своята каляска при вратата на Казиното със същата перука, същите зъби, същия монокъл, същия часовник с висулки, същите пръстени, същата карфица за жабо и същия бастун. Единствените забележими промени във външността му бяха неговият още по-яркосин жакет с бяла копринена подплата, черни прилепнали панталони, черни копринени чорапи и лачени обуща и бяла жилетка; и беше — ако бе възможно — мъничко по-напарфюмиран от преди.

Наконтен тъй, церемониалмайсторът, в строго изпълнение на важните си задачи и преважна длъжност, зае мястото си в салоните, за да посреща гостите.

В Бат бяха надошли много хора, тъй че и гости, и шестпенсови монети за чай се стичаха на потоци. В балната зала, в дългата игрална зала, в осмоъгълната игрална зала, по стълбища и коридори се носеше непрестанно жужене на гласове и трополене на нозе. Рокли шумоляха, пера се вееха, светлини сияеха и скъпоценности искряха. Имаше музика — не на танцовия оркестър, защото не беше още засвирил; но музика от ситни стъпчици, придружени тук-таме от ясен радостен смях — тих и нежен, много приятен за ухото женски смях, независимо дали е в Бат или другаде. Блестящи очи, греещи в приятно очакване, святкаха от вси страни; а гдето и да погледнете, някоя прекрасна фигура ще се плъзне грациозно през тълпата, а едва-що сте я загубили от очи, друга ще я замести, не по-малко изящна и очарователна.

В залата за чай и около седналите да играят карти се навъртаха ужасно много причудливи стари дами и грохнали стари господа, разискващи всевъзможни дребни събития и сплетните „на деня“ с наслада и увлечение, които красноречиво свидетелствуваха за степента на изпитваното от тях удоволствие при това занимание. Към тези групи се присъединиха три или четири майки, търсещи зетьове, даващи си вид на напълно погълнати във водения разговор, но все пак не пропускаха от време на време да хвърлят крадешком загрижен поглед към дъщерите си; а те, не забравили майчините съвети да спечелят възможно най-много с младостта си, подготвяха вече първите си стъпки за флирт, като губеха шалове, слагаха ръкавици, подаваха чаши и тъй нататък: незначителни неща на пръв поглед, но в опитни ръце можеха да дадат учудващо благоприятни последици.

Край вратите и в отдалечените ъгли се бяха събрали различни групички наивни младежи, проявяващи всякакви разновидности на палячовщина и празноглавство, които забавляваха улегналите хора наоколо със своите лудории и самонадеяност и блажено се смятаха за предмет на всеобщо възхищение. Милосърдната природа мъдро разпределя своите дарове и всеки добър човек го разбира.

И най-после, на някои крайни скамейки, гдето бяха заели местата си за вечерта, седяха доста неомъжени дами, прехвърлили шестото си десетилетие, и защото не танцуваха, тъй като нямаше партньори за тях, а не играеха и карти, за да не ги вземат за безнадеждни стари моми, можеха на воля да злословят против всички, защото всички бяха там. Беше гледка на веселие, пищност и блясък; на богато облечени люде, разкошни огледала, излъскани подове, полилеи и восъчни свещи; и навсякъде, плъзгайки се с лека безшумна стъпка, кланяйки се раболепно на едни, кимайки свойски на други и усмихвайки се любезно на всички, се виждаше придирчиво наконтената личност на Анджело Сайръс Бантъм, ескуайър, церемониалмайстор.

— Да се отбием в залата за чай, да изпием шестте си пенса. Дават ви гореща вода и я наричат чай. Пийте — говореше с висок глас мистър Даулър, за да напътствува мистър Пикуик, който вървеше начело на малката компания, водейки мисис Даулър под ръка.

Мистър Пикуик свърна в залата за чай, а щом мистър Бантъм го зърна, той си проби път през тълпата и дойде да го приветствува възторжено.

— Драги мой сър, това е висока чест за мен; висока чест за Ба… ат. Мисис Даулър, вие красите бала. Моите поздравления за вашите пера. За… бележителни!

— Някой дошъл ли е? — недоверчиво запита мистър Даулър.

— Някой! Каймакът на Ба… ат е тук! Мистър Пикуик, виждате ли дамата с ефирния тюрбан?

— Дебелата стара дама ли? — осведоми се простодушно мистър Пикуик.

— Шт, драги мой сър… Никой не е стар и дебел в Ба… ат. Това е благородната вдовица лейди Снъфанъф.

— Наистина ли? — рече мистър Пикуик.

— Самата тя, уверявам ви — потвърди церемониалмайсторът. — Шт, елате по-наблизо, мистър Пикуик. Виждате ли онзи разкошно облечен младеж, дето идва насам?

— Оня ли с дългата коса и съвсем ниско чело? — запита мистър Пикуик.

— Същият. Най-богатият младеж в Ба… ат засега. Младият лорд Мътънхед.

— Нима? — учуди се мистър Пикуик.

— Да. Ще чуете неговия глас само след миг, мистър Пикуик. Той ще ме заговори. Другият джентълмен с него, с червената жилетка и черните мустаци, е почитаемият мистър Кръштън, най-добрият му приятел. Как сте, милорд?

— Много горещо, Бантъм — рече негово благородие.

— Наистина е горещо, милорд — отвърна церемониалмайсторът.

— Дяволски горещо — потвърди почитаемият мистър Кръштън.

— Виждали ли сте пощенската кола на негово благородие, Бантъм? — запита почитаемият мистър Кръштън след кратка пауза, през която младият лорд Мътънхед се опитваше с поглед да смути мистър Пикуик, а мистър Кръштън размишляваше за какво би могъл най-добре да разговаря негово благородие.

— Не, представете си! — отвърна церемониалмайсторът. — Пощенска кола! Каква отлична идея! За… бележителна!

— Преблаги боже! — рече негово благородие. — Предполагах, че всички са видели новата пощенска кола; тя е най-красивото, изящно и спретнато нещо, турено на колела. Червена на цвят с шарен кон.

— С истинска пощенска кутия и всичко друго — заяви почитаемият мистър Кръштън.

— Отпред има седалка за кочияша, заградена с железни перила — додаде негово благородие. — Карах я до Бристол миналата сутрин, бях с червен жакет, а двамата лакеи яздеха на четвърт миля зад мен; и честна дума: хората излизаха от къщурките си и ме питаха дали не съм пощаджия. Прекрасно, прекрасно!

Негово благородие се засмя от все сърце на своя анекдот, същото направиха и слушателите, разбира се. После, като взе под ръка раболепния мистър Кръштън, лорд Мътънхед се отдалечи.

— Възхитителен младеж е негово благородие — рече церемониалмайсторът.

— Да, тъй изглежда — сухо отвърна мистър Пикуик.

Когато кадрилът започна, всички необходими представяния бяха привършени и всички предварителни грижи положени и Анджело Бантъм се върна при мистър Пикуик, за да го поведе към игралната зала.

Точно в мига, когато влязоха, благородната вдовица, лейди Снъфанъф, и две други дами с древен и „вистолюбив“ вид се суетяха около незаета маса за карти; и щом очите им се спряха на придружавания от Анджело Бантъм мистър Пикуик, те размениха поглед помежду си, виждайки в него тъкмо човека, който им трябваше за четвърти играч.

— Драги мой Бантъм — заумилква се благородната вдовица, лейди Снъфанъф, — намерете ни някое приятно същество, за да попълним четворката; хайде, бъдете тъй любезен.

Мистър Пикуик се беше загледал в друга посока в този момент, тъй че нейно благородие кимна към него и вдигна вежди многозначително.

— Моят приятел мистър Пикуик, милейди, ще бъде много, без… мерно щастлив, уверен съм — рече церемониалмайсторът, схванал намека. — Мистър Пикуик, лейди Снъфанъф… мисис полковник Уъгсби, мис Боулоу.

Мистър Пикуик се поклони на всяка от дамите и като разбра, че не бе възможно да се изплъзне, седна и сече картите. Мистър Пикуик и мис Боулоу щяха да играят против лейди Снъфанъф и мисис полковник Уъгсби.

Щом като обърнаха коза при второто раздаване, две девойки бързо влязоха в залата и се изправиха от двете страни на седналата мисис полковник Уъгсби, гдето търпеливо почакаха, докато завърши турът.

— Е, Джейн — рече мисис полковник Уъгсби, обръщайки се към едното момиче, — какво има?

— Дойдох да питам, мамо, дали може да танцувам с най-младия мистър Кроли — прошепна по-младата и по-хубава от двете.

— Боже мой, Джейн, как може да мислиш за подобно нещо? — отвърна майката възмутено. — Нима не си чувала многократно, че доходът на баща му е осемстотин на година, при това се прекратява, когато умре? Срамувам се за теб. По никакъв начин.

— Мамо — пошепна другата, която бе доста по-възрастна от сестра си, при това много безлична и превзета. — Запознаха ме с лорд Мътънхед; аз му казах, че се чувствувам още свободна.

— Ти си сладко котенце, душичката ми — отвърна мисис полковник Уъгсби, като погали дъщеря си по бузата с ветрилото си. — С теб човек винаги може да е спокоен. Той е страшно богат, мила моя. Да ти помага бог! — С тези думи мисис полковник Уъгсби целуна много топло старшата си дъщеря, смръщи се предупредително на другата и захвана да си подрежда картите.

Горкият мистър Пикуик! Досега не беше играл карти с три дотолкова добре обучени партньорки — те бяха тъй ужасно настървени, че направо го изплашиха. Хвърлеше ли погрешна карта, мис Боулоу го пронизваше с поглед, остър като кинжал; поспреше ли да обмисли правилния ход, лейди Снъфанъф ще се тръшне назад в стола си и с някаква смесица от нетърпение и жал ще се усмихне на мисис полковник Уъгсби; при което мисис полковник Уъгсби ще свие рамене и ще се покашля, сякаш искаше да каже, че се съмнява дали той въобще ще продължи играта; а на края на всеки тур мис Боулоу питаше с печално лице и укоризнена усмивка защо мистър Пикуик не е върнал карото или е започнал с пика, или е цакал спатия, или е правил импас на купа, или е продължил с оньор, или не е цакал попа, или нещо подобно; а в отговор на тези тежки обвинения мистър Пикуик бе напълно неспособен да намери каквото и да било оправдание, тъй като вече бе забравил цялата игра. Хора минаваха и спираха да погледат, нещо, което дразнеше мистър Пикуик. Освен това го разсейваха продължителните разговори край масата между Анджело Бантъм и двете госпожици Матинтърс, които, бидейки неомъжени и неугледни, много ухажваха церемониалмайстора с надежда, че ще им намира от време на време по някой случаен партньор. Всичко това, прибавено към шума и приветствията на влизащи и излизащи, стана причина мистър Пикуик да играе доста лошо; на туй отгоре му се падаха все лоши карти; и когато завършиха в единадесет часа без десет минути, мис Боулоу стана от масата доста развълнувана и си отиде направо в къщи със стол-носилка, потънала в сълзи.

Мистър Пикуик се срещна с приятелите си, които до един твърдяха, че едва ли някога са прекарвали по-приятна вечер, и всички се отправиха към „Белият елен“, където мистър Пикуик, след като успокои чувствата си с нещо топло, си легна и заспа почти едновременно.

Глава тридесет и шеста

Съдържаща главно едно правдиво изложение на легендата за принц Бладуд и една извънредно странна беда, сполетяла мистър Уинкл

Тъй като мистър Пикуик възнамеряваше да остане в Бат поне два месеца, той счете за целесъобразно да наеме частна квартира за себе си и своите приятели; а тъй като им се представи благоприятен случай: срещу умерено заплащане да си осигурят на Ройъл Кресънт Скуеър горния етаж на една къща, който бе по-обширен, отколкото им бе необходимо, мистър и мисис Даулър предложиха да ги освободят от една спалня и дневна. Предложението биде веднага прието и след три дена те всички бяха настанени в новото им жилище; и по това време мистър Пикуик захвана най-ревностно да пие минерална вода. Той вършеше това систематично. Пиеше четвърт пинта преди закуска, после изкачваше хълма; пиеше отново четвърт пинта след закуска и слизаше от хълма. И колчем изпиваше четвърт пинта, заявяваше по най-тържествен и категоричен начин, че се чувствува много по-добре; на което другарите му много се радваха, макар и преди да не си бяха давали сметка, че нещо с него не е било в ред.

Голямата зала на минералните извори е просторно помещение, украсено с коринтски колони, галерия за музиканти, Томпиънов[85] часовник, статуя на Наш[86] и един надпис със златни букви, на който всички водопиещи трябва да обръщат внимание, защото представлява призив към великодушна благотворителност. Има голям тезгях с мраморна курна, от която служителят черпи вода, и множество жълтеникави чаши, от които пият посетителите; крайно приятно и назидателно е да се наблюдават, докато упорито и настойчиво преглъщат минералната вода. Съвсем наблизо са баните, гдето една част от посетителите се къпят; след малко засвирва оркестър, за да ги поздрави, загдето са го сторили. Има още една зала за минерална вода, където превозват недъгави дами и господа и там се движат толкова разновидни колички и столове, че озовалият се вътре смел посетител с редовен брой пръсти на краката е неминуемо застрашен да си излезе без тях; има и трета зала, по-малко шумна от другите две, гдето отиват по-тихите хора. Тук непрекъснато се разхождат, със или без патерици, със или без бастуни, и вредом има разговори, оживление и шеги.

Всяка сутрин редовните водопиещи, в това число и мистър Пикуик, се срещаха в залата, изгълтваха своята четвърт пинта и се разхождаха според предписанията. При следобедните излети лорд Мътънхед и почитаемият мистър Кръштън, благородната вдовица лейди Снъфанъф, мисис полковник Уъгсби и всички важни личности, и всички утринни водопийци неминуемо се срещаха. След това тръгваха да се разхождат пешком, в екипажи или пък ги притикваха в нарочните за целта столове и пак се срещаха. След това господата отиваха в читалните, където срещаха една част от същото общество. След това си отиваха по домовете. Ако имаше театрално представление, след това отново се срещаха в театъра; ако имаше някаква вечерна забава, те се срещаха в Казиното; ако ли пък нямаше нито едното, нито другото, срещаха се на другия ден. Много приятна ежедневна програма, леко еднообразна може би.

Късно една вечер мистър Пикуик седеше сам и вписваше разни неща в дневника си — приятелите му се бяха оттеглили да спят, — когато го стресна леко почукване на вратата.

— Извинете, сър — рече мисис Крадок, хазайката, като надникна в стаята, — но искате ли още нещо, сър?

— Не, нищо, благодаря, госпожо — отвърна мистър Пикуик.

— Моето момиче си легна, сър — продължи мисис Крадок, — и мистър Даулър е тъй любезен да чака мисис Даулър, защото тя е на гости и вероятно ще закъснее; тъй че си помислих, ако вие не се нуждаете от нищо повече, мистър Пикуик, да ида и аз да си легна.

— Разбира се, госпожо — отвърна мистър Пикуик.

— Пожелавам ви една лека нощ, сър.

— Лека нощ, госпожо.

Мисис Крадок затвори вратата, а мистър Пикуик отново се залови за работа.

След половин час новите впечатления бяха вече записани. Мистър Пикуик внимателно притисна попивателната хартия към последната страница, затвори тетрадката, избърса перото във вътрешния край на полите на жакета си и отвори чекмеджето на писмената маса, за да прибере грижливо мастилницата. В това чекмедже се намираха няколко листа хартия, изписани доста гъсто и сгънати така, че заглавието, написано с хубав кръгъл почерк, се виждаше съвсем ясно. И тъй, виждайки, че това не бе частен документ и защото изглеждаше нещо свързано с Бат — при това доста кратко, — мистър Пикуик го разгъна, запали нова свещ, за да гори добре, придърпа креслото си по-близо до камината и зачете следното:

Истинската легенда за принц Бладуд

Няма и двеста години оттогава, на една от обществените къпални се бе появил надпис в чест на нейния знаменит основоположник принц Бладуд. Сега този надпис е заличен.

От много отдавна, столетия наред, се е предавала от уста на уста една стара легенда за този светъл принц, прихванал проказа на връщане от Атина, гдето събрал богата жътва от знания, и като побягнал от двора на царствения си баща, потънал в печал, общувал само с пастири и свине. Всред стадото (тъй говори легендата) имало едно прасе с дълбок и замислен поглед, към което принцът питаел приятелски чувства — защото и той бил мъдър, а и прасето било с изискано, сдържано поведение, едно животно, превъзхождащо своите себеподобни, чието грухтене било страшно и чиито зъби хапели остро. Младият принц въздъхвал тъжно, колчем погледнел внушителното прасе; той си спомнял за своя царствен баща и очите му се пълнели със сълзи.

Това умно прасе обичало да се къпе в една локва с гъста кал. Не само през лятото, както правят обикновените свине, за да се разхладят, нещо, което правели дори в онези далечни векове (а това доказва, че зарята на цивилизацията е проблясвала вече, макар и слабо), но и през студените мразовити зимни дни. Четината му била тъй лъскава, кожата — тъй гладка, че принцът решил да опита пречистващите качества на същата вода, от която се ползувал неговият приятел. Направил опита. Под черната кал клокочели топлите извори на Бат. Той се окъпал и се изцерил. Побързал да се завърне при баща си и му засвидетелствувал дълбоката си почит, после станал основоположник на този град и неговите прочути минерални бани.

Той потърсил прасето с цялата жар на отколешното им приятелство — но уви! Водите станали причина за неговата смърт. То се окъпало при много висока температура и самородният философ изчезнал от този свят! Било заместено от Плиний, който също паднал жертва на своята жажда за знания.

Ето каква била легендата. Чуйте сега истинската история.

Едно време, преди много векове, живял с цялото си величие прочутият и славен Лъд Худибрас, крал на Британия. Той бил могъщ монарх. Земята треперела под нозете му, толкова бил пълен. Народът му се къпел в излъчваната от него светлина — толкова червено и лъскаво било лицето му. Всеки инч от него бил царствен. А доста много инчове имало в него, защото, макар и не много голям на ръст, той имал необикновено внушителен кръгъл размер и каквото му липсвало на височина, той си го наваксвал на ширина. И ако някой от дегенериралите монарси от по-ново време би могъл по някакъв начин да се сравнява с него, бих казал, че единствен многоуважаваният крал Коул[87] би могъл да бъде този забележителен властелин.

Този добър крал си имал кралица, която осемнадесет години по-рано била родила син, когото нарекли Бладуд. Той бил даден в подготвителна школа в царството на своя баща, докато станал на десет години и тогава го изпроводили, под грижите на верен пратеник, в Атина да довърши своето образование; а тъй като там не искали допълнителни такси за през ваканциите, нито пък било необходимо предварително уведомление, когато ученикът напускал, той останал в чужбина осем дълги години; щом изтекло това време, кралят-отец изпратил Великия шамбелан да уреди сметката и доведе принца обратно: Великият шамбелан изпълнил повелята, бил посрещнат с възгласи и веднага пенсиониран.

Когато крал Лъд видял принца, своя син, и установил какъв чудесен младеж е станал, той веднага съобразил колко прекрасно би било да го ожени неотложно, тъй че неговите деца да станат средство за продължение на славния род на Лъд, докато свят светува. С тази цел той изпратил извънредни посланици — все знатни люде без определено занимание, но стремящи се към богато платена длъжност — до съседния крал, за да поискат ръката на неговата красива дъщеря за сина му, като кажат едновременно, че техният крал много държи да бъде в най-сърдечни отношения със своя събрат и приятел, но ако не се уреди исканата женитба, той ще бъде принуден да прибегне до неприятната необходимост да нахлуе в кралството му и да му избоде очите. На това другият крал (по-слабият от двамата) отговорил, че бил особено признателен на своя събрат и приятел за цялата му доброта и великодушие и че дъщеря му била напълно готова да се омъжи, щом принц Бладуд пожелае да дойде да я вземе.

Едва-що стигнала новината в Британия и цялата страна заликувала: навсякъде ехтяло от пиршества и веселие — не бил весел само звънът на парите, докато народът плащал на бирниците от кралската хазна, за да се покрият разноските по радостното тържество. По този случай крал Лъд, който бил седнал на високия си трон при пълен състав на своя съвет, скочил под напора на чувствата си и заповядал на лорд министъра на правосъдието да поръча най-скъпите вина и да повика дворцовите музиканти: великодушна проява, приписана на крал Коул в знаменитите редове, гдето се говори за негово величество, че:

„си искал лулата и си искал гърнето,

и си викал свирачите трима.“

Това е явна несправедливост към паметта на крал Лъд и злонамерено превъзнасяне на добродетелите на крал Коул.

Ала всред цялото това празненство и веселие присъствувал един човек, който нито вкусвал от леещите се искрящи вина, нито пък танцувал, когато менестрелите свирели. Това бил не друг, а самият принц Бладуд, за чието щастие цял един народ си бил отворил и гърлото, и кесията. Истината била, че, забравил неоспоримото право на министъра на външните работи да се влюбва вместо него, принцът се бил вече влюбил по своя лична воля, противно на всички политически и дипломатически правила, и се бил обрекъл на красивата дъщеря на един атински благородник.

Ето ви едни ярък пример за многообразните преимущества на цивилизацията и нейната изтънченост. Ако принцът бе живял в по-късна епоха, той би могъл веднага да се ожени за избраната от баща му принцеса, а после да се залови сериозно на работа, за да се освободи от тежащото му бреме. Би могъл да я подложи на систематически обиди и пренебрежение, за да разбие сърцето й, или ако силният дух на нейния пол и гордото съзнание за множеството незаслужено понасяни оскърбления са й дали сили да издържи това тежко изпитание, той би могъл да опита направо да й отнеме живота и по този начин да се избави от нея веднъж завинаги. Но ни едно от тези избавителни средства не дошли на ума на принц Бладуд и той поискал частна аудиенция от баща си и му признал всичко.

Стара привилегия на кралете е да властвуват над всичко освен над собствените си чувства. Крал Лъд пламнал от страшен гняв, хвърлил короната си нагоре до тавана и пак я хванал — защото в онези дни короните на кралете били винаги на главите им, а не в Тауър, — заудрял с нозе, бършел чело, чудел се защо неговата собствена плът и кръв се бунтува срещу него, а най-накрая повикал стражата си и заповядал да отведат принца и го затворят незабавно в една висока кула: подобно поведение възприемали обикновено кралете в старо време към синовете си, когато техните брачни наклонности случайно не съвпадали съвсем с кралските.

Когато принц Бладуд излежал близо година във високата кула, виждайки с телесните си очи само каменен зид, а с вътрешния си поглед — само безкрайно затворничество, той естествено захванал да обмисля как да избяга.

И това той успял да извърши след месеци подготовка; като тактично оставил обедния си нож в сърцето на тъмничаря, да не би да заподозрат бедния човек (който имал семейство), че е бил подкупен и разгневеният крал да го накаже съответно.

Монархът бил извън себе си от загубата на своя син. Той не знаел на кого да излее мъката и гнева си, но за щастие се сетил за Великия шамбелан, който бил довел сина му от чужбина, и отрязал едновременно и пенсията, и главата му.

Междувременно младият принц, предрешен изкусно, скитал пешком през бащините си владения, ободряван и поддържан при всички свои неволи от сладката мисъл по атинската девойка, невинна причинителка на тежките му изпитания. Един ден той спрял да почине в далечно село и виждайки веселите танци по ливадата и веселите лица на минаващите насам-натам, се осмелил да запита един пируващ за причината на това празненство.

— Нима не знаеш ти, о страннико — му отговорили, — за недавнашното обръщение на нашия милостив крал?

— Обръщение? Не! Какво обръщение? — запитал принцът: нали той избирал все странични безлюдни пътеки и не знаел какво става по големите друмища (големи според тогавашните понятия).

— Ето какво — отвърнал селянинът, — онази чужденка, за която искаше да се ожени нашият принц, се омъжила за благородник-чужденец от нейната си страна; и кралят го провъзгласява с обръщение, провъзгласява и всенароден пир; защото сега принц Бладуд ще се върне и ще се ожени за избраната от баща му принцеса, която, казват, била красива като самото слънце. За твое здраве, господине. Бог да пази краля!

Принцът не останал да слуша повече. Той побягнал оттам и се скрил в най-гъстия шумак на близката гора. Продължил той своето скитничество ден и нощ: под жарещото слънце и студената бледа луна, през изсушаващия пладнешки пек и влажния нощен хлад, в сивия светлик на утрото и червеното зарево на залеза. Тъй нехаел той за време и посока, че както тръгнал за Атина, се озовал в Бат.

Не съществувал град тогава там, гдето сега е Бат. Нямало никаква следа от човешко жилище, никаква диря от човешки заслон, за да носи това име; но съществувала същата природа, същата безкрайна шир от възвишения и долини, същата прекрасна река, пълзяща все по-нататък и по-нататък; същите величествени планини, които, подобно на житейските неволи, съзерцавани отдалече и забулени отчасти от сребърната утринна мъгла, губят своята рязка суровост и изглеждат приветливи, благи. Развълнуван от нежната красота на гледката, принцът се отпуснал на зелената морава и окъпал морните си нозе в сълзи.

— О — рекъл нещастният Бладуд, кършейки ръце и вдигайки очи към небесата, — о, да можеше скитничеството ми да свърши тук! Да можеха тези благодатни сълзи, с които оплаквам сега несбъднатата си надежда и измамена любов, вечно да текат в покой!

Молбата му била чута. Било тогава времето на езическите божества, които, нерядко изпълнявали точно желанията на хората със скорост, извънредно неуместна в някои случаи. Земята се разтворила под нозете на принца, той потънал в бездната, и мигновено се затворила навеки над главата му; само неговите горещи сълзи продължавали да текат, пробивайки земята, и оттогава вечно продължават да извират оттам.

Забележително е, че и до ден-днешен многобройни позастарели дами и господа, измамени в надеждите си да намерят спътници в живота, и почти същото число млади, желаещи да си намерят такива, посещават всяка година Бат, за да пият от минералната вода, която им носи сила и успокоение. Това безспорно прави чест на благотворните принц Бладудови сълзи и неминуемо подчертава правдивостта на легендата.

Мистър Пикуик се прозя няколко пъти, когато дочете този кратък ръкопис, сгъна го старателно и го сложи обратно в чекмеджето; после с крайно уморено изражение на лицето запали свещта си и се запъти нагоре към своята спалня да си легне.

Той спря по навик при вратата на мистър Даулър и почука, за да му пожелае лека нощ.

— А! — рече Даулър. — Лягате ли си? Бих искал да направя същото. Потискаща вечер. Ветровито е, нали?

— Много — потвърди мистър Пикуик. — Лека нощ.

— Лека нощ.

Мистър Пикуик се прибра да спи, а мистър Даулър отново седна в креслото пред камината, за да изпълни прибързано даденото обещание: да чака, докато се върне жена му.

Малко неща на този свят са по-неприятни от това да бодърствуваш, докато се върне някой, особено ако този някой е отишъл на гости. Неволно мислиш колко бързо минава времето за другия, докато за теб едва се влачи; и колкото повече мислиш за това, толкова по-слаба става надеждата ти за по-скорошното му завръщане. Стенният часовник, и той цъка тъй шумно, докато стоиш самотен и ти се струва, че имаш върху си някаква долна дреха от паяжина. Най-първо нещо гъделичка дясното ти коляно, а после чувствуваш същия дразнител в лявото. Едва си взел друго положение и същото става с ръцете ти; размахваш крайниците си по най-разнообразен и причудлив начин и ето че усещаш същото в носа; захващаш да го търкаш, сякаш искаш да го откъснеш, и сигурно, ако би могъл, би го сторил. Очите, и те ужасно ти досаждат; а фитилът на едната свещ е станал инч и половина, докато снемат нагара от другата. Ядосват те тези и други дребни неприятности и твоето бодърствуване след известно време, когато всички вече са легнали и спят, може да се нарече всичко друго, но не и забавно развлечение.

Точно това бе мнението и на мистър Даулър, докато седеше пред камината и съвсем справедливо се възмущаваше от всички безчовечни хора на това „гости“, които го караха да бодърствува до толкова късно. Не се разсея лошото му настроение и когато си спомни, че в началото на вечерта му бе влязло в главата, че точно главата го боли и беше останал дома. Най-накрая, след като на няколко пъти го побеждава дрямката и клюмаше напред към решетката на камината, отдръпвайки се точно навреме да не си жигоса лицето, мистър Даулър реши да се изтегне на кревата в задната стая и да размишлява — не да спи, разбира се.

„Аз спя тежко — рече си мистър Даулър, като се хвърли върху леглото. — Трябва да съм буден. Смятам, че оттук мога да чуя, когато се чука. Да, така си и мислех. Ето, чувам нощния пазач. Тъкмо минава. Сега го чувам по-слабо. Още по-слабо. Вече завива зад ъгъла. Ето!“ — Когато мистър Даулър стигна до тази точка, той също направи завоя, пред който дълго се бе колебал, и заспа дълбоко.

Тъкмо часовникът удари три часа, и вятърът изтласка в сърповидния площад мисис Даулъровия портшез[88], мъкнат от двама носачи — единият нисък и дебел, другият дълъг и слаб; те с мъка успяваха да останат в изправено положение, без да говорим за портшеза. В тази висока част на града, а особено в сърповидния площад, яростта на вятъра бе огромна: той фучеше, сякаш искаше да изтръгне уличните павета. Носачите бяха много доволни, когато поставиха портшеза пред прага и чукнаха юнашки двоен удар на външната врата.

Почакаха малко, но никой не отговори.

— Слушайте, слугите май са в обятията на Морфус[89] — рече ниският носач, като си грееше ръцете над факлата на момчето, дошло с тях, за да им свети по пътя.

— Да можеше да ги ощипя, та да се събудят — подхвърли дългият му другар.

— Моля, почукайте отново, ако обичате — обади се мисис Даулър от портшеза. — Почукайте два или три пъти, ако обичате.

Нисичкият искаше да свърши с тази работа колкото може по-скоро, затова с готовност застана на входното стъпало и започна да нанася двутактови оглушителни удари от по седем-осем замаха всеки; а в това време дангалакът се бе отдръпнал по средата на улицата и оглеждаше прозорците дали ще светне отнякъде. Никой не отвори. Къщата си остана тъмна и мълчалива.

— Боже мой! — рече мисис Даулър. — Ще трябва да почукате отново, ако обичате.

— Май няма звънец, а, госпожа? — попита ниският носач.

— Има, има — намеси се момчето с факлата, — колко пъти съм звънял на него!

— Останала е само дръжката — рече мисис Даулър, — връвта е откъсната.

— Да можех да им откъсна главите на тез слуги — изръмжа дангалакът.

— Извинявайте, но ви моля да почукате отново, ако обичате — рече мисис Даулър извънредно учтиво.

Нисичкият действително почука отново няколко пъти, но без какъвто и да било резултат, а дангалакът, губейки все повече търпение, дойде да го замести и зананася без прекъсване двойни висококънтящи удари, сякаш бе някой полудял пощаджия.

Най-сетне мистър Уинкл засънува, че се намира в клуб, гдето членовете са тъй несговорни, че председателят е принуден да чука доста продължително по масата, за да се възстанови редът, после му се натрапи смътна представа за публичен търг без ни един купувач и аукционерът чука сам и сам изкупува всичко; в крайна сметка захвана да мисли, че все пак е в рамките на възможното някой да чука на пътната врата. За да се увери напълно обаче, той остана заслушан в леглото около десетина минути; и когато преброи два, три… и още тридесет удара, се почувствува напълно удовлетворен и самичък се поздрави за будността си.

— Тап, тап… тап, тап… тап, тап… та, та, та, та, та, тап! — гърмеше чукалото.

Мистър Уинкл скочи от леглото много зачуден какво би могло да става, нахлузи набързо чорапите и чехлите си, уви се в халата, запали нощната си свещ от едва тлеещия огън в камината и се спусна надолу по стълбите.

— Ето, най-после някой идва, госпожа — каза ниският носач.

— Да можех да го мушна отзад с шило! — промърмори дългият му другар.

— Кой е? — извика мистър Уинкл, като откачаше синджира.

— К’во си седнал да питаш, чугунена главо — отвърна извънредно презрително дангалакът, мислейки естествено, че задаващият въпроса е някой слуга, — я отваряй вратата.

— Хайде, по-чевръсто, поспаланко — додаде другият поощрително.

Полузаспалият мистър Уинкл механично се подчини на заповедта, пооткрехна вратата и надзърна навън. Първото нещо, което му се хвърли в очи, беше яркият пламък на факлата на момчето. Обхванат отведнъж от страх, че къщата се е запалила, той бързо отвори широко вратата и държейки свещта над главата си, се завзира напрегнато в тъмнината, не напълно сигурен дали това, което вижда, е портшез или пожарникарска кола. В този миг се надигна вятърът и бесният му порив загаси свещта. Мистър Уинкл не усети как се озова на входните стъпала; а вратата се затвори с оглушителен трясък.

— Чудесно, младежо, хубаво я нареди сега — рече ниският носач.

Мистър Уинкл, съзирайки лице на дама през прозореца на портшеза, се обърна бързешком, захлопа с чукалото с все сила и неистово закрещя на носачите да отместят портшеза по-нататък.

— Махнете го, отместете го! — викаше мистър Уинкл. — Ето, сега пък някой от друга къща идва насам: отворете ми портшеза, скрийте ме! Направете нещо с мене!

През цялото това време той трепереше от студ; и колчем вдигнеше ръка към чукалото, вятърът развяваше халата му по безкрайно неприятен начин.

— Ето хора идват насам през площада. Има дами с тях; закрийте ме с нещо; застанете пред мен! — ревеше мистър Уинкл. Ала носачите бяха капнали от смях, за да му окажат някаква помощ, а дамите се приближаваха все повече с всеки изминал миг.

Мистър Уинкл нанесе с халката последен безнадежден удар. Още няколко къщи, и дамите щяха да са там. Той хвърли изгасналата свещ, която бе държал дотогава над главата си, и нахълта право в портшеза, гдето беше мисис Даулър.

Най-после мисис Крадок бе чула хлопането и гласовете; и като се позабави само да си сложи на главата нещо по-кокетно от нощното си боне, изтича в гледащата към улицата гостна стая, за да се увери, че чукат свои хора. Тя отвори прозореца тъкмо когато мистър Уинкл се втурна в портшеза, и едва зърнала какво става долу, нададе страхотен пронизителен писък и заумолява мистър Даулър да стане веднага, защото жена му била тръгнала да бяга с друг джентълмен.

Чувайки това, мистър Даулър изскочи от кревата като гумена топка и спускайки се към гостната, стигна до единия прозорец точно когато мистър Пикуик отваряше другия: и първото нещо, на което се спря погледът му, беше портшезът в момента, когато мистър Уинкл го затваряше.

— Хей, нощна стража — провикна се бясно мистър Даулър, — спрете го… дръжте го… здраво го дръжте… пазете го, докато дойда! Ще му прережа гърлото… дайте ми нож… от едното ухо до другото, мисис Крадок, тъй да знайте! — Отскубвайки се от пискащата хазайка и от мистър Пикуик, възмутеният съпруг сграбчи малък нож за трапеза и се юрна към улицата.

Но мистър Уинкл не го дочака. Щом чу страшната заплаха на смелия Даулър, той излетя из портшеза също тъй бързо, както бе връхлетял вътре, и като хвърли чехлите си на улицата, плю си на петите и заобикаля бегом площада, ревностно преследван от Даулър и нощния пазач. Той държеше преднина; при втората обиколка завари вратата отворена, стрелна се вътре, тръшна я под носа на Даулър, изтича нагоре до спалнята си, заключи вратата, залости я с подвижен умивалник, скрин и маса; после си опакова най-необходимите вещи, готов да побегне при първите утринни лъчи.

Даулър дойде до вратата; през дупката на ключалката той повтори под клетва твърдото си решение да пререже гърлото на мистър Уинкл на следващия ден; и след цялата суматоха и шум, всред които ясно се чуваше гласът на мистър Пикуик, стараещ се да постигне омиротворение, наемателите се пръснаха по своите стаи и отново всичко потъна в тишина.

Много е вероятно да ни се зададе въпросът къде е бил мистър Уелър през всичкото това време. Ще съобщим къде е бил в следващата глава.

Глава тридесет и седма

Честно и почтено обяснява отсъствието на мистър Уелър, като описва едно соаре, на което той бива поканен и отива; разказва също как мистър Пикуик го натоварва с поверителна задача от щекотливо и важно естество

— Мистър Уелър — каза мисис Крадок на сутринта на този пълен с приключения ден, — има писмо за вас.

— Чудна работа — недоумяваше Сам, — има си хас да е станала някоя беля, щот не ми идва наум някой от моите познати да може да напише писмо.

— Възможно е да се е случило нещо необикновено — забеляза мисис Крадок.

— Трябва да е много необикновено наистина, та да се дойде до писмо от някой мой приятел — отвърна Сам, като поклащаше недоверчиво глава. — Нищо друго освен естествен припадък, както казал оня джентълмен, когато го хванали гърчове. Не може да е от бащичкото — разсъждаваше Сам, като погледна плика. — Той винаги пише печатно, щот се е учил от обявите при касите, дет продават пътнически билети. Много чудно нещо от’де може да идва туй писмо.

Казвайки това, Сам направи каквото много хора правят, когато не са сигурни кой им е пратил послание: разгледа печата, после лицевата и после задната страна, после всички страни, после адреса; и в крайна сметка се сети, че би могъл да погледне съдържанието и тъй да разбере.

— Листът е със златни краища — рече Сам, като го разгъваше — и печатът е бронзов, а отгоре е бил затиснат… с горната част на ключ от външна врата. Е, да видим. — И със съсредоточено лице мистър Уелър бавно зачете следното:

„Отбрано общество от прислужници в Бат изпращат своите почитания на мистър Уелър, като го молят да им окаже честта да присъствува тази вечер на приятелско соаре, състоящо се от варен овнешки бут с обичайните гарнитури. Соарето е предвидено за маса точно в девет часа и половина.“

Този лист бе сгънат в друга бележка, която гласеше:

„Мистър Джон Смокър, джентълменът, който има честта да срещне мистър Уелър в дома на техния общ познат мистър Бантъм преди няколко дена, си позволява да приложи тази покана за мистър Уелър. Ако мистър Уелър желае да потърси мистър Джон Смокър в девет часа, мистър Джон Смокър ще има удоволствието да представи мистър Уелър тази вечер“ (подпис)

Джон Смокър

Пликът бе надписан: „… Уелър, ескуайър, при мистър Пикуик“, а в скоби в десния ъгъл се виждаха думите „заден вход“, като указание за приносящия.

— Е — рече Сам, — туй се казва важност и половина. Никога досега не съм чувал да викат на вареното овнешко соаре. Как ли пък му викат, когат’ е печено?

Но без да се бави в размишления по въпроса, Сам се представи веднага пред мистър Пикуик и помоли да бъде освободен за вечерта, нещо, което му биде охотно разрешено. С това позволение и с ключа от входната врата Сам Уелър спокойно се отправи малко преди уреченото време към Куийн Скуеър, гдето има удоволствието да зърне на неголямо разстояние мистър Смокър да пуши пура през кехлибарено цигаре, облегнал напудрената си глава на един стълб.

— Как сте, мистър Уелър? — рече мистър Джон Смокър, като грациозно повдигна шапката си с една ръка, а с другата му махна снизходително. — Как сте, сър?

— А, съвземам се доста бързо — отвърна Сам. — А вие как я карате, драги приятелю?

— Не чак толкова добре — рече мистър Джон Смокър.

— О, вие сте работили прекалено много напоследък — забеляза Сам. — Боях се, че тъй ще направите; не бива така, знаете; трябва да усмирите тоз ваш непокорен дух.

— Не е толкова по тази причина, мистър Уелър — отвърна мистър Джон Смокър. — По-скоро е от лошо вино; боя се, че пия повече напоследък.

— О, това било, значи? — рече Сам. — Туй е много неприятно оплакване, знаете.

— Ах, тази съблазън, видите ли, мистър Уелър… — забеляза мистър Джон Смокър.

— А, тъй си е — рече Сам.

— Попаднал съм във водовъртежа на обществото — продължи мистър Джон Смокър с въздишка.

— Ужасно нещо наистина! — потвърди Сам.

— Но няма друг път — заключи мистър Джон Смокър, — ако съдбата ви води към обществен живот и обществена дейност, вие естествено сте подхвърлени на съблазни, които другите хора не познават, мистър Уелър.

— Точно туй казваше и чичо ми, когато мина на кръчмарска работа — забеляза Сам. — И съвсем беше прав старият джентълмен, щот не минаха и три месеца и той умря от пиянство.

Мистър Джон Смокър изглеждаше крайно възмутен от направеното сравнение между него и въпросния покоен джентълмен; но тъй като лицето на Сам излъчваше невъзмутимо спокойствие, досадата му се разсея и той отново доби любезен вид.

— Може би трябва вече да тръгваме — рече мистър Смокър, поглеждайки медния си часовник, който държеше на дъното на специален дълбок джоб и го извличаше на повърхността с помощта на черен шнур с меден ключ на другия край.

— Май че трябва — отвърна Сам, — иначе ще преварят соарето и ще го изпортят.

— Опитахте ли минералната вода, мистър Уелър? — запита спътникът му, докато вървяха към Хай Стрийт.

— Да, веднъж — отвърна Сам.

— Как ви се стори, сър?

— Стори ми се страшно неприятна — отвърна Сам.

— А — рече мистър Джон Смокър, — не ви допада калиевият й вкус може би?

— Не ги разбирам аз много тия работи — рече Сам. — Стори ми се, че страшно мирише на топла ютия.

— Точно туй е калиевият вкус — презрително подчерта мистър Смокър.

— Е, дори да е тъй, думата е съвсем купешка — рече Сам. — Пък и аз не я разбирам химията, нищо не мога да кажа. — И тук за неизразим ужас на мистър Джон Смокър Сам започна да си подсвирква.

— Извинявайте, мистър Уелър — рече мистър Джон Смокър, крайно измъчван от тези неизискани звуци, — бихте ли ме взели под ръка?

— Благодарности, много сте любезен, но няма да ви взема. Имам навик да пъхам ръцете си в джобовете, ако нямате нищо против. — И като премина от думи на дело, Сам захвана да подсвирква много по-високо от преди.

— В тази посока — каза новият му приятел с облекчение, когато свърнаха по странична улица. — Скоро ще стигнем.

— Тъй ли? — рече Сам без всякакво вълнение от факта, че бяха тъй близо до избраното общество на прислужници от Бат.

— Да — отвърна мистър Джон Смокър. — Не се притеснявайте, мистър Уелър.

— О не — успокои го Сам.

— Ще видите някои много красиви ливреи, мистър Уелър — продължи мистър Джон Смокър, — и може би някои от господата ще ви се сторят доста високомерни отначало, но те, знаете, скоро ще омекнат.

— Много любезно от тяхна страна — отвърна Сам.

— И да знаете — продължи мистър Джон Смокър с великодушно покровителствен тон, — вие, да знаете, сте им чужд и може би ще бъдат доста груби с вас отначало.

— Но няма да са безжалостни, нали? — осведоми се Сам.

— Не, не — отвърна мистър Джон Смокър, като измъкна лисичата глава и смръкна джентълменска щипка. — Между нас има някои веселяци, знаете, и те ще си направят по някоя шега; но вие не бива да се обиждате, не бива да се обиждате.

— Ще опитам да не ме повалят тез големи дарования — отвърна Сам.

— Точно така — рече мистър Джон Смокър, като прибра лисичата глава и вдигна своята собствена. — Имате моята подкрепа.

Междувременно те бяха стигнали малко зарзаватчийско дюкянче, гдето влезе мистър Джон Смокър, последван от Сам; щом се видя зад гърба на спътника си, Сам даде воля на цяла поредица от най-широки усмивки, невъздържани хихикания и други признаци, показващи, че явно се намира в завидно весело състояние на духа.

След като прекосиха зарзаватчийницата и сложиха шапките си на стълбите в малък заден коридор, те пристъпиха в неголям салон; а там целият разкош на гледката се хвърли в очите на мистър Уелър.

В средата на стаята биха събрани две маси, застлани с три или четири покривки с различна възраст и дата на изпиране, нагласени да изглеждат, доколкото позволяваха обстоятелствата, колкото може по-еднородни. Отгоре бяха сложени ножове и вилици за шест до осем души. Някои от дръжките на ножовете бяха зелени, други червени, а трети жълти; а тъй като всички вилици бяха черни, съчетанието на цветове произвеждаше потресаващо впечатление. Чинии за съответния брой гости се топлеха зад решетката на камината, а пред нея се топлеха самите гости, измежду които най-главен и важен изглеждаше възпълен джентълмен в ярък кървавочервен жакет с дълги опашки, алени панталони и килната шапка; той бе застанал с гръб към камината и повидимому бе току-що влязъл, защото не само не си бе свалил шапката от главата, но и държеше в ръка дълъг жезъл, от онези, които господата от неговата професия държат в наведено положение над покривите на каляските.

— Смокър, момчето ми, давай си лапата — рече джентълменът с килнатата шапка.

Мистър Смокър втикна последната става на малкия пръст на дясната си ръка в ръката на джентълмена с килнатата шапка и каза, че бил очарован да го види в такъв добър вид.

— Да, казват ми, че съм имал цветущ вид — рече човекът с килнатата шапка, — а това е доста чудно. Та аз от две седмици придружавам навсякъде нашата бабичка по два часа на ден; пък да я гледа човек непрекъснато как придърпва и оглежда отзад проклетата си бледолилава стара рокля, туй е достатъчно, за да изпадне в униние до края на живота си; обзалагам се на тримесечната си заплата.

При тези думи отбраното общество прихна да се смее, а един джентълмен в жълта жилетка с файтонджийска украса пошепна на своя съсед в светлозелени прилепнали панталони, че Тъкл е в настроение тази вечер.

— Впрочем — рече Тъкл, — Смокър, момчето ми, ти… — Останалата част на изречението биде казана шепнешком в ухото на мистър Джон Смокър.

— Ах, боже мой, съвсем забравих — рече мистър Джон Смокър. — Господа, моят приятел мистър Уелър.

— Извинявайте, че затулям огъня от вас, Уелър — рече мистър Тъкл, като му кимна свойски. — Надявам се да не ви е студено, Уелър.

— Не е възможно, Пламтящи — отвърна Сам, — щях да бъда страшно зиморничав, ако ми беше студено, когат’ вий сте срещу ми. Ама вий можете като нищо да спестите сумата и въглища, ако ви сложеха вътре в камината на някоя обществена чакалня.

Тъй като тези думи на Сам явно намекваха за яркочервената ливрея на мистър Тъкл, този джентълмен смръщи величествено вежди за миг, но отмествайки се постепенно от огъня, се усмихна принудено и каза най-после, че отговорът съвсем не бил лош.

— Крайно признателен за хубавото ви мнение, сър. Смятам, че с вас ще се разберем полека-лека. А по-късно ще опитаме и нещо по-добро.

На това място разговорът бе прекъснат от появата на един джентълмен, облечен в оранжево кадифе, придружен от друг член на отбраното общество — в пурпурно сукно, който щедро излагаше на показ чорапите си. След като новодошлите бяха приветствувани от останалите, мистър Тъкл излезе с предложение да се донесе вече вечерята, което предложение бе прието единодушно. Зарзаватчията и жена му наредиха тогава на масата варен овнешки бут, горещ, със сос от капри, ряпа и картофи. Мистър Тъкл зае председателското място, а на отсрещната страна на масата седна джентълменът в оранжево кадифе. Зарзаватчията надяна изпрани кожени ръкавици, за да подава чиниите, и се изправи зад стола на мистър Тъкл.

— Харис! — рече мистър Тъкл с повелителен тон.

— Да, сър — отзова се зарзаватчията.

— Сложихте ли ръкавици?

— Да, сър.

— Махнете похлупака.

— Добре, сър.

Зарзаватчията изпълни заповедта с подчертано смирение, после раболепно подаде големия нож на мистър Тъкл; а докато обслужваше, се прозя неволно.

— Какво означава това, сър? — много остро запита мистър Тъкл.

— Прощавайте, сър — отвърна като попарен зарзаватчията, — не исках да го сторя, сър; снощи стоях до много късно, сър.

— Ще ви кажа моето мнение за вас, Харис — отсече мистър Тъкл с извънредно високомерен вид, — вие сте недодялано животно.

— Надявам се, че няма да бъдете много строги към мен, господа — рече Харис. — Много съм ви задължен наистина, господа, за вашето покровителство и загдето ме препоръчвате, когато е необходим някъде помощен сервитьор. Надявам се, че сте доволни от мен, господа.

— Не, не сме, сър — рече мистър Тъкл. — Съвсем не сме доволни, сър.

— Ние ви смятаме за несръчен безделник — потвърди джентълменът в оранжевото кадифе.

— И долен разбойник — добави джентълменът в светлозелените прилепнали панталони.

— И безподобен нехранимайко — добави джентълменът в пурпур.

Нещастният зарзаватчия се кланяше много смирено, докато всички тези епитети се сипеха върху му напълно в духа на най-непристойна тирания; а когато всеки бе казал по нещо, за да подчертае собственото си превъзходство, мистър Тъкл се залови да разрязва овнешкия бут и да подава на компанията.

Тази важна задача едва бе започнала, когато вратата рязко се отвори и се появи нов джентълмен в светлосин костюм с оловносиви копчета.

— Против правилата — рече мистър Тъкл. — Много късно, много късно.

— Не, не! Наистина не можех иначе — рече джентълменът в синьо. — Нека реши събранието. Въпрос на галантност: среща в театъра.

— О, щом случаят е такъв… — рече джентълменът в оранжево кадифе.

— О, тъй си е, честна дума — продължи джентълменът в синьо. — Обещах да върна нашата най-млада дъщеря в десет и половина, а тя е таквоз екстра файн девойче, та нямах сърце да я разочаровам. Без обида за сегашната компания, но пред фустите, господа, пред фустите всичко друго отпада.

— Почвам да се съмнявам, че има нещо по тази линия — рече Тъкл, докато новодошлият се настаняваше на мястото си до Сам. — Забелязах един-два пъти, че тя повечко се обляга на рамото ти, когато се качва или слиза от каретата.

— Е, хайде, хайде, Тъкл, не бива така — отвърна човекът в синьо. — Не е хубаво. Може да съм казал на един-двама приятели, че тя е божествено създание и че е отказала едно-две предложения без някаква видима причина, но… не, не наистина, Тъкл… и то пред чужди хора… не е право… не бива. Деликатност, драги ми приятелю, деликатност! — И човекът в синьо си придърпа вратовръзката и си оправи маншетите на жакета, като кимна и се смръщи, сякаш историята не свършваше тук и той би могъл да каже много повече, но неговото чувство за чест го заставяше да мълчи.

Човекът в синьо беше светлокос, от рода на самомнителните, нестесняващи се лакеи, със свободно държане, наперен вид и дръзко лице; той бе привлякъл вниманието на Сам още отначало, но щом започна да се изявява по този начин, Сам усети още по-силно разположение да свърже по-тясно познанство с него; тъй че той се впусна в разговор с новодошлия със свойствената си непринуденост.

— За ваше здраве, сър — рече Сам. — Много ми допадат вашите думи. Извънредно ми е приятно да ги слушам.

На това човекът се усмихна, сякаш бе отдавна привикнал на подобни любезности; но в същото време погледна Сам одобрително и каза, че се надявал да се опознаят по-добре, защото съвсем не искал да го ласкае, но му се струвало, че притежава качества на прекрасен момък и му бил напълно по сърце.

— Много сте добър, сър — рече Сам. — А какъв сте късметлия!

— Какво искате да кажете? — запита джентълменът в синьо.

— Тази млада дама — отвърна Сам, — знае си тя кое колко струва. А, виждам аз. — Мистър Уелър затвори едното око и поклати глава по начин, удовлетворяващ напълно свойствената на джентълмена в синьо суетност.

— Изглеждате ми голям хитрец, мистър Уелър — рече тази особа.

— Не, не — възрази Сам. — Туй си важи за вас. За вас е, не за мене, както казал оня джентълмен, от другата страна на зида, на джентълмена отвън, когато едно побесняло биче изскочило на пътя.

— Да, наистина, мистър Уелър — рече джентълменът в синьо, — мисля, че тя е забелязала външността и маниерите ми, мистър Уелър.

— И аз мисля, че няма как да не ги забележи — отвърна Сам.

— Имате ли и вий нещо от този вид подръка, сър? — запита щастливецът в синьо, измъквайки клечка за зъби от джоба на жилетката си.

— Не съвсем — отвърна Сам. — Няма дъщери, дето служа, иначе щях, разбира се, да се завъртя около някоя от тях. Но за да ми допадне една жена, трябва да е най-малко маркиза. Е, може да опитам с някоя млада собственица на голямо имение, дори да няма титла, ако рече да ме залюби зверски, но не иначе.

— Разбира се, мистър Уелър — отвърна джентълменът в синьо. — Няма смисъл да се притеснява човек, знаете; а ний си знаем, мистър Уелър: ний, които сме светски хора, че хубавата униформа действува на жените рано или късно. В същност туй е единственото нещо, между нас казано, дет прави службата да си заслужава.

— Точно туй — рече Сам. — Ама тъй е, разбира се.

Когато този задушевен разговор стигна дотук, подадоха чаши на всички и всеки джентълмен си поръча любимото питие, преди да затворят съседната пивница. Джентълменът в синьо и джентълменът в оранжево — самият елит на компанията — си поръчаха студен грог, а останалите показаха явно предпочитание към джин с вода, подсладен. Сам нарече зарзаватчията „последен негодник“ и заръча голяма купа пунш; две обстоятелства, които, изглежда, много го издигнаха в очите на отбраното общество.

— Господа — рече много наперено човекът в синьо, — да пием за дамите, хайде.

— Браво, браво! — додаде Сам. — За младите стопанки.

Тук се чу висок вик: „Да се спазва редът“ и господин Джон Смокър, който бе въвел мистър Уелър в това общество, поиска да го уведоми, че думата не била „прилична“.

— Коя дума, сър? — осведоми се Сам.

— Стопанки, сър — отвърна мистър Джон Смокър, застрашително намръщен. — Ние тук не признаваме подобни термини.

— О, добре тогава — рече Сам, — ще направя поправка и ще ги нарека „милите създания“, ако уважаемият Пламтящи ми разреши.

Известно съмнение смути, изглежда, джентълмена в прилепналите светлозелени панталони дали председателствуващият би могъл да бъде законно наречен „Пламтящи“, но тъй като членовете на отбраното общество бяха по-скоро склонни да се застъпват за себе си, а не за председателствуващия, този въпрос не се разисква. Човекът с килнатата шапка се позадъха и хвърли продължителен поглед към Сам, но очевидно реши, че е по-добре да замълчи, за да не се получи нещо по-лошо.

След кратко мълчание един джентълмен с везан жакет, стигащ до петите му, и с жилетка от същия вид, топлеща половината от бедрата му, разбърка джина си много енергично и като стана отведнъж с огромно усилие, заяви, че искал да отправи няколко думи към събранието, на което особата с килнатата шапка отвърна, че не се съмнявал, че всички присъствуващи щели да бъдат щастливи да чуят няколкото думи, които човекът в дългия жакет искал да им каже.

— Чувствувам голямо стеснение, задето вземам думата пред вас, господа — подхвана човекът в дългия жакет, — щото нямам късмет да съм повече от файтонджия и ме приехте да идвам на тез приятни соарета само кат допълнителен член; но наистина се чувствувам длъжен, господа — макар забутан в ъгъла, ако мога тъй да кажа, — да съобщя един печален факт, стигнал до моето знание и станал — мога да кажа — пред самите ми очи. Господа, нашият приятел мистър Уифърс (всички погледнаха особата в оранжево), нашият приятел мистър Уифърс си е подал оставката.

Настъпи всеобща изненада всред слушателите. Всеки джентълмен погледна съседа си в лицето, а след това обърна очи към изправения файтонджия.

— Май не ви се побира в акъла, господа — продължи файтонджията. — Аз няма да се осмеля да правя догадки за причините на таз загуба на службата, но ще замоля мистър Уифърс да ни ги каже, за поука и пример на нас, приятелите му, дет му се възхищаваме.

Предложението биде шумно одобрено и мистър Уифърс обясни. Той каза, че безспорно би искал да продължи службата, от която се бил неотдавна отказал. Ливреята била изключително богата и скъпа, дамите от семейството били много приятни, а работата му — длъжен бил да заяви — не била много тежка; от него се искало главно да поглежда от прозореца на хола колкото може по-често, заедно с друг един джентълмен, също подал оставка. Искал да спести на компанията неприятните и отвратителни подробности, които сега щял да изложи, но тъй като му били поискани обяснения, той нямал избор и трябвало да каже, смело и ясно, че му дали да яде незатоплено месо.

Невъзможно е да си представите какво възмущение предизвика това признание в гърдите на слушателите. Възгласи „срамота!“ под съпровод на тюхкания и подсвирквания се чуваха в продължение на около четвърт час.

Мистър Уифърс добави тогава, че лично той бил отчасти виновен за тази обида поради досегашното си поведение на търпеливост и сговорчивост. Той ясно помнел как веднъж се съгласил да яде солено масло и освен това при един случай, когато всички в къщата отведнъж се разболели, той тъй се забравил, че изкачил кофа с въглища до втория етаж. Надявал се, че не се е принизил в очите на приятелите си, като искрено признал своите грешки: и вярвал, че неотложното му противодействие на въпросната последна обида, нанесена върху неговото достойнство, щяло да му позволи отново да се радва на доброто мнение, което, смятал той, приятелите му имали за него.

Обръщението на мистър Уифърс бе посрещнато с бурно одобрение и компанията най-възторжено пи за здравето на този необикновен мъченик; мъченикът изрази своите благодарности и вдигна чаша за техния гост, мистър Уелър; нямал удоволствието да познава по-отблизо този джентълмен, но тъй като той бил приятел на мистър Джон Смокър, това било достатъчна препоръка за всяко общество от джентълмени, където и когато и да било. По тази причина той искал да пие наздравица за мистър Уелър с всичките му почести; но тъй като приятелите му не пиели в момента вино, а друг алкохол за разнообразие, следователно било някак неудобно да се пресушават чашите при всеки тост, той предлагал почестите да се подразбират.

В заключение на тази реч всеки отпи по глътка в чест на Сам, а Сам, след като си наля и изпи две чаши пунш в чест на себе си, поблагодари с изискано слово.

— Много съм ви признателен, драги приятели — започна Сам, като си наля още от пунша без ни най-малко стеснение, — за таз ваша любезност, а щото идва от туй общество, тя просто замайва човека. Чувал съм за вас като цяло, но трябва да кажа: никога не съм мислил, че ще срещна тук толкова страшно мили хора. Надявам се само да се грижите за вас си и да пазите целеничко достойнството си, дето толкова радва, кат излезеш да се поразходиш, и винаги ми е вземало ума, още кат бях момче, високо наполовина от жезъла с пиринчения край на моя многоуважаван приятел Пламтящи, присъствуващ тук. А колкото до нещастната жертва в костюма с цвят като сяра, едничкото, дето мога да му пожелая, е: да си намери добро местенце, точно к’вото заслужава, и тогаз надали ще го безпокоят със студени соарета.

После Сам седна приятно усмихнат, а когато завършиха шумните аплодисменти по случай речта му, компанията започна да се разотива.

— Да не искате вече да си ходите, стари друже — обърна се Сам към приятеля си мистър Джон Смокър.

— Трябва, няма как — отвърна мистър Смокър, — обещах на Бантъм.

— О, добре тогава — рече Сам, — работата вече е друга. Току-виж, той пък си подал оставката, ако го разочаровате. Ама и вий ли ще си ходите, Пламтящи?

— Да, и аз — отвърна човекът с килнатата шапка.

— Какво? И да оставим ей тъй три четвърти купа пунш? — настоя Сам. — Глупости! Я сядайте!

Мистър Тъкл не устоя на поканата. Той сложи встрани току-що взетите шапка и жезъл и каза, че щял да вземе една чаша за хатъра на сърдечното другарство.

А тъй като пътят до дома на джентълмена в синьо беше един и същ с този на мистър Тъкл, той също се съгласи да поостане. Когато изпиха половината от пунша, Сам поръча и стриди от зарзаватчийския дюкян; и въздействието им в съчетание с пунша се оказа тъй развеселяващо, щото мистър Тъкл, пременен с килнатата си шапка и жезъла, изигра моряшки танц всред пръснатите черупки от стриди по масата, докато джентълменът в синьо свиреше съпровод на хитро измислен инструмент, състоящ се от гребен и хартийка за навиване на коса. Най-после, когато видяха края на пунша, а наближаваше краят и на нощта, те тръгнаха да се изпращат един друг. Щом мистър Тъкл излезе на чист въздух, той биде обзет от внезапно желание да легне на ръба на плочника; Сам сметна, че би било жалко да му противоречи и го остави да върши каквото си ще. А тъй като килнатата шапка можеше да пострада, ако му я оставеше, Сам предвидливо я нахлупи на главата на джентълмена в синьо и като му пъхна и жезъла в ръката, подпря го до неговата входна врата, дръпна звънеца и се прибра спокойно в къщи.

На следващата утрин мистър Пикуик, напълно облечен, слезе на долния етаж много по-рано от обикновено и позвъни със звънеца.

— Сам — рече мистър Пикуик, щом мистър Уелър се появи в отговор на повикването, — затворете вратата.

Мистър Уелър го стори.

— Случи се нещо много неприятно тук снощи, Сам — рече мистър Пикуик, — и това даде основание на мистър Уинкл да се бои от проява на насилие от страна на мистър Даулър.

— Разбрах от хазайката долу, сър — отвърна Сам.

— И за съжаление трябва да ви кажа, Сам — продължи мистър Пикуик с много смутено лице, — че страхувайки се от подобно насилие, мистър Уинкл си е заминал.

— Заминал си? — учуди се Сам.

— Напуснал къщата рано тази сутрин, без да поговори предварително с мен — вълнуваше се мистър Пикуик. — И не зная накъде е заминал.

— Той трябваше да остане и да се бие, сър — забеляза презрително Сам. — Нямаше да е толкоз мъчно да го сложи на място, този Даулър.

— Да, Сам — рече мистър Пикуик, — може би и аз се съмнявам донякъде в неговата храброст и твърда решителност. Но както и да е, мистър Уинкл е заминал. Той трябва да се намери, Сам. Да се намери и доведе обратно при мен.

— Ами ако не иска да се върне обратно, сър? — запита Сам.

— Трябва да се застави, Сам — отсече мистър Пикуик.

— А кой ще го стори, сър? — запита с усмивка Сам.

— Вие — отвърна мистър Пикуик.

— Много добре, сър.

С тези думи мистър Уелър напусна стаята и се чу как веднага след това затваря входната врата. След два часа се върна напълно спокоен, сякаш е бил изпратен да свърши възможно най-обикновеното поръчение, и съобщи, че е разузнал, че един индивид, отговарящ напълно по описание на мистър Уинкл, е заминал същата сутрин за Бристол с пощенска кола, тръгваща пред хотел „Ройъл“.

— Сам — рече мистър Пикуик, сграбчвайки ръката му, — вие сте знаменито момче; безценно момче. Трябва да тръгнете след него, Сам.

— Разбира се, сър — отвърна мистър Уелър.

— Веднага щом го откриете, пишете ми неотложно, Сам — продължи мистър Пикуик. — Ако той се опита да ви избяга, повалете го или го заключете някъде. Имате моите неограничени пълномощия, Сам.

— Много ще внимавам, сър — увери го Сам.

— Кажете му — рече мистър Пикуик, — че съм крайно развълнуван, крайно недоволен и естествено възмутен от извънредно странната насока на поведение, което той е счел за уместно да възприеме.

— Непременно, сър — отвърна Сам.

— Кажете му — поде мистър Пикуик, — че ако не се върне тук, точно в тази къща, заедно с вас, той ще се върне с мене, защото лично аз ще отида да го доведа.

— Ще му спомена за туй, сър — отвърна Сам.

— Мислите ли, че ще можете да го намерите, Сам? — запита мистър Пикуик, като го гледаше тревожно в лицето.

— О, ще го намеря, дето и да е — отвърна много самоуверено Сам.

— Отлично — рече мистър Пикуик. — В такъв случай колкото по-скоро тръгнете, толкова по-добре.

С тези поръчения мистър Пикуик сложи известна сума в ръцете на верния си прислужник и му заповяда да тръгне на часа за Бристол по следите на беглеца.

Сам прибра няколко най-необходими вещи в една пътническа чанта и бе готов за път. Бе вече стигнал края на коридора, когато спря и като се върна тихичко обратно, открехна вратата на гостната и провря глава.

— Сър — прошепна Сам.

— Какво има, Сам? — рече мистър Пикуик.

— Ясни са ми вашите заръки, нали, сър? — осведоми се Сам.

— Надявам се — рече мистър Пикуик.

— Туй, дето да го поваля, добре съм го разбрал, нали, сър? — уточни Сам.

— Отлично — отвърна мистър Пикуик. — Напълно. Правете каквото смятате за необходимо: това е моето нареждане.

Сам кимна в знак, че е разбрал, измъкна глава, затвори вратата и тръгна да странствува с олекнало сърце.

Глава тридесет и осма

Как мистър Уинкл попада от трън та на глог

Клетият джентълмен (станал злополучно причина за безподобната врява и суматоха, развълнували жителите на Ройъл Кресънт по начин, чиято същност вече описахме), след като прекара много объркана и тревожна нощ, напусна покрива, под който приятелите му още спяха, без да знае накъде да се отправи. Прекрасните и благородни чувства, насочили мистър Уинкл към тази стъпка, не биха никога могли да бъдат достатъчно високо оценени и съответно възхвалени. „Ако — разсъждаваше си мистър Уинкл, — ако този Даулър опита (а ще го стори, сигурен съм) да изпълни на дело своята заплаха за насилие срещу моята личност, то аз ще бъда принуден да го повикам на дуел. Той има съпруга. Тази съпруга е привързана към него, зависеща от него. Боже мой! Ако аз го убия в бесния си гняв, как ще се чувствувам след това до края на живота си!“ Тези мъчителни доводи подействуваха тъй силно върху човеколюбивата душа на младия човек, щото накараха коленете му да се зачукат взаимно и по лицето му да се появят страшни признаци на вътрешно вълнение. Подтикван от подобни размишления, той грабна пътната си чанта, слезе крадешком по стълбата, затвори омразната входна врата по възможно най-безшумен начин и се отдалечи. Отправяйки стъпките си към хотел „Ройъл“, той свари пощенската кола тъкмо когато тръгваше за Бристол и като реши, че и Бристол не по-зле от кое и да е друго място подхожда на неговата цел, се метна на капрата и стигна до своето местоназначение за толкова време, колкото обикновено е необходимо на чифт коне, изминаващи този път и обратно най-малко два пъти дневно.

Той се настани в хотел „Буш“ и решавайки да отложи всякакво писане на писма до мистър Пикуик, докато по всяка вероятност гневът на мистър Даулър се поизпари, излезе да разгледа града, който му се видя една степен по-мръсен от всички други места, посещавани от него дотогава. След като разучи доковете и плавателните съдове и разгледа катедралата, той запита как да иде до Клифтън, а след като го осведомиха, пое по посочения му път. Но тъй като плочниците на Бристол не са най-широките и чисти на земния шар, нито пък улиците са много прави и незаплетени, мистър Уинкл се залута по многочислените извивки и криволици и се заоглежда за някой по-приличен дюкян наоколо, гдето отново да поиска съвет и указания.

Очите му се спряха на новобоядисан дом, превърнат отскоро в нещо средно между дюкян и частно жилище; червен фенер бе провесен пред полукръглото прозорче над входната врата и достатъчно ясно сочеше, че тук бе резиденция на практикуващ лекар, дори да нямаше думите „Хирургически кабинет“, изписани със златни букви върху дървена табела над прозореца на стаята, която в миналото е служела за гостна. Считайки, че това е подходящо място да направи необходимата справка, мистър Уинкл пристъпи прага на малкия дюкян с чекмеджета и шишета със златни етикети; а като не свари никого вътре, той почука с половин крона върху тезгяха, за да привлече вниманието на хората, намиращи се по всяка вероятност в задната стая, която според него бе истинската своего рода светая светих на заведението, съдейки по думите „Хирургически кабинет“ на вратата — боядисани с бели букви този път, за да се избегне еднообразието.

При първото почукване изведнъж прекъснаха ясно доловимите дотогава звуци, сякаш от фехтовка с ръжени; при второто — един много ученолюбив наглед млад мъж със зелени очила и огромна книга в ръце тихо влезе в дюкяна и като застана зад тезгяха, поиска да знае какво обича посетителят.

— Извинете, загдето ви безпокоя, сър — рече мистър Уинкл, — но ще бъдете ли така любезен да ме упътите…

— Ха, ха, ха! — изрева ученолюбивият млад джентълмен, като хвърли огромната книга във въздуха и я улови извънредно ловко точно в мига, когато тя застрашаваше да раздроби на атоми всички шишета по тезгяха. — Ей, че изненада!

Тъй беше несъмнено; и мистър Уинкл бе толкова удивен от необичайното поведение на джентълмена медик, че неволно се оттегли към вратата и изглеждаше много смутен от този странен прием.

— Как? Не ме ли познавате? — запита джентълменът медик.

В отговор мистър Уинкл промълви, че няма това удоволствие.

— Е, в такъв случай — рече джентълменът медик — има още надежда за мен; малко повечко късмет и ще обслужвам половината бабички в Бристол. Върви по дяволите, стара мухлясала твар, върви по дяволите! — Произнасяйки тази ругатня, отправена към огромния том, джентълменът медик ритна книгата със забележителна вещина в най-далечния ъгъл на помещението и като си дръпна очилата, показа захиленото лице на самия Робърт Сойър, ескуайър, бивш студент в болницата „Гай“ в Бъро, с частна резиденция на Лент Стрийт.

— Възможно ли е да не ми идвате нарочно на гости? — рече мистър Боб Сойър, стискайки ръката на мистър Уинкл с приятелска топлота.

— Не, наистина, честна дума — отговори мистър Уинкл, отвръщайки на ръкостискането.

— Чудно как не сте видели името ми — обърна му внимание Боб Сойър, като посочи вратата, гдето със същата бяла боя бяха отбелязани думите; „Сойър, приемник на Нокморф“.

— Не ми се хвърли в очи — отвърна мистър Уинкл.

— Аз пък щях веднага да ви се хвърля на шията, ако знаех кой влиза — рече Боб Сойър, — но главата си давах, че сте кралският бирник.

— Не! — възрази мистър Уинкл.

— Да, наистина — отговори Боб Сойър, — и точно щях да кажа, че не съм в къщи, но ако обичате да напишете бележка, аз непременно ще я предам на себе си; защото кралският не ме познава; не ме познава нито оня за осветлението, нито пък за пътния данък. Мисля, че за църковния данък се досеща кой съм, а съм сигурен, че за водната такса ме знае, защото съм му вадил зъб, едва-що се бях настанил тук, но влизайте, влизайте! — Бъбрейки по този начин, мистър Боб Сойър вкара мистър Уинкл в задната стая, гдето се забавляваше да копае вдлъбнатинки в камината с ръжена не друг, а самият мистър Бенджамин Алън.

— А! — възкликна мистър Уинкл. — Съвсем не очаквах това удоволствие. Какво прекрасно жилище сте си уредили!

— Не е лошо, не е лошо — потвърди Боб Сойър, аз „свърших“ малко след онзи ценен гуляй, а приятелите ми събраха потребното, за да почна тази работа; и тъй надянах черен костюм и чифт очила и се явих тук в този тържествен вид.

— И вашата работа несъмнено върви много добре, нали? — проницателно забеляза мистър Уинкл.

— Много — отвърна Боб Сойър, — толкова добре, че след няколко години бихте могли да сложите печалбите ми в една винена чаша и да ги покриете отгоре с къпиново листо.

— Нима е възможно? — рече мистър Уинкл. — Вашата аптека единствено…

— Оптическа измама, мило момче — рече Боб Сойър, — половината от чекмеджетата са празни, а останалите не се отварят.

— Глупости! — не вярваше мистър Уинкл.

— Факт, честна дума! — отвърна Боб Сойър, като отскочи в дюкяна и доказа правдивостта на своето твърдение чрез многобройни дърпания на малките позлатени дръжки към мнимите чекмеджета. — Почти нищо не е истинско в дюкяна с изключение на пиявиците, а и те са от втора ръка.

— Никога не бих помислил! — възкликна извънредно учуденият мистър Уинкл.

— Надявам се, че не — отвърна Боб Сойър, — иначе каква щеше да е ползата от целия този театър, а? Но какво ще вземете? Същото като нас? Точно така. Бен, мило момче, бръкни в долапа и извади патентования храносмилател.

Мистър Бенджамин Алън се усмихна и с готовност извади от шкафа досам него тъмна бутилка, пълна до половината с бренди.

— Не искате вода естествено — рече мистър Боб Сойър.

— Благодаря — отвърна мистър Уинкл, — но е доста рано. Бих искал да го разредя, ако нямате нищо против.

— Ни най-малко, стига да можете се помири със съвестта си — забеляза Боб Сойър, разклащайки с голяма наслада чашата с питието. — Бен, канчето!

Мистър Бенджамин Алън измъкна от същото скривалище малко месингово канче; мистър Боб Сойър подчерта, че особено се гордеел с него, защото изглеждало много свързано с професията му. Когато в съответното време водата в професионалното канче завря, благодарение на няколко лопатки въглища, изгребвани от мистър Боб Сойър от удобно шкафче под прозореца с етикет „Дестилирана вода“, мистър Уинкл оскверни своето бренди; разговорът протичаше все по-оживено, когато биде прекъснат от влязлото в дюкяна момче в строга сива ливрея и шапка със златни шнурове и с провесена на лакътя малка калпаклия кошница; мистър Боб Сойър веднага му подвикна:

— Том, вагабонтино, ела насам!

Момчето се представи съответно.

— Спирал си да прескачаш всички крайпътни камъни в Бристол, малък негоднико! — сгълча го мистър Боб Сойър.

— Не, сър, не съм — оправдаваше се момчето.

— Съветвам те да не го правиш! — рече мистър Боб Сойър застрашително. — Смяташ ли, че някой въобще ще повика един лекар, ако знае, че прислужникът му играе на топчета по сокаците или развява прашка по друмищата? Нямаш ли уважение към професията си, калпазанино? Разнесе ли всички лекарства?

— Да, сър.

— Праховете за детето в голямата къща с новото семейство и хапчетата, дето се вземат четири пъти дневно, за сприхавия стар джентълмен с подаграта?

— Да, сър.

— Тогава затвори вратата и стой зад тезгяха.

— Е — рече мистър Уинкл, щом момчето се оттегли, — работите съвсем не вървят толкова зле, колкото ми ги представяте. Ето че изпращате и лекарства.

Мистър Боб Сойър надзърна в дюкяна, да не би някой чужд човек да чуе, и като се наведе към мистър Уинкл, му каза, понижавайки глас:

— Той всичко оставя на грешни адреси.

Мистър Уинкл изглеждаше озадачен, а Боб Сойър и приятелят му се засмяха.

— Видите ли — продължи Боб, — той отива до някоя къща, позвънява на черния вход, пъха без обяснения пакета с лекарства в ръцете на някой слуга и изчезва. Прислужникът занася пакета в столовата; господарят го отваря и чете бележката: „Течното лекарство само преди лягане; хапчетата както преди; мазилото — както обикновено; не забравяйте праховете. От Сойър, приемник на Нокморф. Лекарските рецепти акуратно изпълнени“ и тъй нататък. Показва бележката на жена си — тя я прочита; бележката слиза долу при слугите — и те я прочитат. На следния ден момчето пак се явява: „Много съжалява — негова грешка — премного работа — безброй пакети за разнасяне — поздрави от мистър Сойър, приемник на Нокморф.“ Запомнят името, приятелче, а туй е най-главното в лекарската практика. Да сте ми жив и здрав, драги мой, та това е по-добро от всички реклами на света. Имаме едно четириунциево шише, дето е обиколило половин Бристол и още ще върши работа.

— Да, боже мой, разбирам — забеляза мистър Уинкл. — Какво чудесно хрумване!

— О, ние с Бен имаме десетина подобни — отвърна много весело Боб Сойър. — Човекът, който пали фенерите, получава осемнадесет пенса седмично, за да звъни по десет минути вечер при всяка своя обиколка насам; а моят прислужник винаги се втурва в църква точно преди да почнат псалмите (когато хората нямат какво да правят, а само се оглеждат), и ме извиква с ужас и почуда, изписани по лицето. „Боже господи — казват си всички, — някой отведнъж се е почувствувал зле! Викат Сойър, приемника на Нокморф. Колко много работа има този млад човек!“

След като разбулиха по този начин някои от тайните на медицината, мистър Боб Сойър и приятелят му, Бен Алън, се облегнаха назад в съответните си кресла и бурно се разкикотиха. Щом се насмяха до насита, заговориха на други теми, по-близки до сърцето на мистър Уинкл.

Струва ни се, че вече сме намеквали за склонността на мистър Бенджамин Алън да изпада в сантиментално настроение след бренди. Случаят не е необикновен и ние лично бихме могли да потвърдим това явление: имали сме на няколко пъти работа с пациенти, проявяващи същите признаци. Точно в този период на своето съществуване мистър Бенджамин Алън имаше сякаш по-остро предразположение към разнеженост от когато и да било; причината на това заболяване бе накратко следната. Той бе останал при мистър Боб Сойър в продължение на около три седмици; мистър Боб Сойър не се отличаваше особено със своето въздържание, нито пък Бенджамин Алън издържаше много-много на чашките; като последица през току-що упоменатото от нас време мистър Бенджамин Алън непрекъснато се колебаеше между състояние на „пийнал“ и „мъртво пиян“.

— Драги приятелю — подхвана мистър Бен Алън, възползувайки се от краткото отсъствие на мистър Боб Сойър, озовал се зад тезгяха, за да даде няколко пиявици от втора ръка, вече споменати от нас, — драги приятелю, аз съм много нещастен.

Мистър Уинкл заяви, че от все сърце съжалява за това съобщение и поиска да узнае дали не може да стори нещо, за да облекчи мъките на страдащия студент.

— Нищо, мили приятелю, нищо — отвърна Бен. — Помните ли Арабела, Уинкл? Моята сестричка Арабела… такова едно момиченце с черни очи, Уинкл… бяхме заедно на гости у Уордл? Не знам дали сте я забелязали, Уинкл, едно много мило момиченце. Може би моите черти ще ви помогнат да си припомните нейното лице.

Никакво усилие не бе необходимо за мистър Уинкл, за да си представи образа на чаровната Арабела; и това бе щастливо обстоятелство, защото чертите на брат й съвсем не биха могли да освежат паметта му, ако би било необходимо. Той отговори с възможно най-голямо самообладание, че прекрасно си спомня девойката, за която става дума, и че искрено се надява тя да е в добро здраве.

— Нашият приятел Боб е чудесно момче, Уинкл — беше единственият ответ на мистър Бен Алън.

— Наистина — рече мистър Уинкл, не особено възрадван от близката съпоставка на двете имена.

— Аз съм ги предназначил един за друг; те са създадени един за друг, пратени са на този свят един за друг, родени са един за друг, Уинкл — заяви мистър Бен Алън, като енергично постави чашата си на масата. — Съдбата си е казала думата по въпроса, драги сър; между тях има точно пет години разлика, а и двамата са родени през август.

Мистър Уинкл тъй много искаше да чуе какво щяха да му кажат по-нататък, че не изрази голямо учудване от тези странни съвпадения, колкото и да бяха свръхестествени; и тъй мистър Бен Алън проля една-две сълзи и продължи да разказва, че въпреки цялото му уважение, почитание и благоговение пред неговия приятел, Арабела питаела, необяснимо и непристойно, най-подчертана неприязън към тази личност.

— И аз мисля — рече мистър Бен Алън в заключение, — аз мисля, че съществува някаква предишна сърдечна връзка.

— Имате ли представа кой може да бъде той? — запита мистър Уинкл с голямо вътрешно вълнение.

Мистър Бен Алън сграбчи ръжена, размаха го войнствено над главата си, нанесе съкрушителен удар по нечий въображаем череп и накрая заяви с много изразителен тон, че би желал да знае единствено кой е той — нищо друго.

— Бих му дал аз да разбере — рече мистър Бен Алън; и ръженът отново се стовари, още по-съкрушително от преди.

Всичко това действуваше естествено много успокоително върху чувствата на мистър Уинкл и той замълча за няколко минути; но най-накрая се реши и храбро запита дали мис Алън е в Кент.

— Не, не! — рече мистър Бен Алън, като сложи настрана ръжена с много хитро изражение. — Не мисля, че домът на Уордл е подходящо място за едно твърдоглаво момиче; и защото аз съм неин покровител и настойник, тъй като родителите ни са покойници, доведох я в този край на страната да гостува няколко месеца на една наша стара леля в чудесно скучно забутано местенце. Смятам, че това ще я излекува, приятелче. Ако ли не, ще я заведа за малко в чужбина и да видим как ще й подействува.

— А лелята живее в Бристол, така ли? — заекна мистър Уинкл.

— Не, не, не е в Бристол — отвърна мистър Бен Алън и махна с палец над дясното си рамо, — нататък е; в тази посока. Но, шт, ето го Боб. Нито дума, мили друже, нито дума.

Колкото и кратък да бе този разговор, той пробуди у мистър Уинкл вълнение и тревога в най-висша степен. Подозрението за по-раншна сърдечна връзка терзаеше сърцето му. Възможно ли бе да се отнася за него? Възможно ли бе заради него хубавата Арабела да гледа с пренебрежение на жизнерадостния Боб Сойър, или имаше друг щастлив съперник? Той реши да я види, каквото и това да му коства; но тук се изправяше едно непреодолимо препятствие, защото дали пояснението на мистър Бен Алън „нататък“, „в тази посока“ означаваше разстояние от три, тридесет или триста мили — това той съвсем не можеше да разгадае, но нямаше как да се вглъби в мисли по своята любов в този момент, защото Боб Сойъровото завръщане само предшествуваше пристигането на пай с месо от пекарницата и мистър Уинкл бе настоятелно поканен да остане. Масата бе постлана от чистачката, която изпълняваше обязаностите на икономка в дома на мистър Сойър; и след като майката на момчето със сивата ливрея им услужи с трети прибор — нож и вилица (защото мистър Сойър не бе още обзавел домакинството си на широка нога), те седнаха да вечерят, като бирата се поднасяше „в натурална опаковка“ според думите на мистър Сойър.

След вечерята мистър Сойър поиска най-големия хаван от дюкяна и се залови да приготовлява немалко количество ароматичен ромов пунш: сипваше вътре продуктите и ги размесваше старателно с чукалото, досущ по аптекарски. Бидейки ерген, мистър Сойър имаше само една чаша в своя дом и тя бе предоставена на мистър Уинкл в знак на уважение към госта; мистър Бен Алън бе снабден с фуния, запушена с тапа в тесния й край; а мистър Боб Сойър се задоволи с един от тези широкогърли съдове, изписани с тайнствени знаци, в които фармацевтите имат навика да мерят течните лекарства при изпълнение на рецепти. Приготовленията свършиха, пуншът биде опитан и оценен като отличен; и след като се споразумяха, че Боб Сойър и Бен Алън трябва без стеснение да си наливат два пъти на всяка чаша на мистър Уинкл, те започнаха по установените правила в дух на разбирателство и пълно задоволство.

Не запяха, защото мистър Боб Сойър каза, че нямало да изглежда „професионално“; но за да си наваксат това лишение, тъй много приказваха и се смееха, че можеше и вероятно наистина се чуваше на другия край на улицата. Този разговор значително облекчаваше службата и повдигаше духа на мистър Боб Сойъровото момче, което, вместо да посвети вечерта на обикновеното си занимание — да се подписва на тезгяха, а след туй да го изтрива, — надзърташе през стъклената врата и по този начин можеше да гледа и слуша едновременно.

Веселието на Боб Сойър стремително прерастваше в буйство; мистър Бен Алън скоро захвана пак да се разнежва, а пуншът, кажи-речи, бе изчезнал, когато момчето припряно се втурна в стаята и заяви, че току-що дошла една млада жена и казала, че неотложно викали доктор Сойър, приемник на Нокморф, някъде през няколко улици. Мистър Боб Сойър разбра съобщението, след като му го повториха двадесетина пъти, завърза влажен парцал около главата си, за да изтрезнее, и когато успя да го стори отчасти, надяна зелените си очила и излезе. Отхвърлил настойчивата покана на домакина да остане до завръщането му и схванал, че е напълно невъзможно да поприказват разумно с мистър Бен Алън по непосредствено вълнуващия го или кой и да е друг въпрос, мистър Уинкл се сбогува и се завърна в хотел „Буш“.

Душевният му смут и многобройните размисли, пробудени от Арабела, не позволиха на изпития от него аптекарски пунш да даде онези последици, които щяха неминуемо да настъпят при по-други обстоятелства. И той взе чаша сода с бренди на бара и се отби в кафенето, изпаднал по-скоро в потиснато, отколкото в повишено настроение от събитията нея вечер.

Пред камината, с гръб към него, бе седнал доста висок джентълмен в дълъг редингот, единствен гост в помещението освен него. Беше доста хладно за това време на годината и джентълменът отдръпна настрана стола си, за да даде възможност на новодошлия да се приближи към огъня. Какво почувствува мистър Уинкл, когато в този миг пред погледа му се разкри лицето и фигурата на отмъстителния и кръвожаден Даулър!

Първата подбуда на мистър Уинкл бе да дръпне бясно най-близката дръжка на звънец, но тя за нещастие се намираше точно зад главата на мистър Даулър. Той направи една крачка в тази посока и отведнъж замръзна. А в това време мистър Даулър бързо се отдръпна.

— Мистър Уинкл, сър! Успокойте се. Не ме удряйте. Няма да го понеса. Плесница! Никога! — рече мистър Даулър с много по-кротък вид, отколкото мистър Уинкл бе очаквал от джентълмен с неговата свирепост.

— Плесница, сър? — изпелтечи мистър Уинкл.

— Плесница, сър — отвърна Даулър. — Не се вълнувайте. Седнете. Чуйте ме.

— Сър — рече мистър Уинкл, треперейки от глава до пети, — преди да се съглася да седна до или срещу вас, аз трябва да се подсигуря с някои предварителни обяснения. Вие отправихте заплаха срещу мен, ужасна заплаха, сър. — Тук мистър Уинкл побледня като платно и се прекъсна.

— Така е — рече Даулър, пребледнял не по-малко от мистър Уинкл. — Обстоятелствата бяха подозрителни. Те ми бяха изяснени. Уважавам вашата храброст. Вашите чувства са благородни. Чиста съвест. Ето ви ръката ми. Стиснете я.

— Действително, сър — захвана мистър Уинкл, колебаейки се дали да подаде ръка, или не, поради известни опасения, че ръкостискането би могло да продължи в нападение, — действително, сър, аз…

— Знам какво искате да кажете — прекъсна го Даулър. — Чувствувате се засегнат. Съвсем естествено. И аз на ваше място бих се засегнал. Не бях прав. Бъдете дружелюбен. Простете ми.

При тези думи Даулър сграбчи насила ръката на мистър Уинкл и като я разтърси много енергично, заяви, че го считал за извънредно смел човек и че го ценял още по-високо от преди.

— А сега — продължи Даулър — седнете. Разкажете всичко. Как ме намерихте? Кога ме последвахте? Бъдете откровен. Кажете ми.

— Стана съвсем случайно — отвърна мистър Уинкл, много озадачен от странното и неочаквано естество на срещата. — Съвсем случайно.

— Това ме радва — рече Даулър. — Събудих се тази сутрин. Бях забравил заплахата. Смях се над произшествието. Бях дружелюбно настроен. Казах го.

— На кого? — запита мистър Уинкл.

— На мисис Даулър. „Ти даде клетва“ — каза тя, „Да“ — отвърнах аз. „Необмислена клетва“ — каза тя. „Наистина — отвърнах аз. — Ще се извиня. Къде е той?“

— Кой? — запита мистър Уинкл.

— Вие — отвърна Даулър. — Отидох на долния етаж. Вас ви нямаше никакъв. Пикуик изглеждаше мрачен. Той поклати глава. Надявал се, че нямало да се стигне до насилие. На мен ми стана ясно. Почувствували сте се обиден. Отишли сте за секундант вероятно. Може би за пистолети. „Голяма смелост — казах си аз. — Възхищавам му се.“

Мистър Уинкл се покашля и започвайки да разбира как стоят нещата, придоби важен вид.

— Аз оставих бележка за вас — продължи Даулър. — Казах, че съжалявам. Наистина съжалявам. Неотложна работа ме доведе тук. Вие сте останали неудовлетворен. Последвали сте ме. Искали сте устно обяснение. Прав сте. Приключваме тази история. Аз свърших неотложната работа. Връщаме се утре. Елате с мен.

Докато Даулър даваше своите обяснения, мистър Уинкл приемаше все по-внушителна осанка. Тайнственото естество на техния разговор в началото се изясни; мистър Даулър питаеше същата неприязън към дуелирането, както той самият; накратко казано: тази вилнееща, ужасна личност беше един от най-забележителните страхливци на земята и тълкувайки отсъствието на мистър Уинкл през призмата на личната си уплаха, бе предприел същата стъпка като него и благоразумно се бе оттеглил, докато възбудата в душите поутихне.

Щом истинското положение на случая се изясни в ума на мистър Уинкл, той прие много страшен вид и каза, че бил напълно удовлетворен; но същевременно го каза с тон, неоставящ у мистър Даулър ни най-малко съмнение колко ужасно нещо щяло да последва, ако не беше удовлетворен. Мистър Даулър, изглежда, бе поразен в подходяща степен от великодушието и снизходителността на мистър Уинкл и двете воюващи страни се разделиха за нощта с многобройни уверения за вечна дружба.

Към дванадесет и половина часа, когато мистър Уинкл вкусваше пълната наслада на първия си сън, той бе неочаквано пробуден от високо почукване на спалната му врата и когато то бе повторено с още по-голяма настойчивост, той бе принуден да се надигне в леглото и да запита кой чука и какво има.

— Извинете, сър, дошъл е един младеж и казва, че искал веднага да ви види — отговори гласът на камериерката.

— Един младеж! — възкликна мистър Уинкл.

— Няма грешка за туй, сър — отвърна друг глас през дупката на ключалката. — И ако туй интересно същество не го пуснете вътре, без да чака, много е възможно краката му да влязат при вас преди главата.

След като намекна за тази вероятност, младежът леко ритна по долния квадрат на вратата, сякаш да придаде сила и тежест на своята забележка.

— Вие ли сте, Сам? — попита мистър Уинкл и скочи от леглото.

— Съвсем не може да се установи самоличността на някой джентълмен до степен на пълна сигурност, ако не сте го видели, сър — поучително отвърна гласът.

Мистър Уинкл, без да се съмнява особено много кой бе младежът, отключи вратата; едва-що го бе сторил и мистър Уелър се втурна стремглаво в стаята, внимателно отново заключи отвътре, спокойно сложи ключа в джоба на жилетката си и след като изгледа мистър Уинкл от глава до пети, рече:

— Ама много своенравен млад джентълмен сте наистина, сър!

— Какво означава това ваше държане, Сам? — възмутено попита мистър Уинкл. — Веднага се махайте оттук. Какво означава това, сър?

— Какво означава ли? — отвърна Сам. — Хайде, сър; туй май е доста тлъстичко, както казала младата дама на продавача, когат’ й дал пай със свинско, дет било само сланина. Какво означава! И таз хубава!

— Отключете вратата и незабавно напуснете стаята, сър — рече мистър Уинкл.

— Аз ще напусна ей таз стая, сър, точно тогаз, когат’ и вий я напуснете — отвърна Сам строго и седна много тържествено. — Ако се наложи да ви изнеса на гръб, то, разбира се, ще изляза мъ… ъничко нещо преди вас; но позволете да се надявам, че няма да ме подтикнете към крайности; туй са думите на някакъв джентълмен към един охлюв, дето не искал да излезе от черупката си при убождане с карфица и следователно джентълменът почнал да се бои, че ще бъде принуден да го счупи на вратата на салона. — Завършвайки това необикновено дълго за него обръщение, мистър Уелър сложи ръце върху коленете и погледна мистър Уинкл право в лицето с израз, показващ, че той съвсем няма намерение да се шегува с него.

— Вий сте любезен младеж, сър, няма що да се каже — продължи мистър Уелър с укоризнен тон, — щом карате този мил човек, нашето началство, да се меша в разни фантасмагории, пък той твърдо си е решил да държи на принципите докрай. Вий сте много по-лош от Додсън, а пък Фог аз го намирам истински ангел пред вас! — Мистър Уелър придружи това последно изявление с изразително плясване по двете си колене, после скръсти ръце и се изпъна назад в стола си, сякаш очакваше защитната реч на престъпника.

— Добри ми друже — отвърна мистър Уинкл, като протегна ръка; а зъбите му непрекъснато тракаха, докато говореше, защото по време на цялата лекция на мистър Уелър беше останал по нощните си одеяния. — Добри ми друже, аз уважавам вашата привързаност към моя отличен приятел и много съжалявам наистина, загдето му създадох нов повод за безпокойство. Хайде, Сам, хайде.

— Е добре — рече Сам доста начумерено, но в същото време стисна протегнатата му ръка с уважение. — Добре, трябва да съжалявате и се радвам, дето е тъй; защото, доколкото зависи от мене, няма да оставя никой да го тъпче, и туйто!

— Няма, Сам, разбира се — съгласи се мистър Уинкл. — Хайде! Сега вървете да спите, Сам, а утре ще поговорим още за това.

— Много съжалявам — възрази Сам, — но не мога да ида да спя.

— Не можете да идете да спите! — повтори мистър Уинкл.

— Не — рече Сам, клатейки глава, — няма как.

— Нима искате да кажете, че се връщате обратно още тази нощ, Сам? — осведоми се напълно изуменият мистър Уинкл.

— Да, ако вий нарочно го поискате — отвърна Сам. — Но аз не бива да напускам ей таз стая. Заповедта на началството е изрична, сър.

— Глупости, Сам — рече мистър Уинкл. — Аз трябва да остана два-три дена тук; нещо повече, Сам, вие също трябва да останете тук и ми помогнете някак си да се срещна с една девойка, с мис Алън, Сам, помните я; аз трябва непременно да я видя, преди да напусна Бристол.

Ала в отговор на всяко от тези предложения Сам поклащаше много решително глава и енергично отговаряше: „Няма как.“

След многобройни доводи и уговорки от страна на мистър Уинкл обаче и след подробно изложение за случилото се по време на срещата с Даулър, Сам започна да се колебае и най-накрая се стигна до спогодба със следните най-главни и съществени условия:

Сам да се оттегли и остави мистър Уинкл необезпокояван в неговата квартира при положение, че получи разрешение да заключи вратата отвън и да отнесе ключа, като обезателно се задължава да отвори мигновено вратата в случай на пожар или друга непредвидена опасност… Рано на следващата сутрин чрез Даулър да се изпрати до мистър Пикуик писмо, с което да се иска разрешение Сам и мистър Уинкл да останат в Бристол с оглед на вече известната цел, като помолят за незабавен отговор със следващата пощенска кола; ако е благоприятен, горепоменатите страни надлежно да останат, ако ли не, да се завърнат незабавно в Бат след получаването му… И най-сетне мистър Уинкл пределно ясно се задължи да не прибягва до прозореца, камината и всякакви други нелегални възможности за бягство. След като договорът биде утвърден, Сам заключи вратата и си отиде.

Той бе почти стигнал долната площадка на стълбището, когато спря и извади ключа от джоба си.

— Съвсем забравих за повалянето — рече си Сам и понечи да се върне. — Началството ясно каза, че трябва да го направя. Ей, че глупак излязох, дявол да го вземе. Ама нищо — утеши се той. — Все пак и утре може да го направя.

Явно утешен от това си разсъждение, мистър Уелър сложи отново ключа в джоба си, слезе останалата част от стълбището без нови угризения на съвестта и скоро, подобно на другите гости на заведението, потъна в дълбок сън.

Глава тридесет и девета

Мистър Самюъл Уелър, бидейки натоварен с любовно поръчение, се залавя да го изпълни; с какъв успех — ще се види по-нататък

През целия следващ ден Сам непрекъснато наблюдаваше мистър Уинкл, тъй като бе твърдо решил да не го изпуща от очи нито за миг, докато не получи изрични нареждания от главната квартира. Колкото и неприятни да бяха строгият надзор и голямата бдителност на Сам за мистър Уинкл, той счете за по-разумно да се примири, отколкото с някое действие на бурна съпротива да се подложи на опасността да бъде отнесен насила: мистър Уелър неведнъж решително намекна, че именно тази линия на поведение му налагало да вземе неговото строго чувство за дълг. И няма причини да се съмняваме, че Сам щеше да успокои много скоро съвестта си, като отведе мистър Уинкл в Бат с вързани ръце и нозе, ако мистър Пикуик не бе веднага взел под внимание записката, която Даулър се бе нагърбил да предаде и следователно бе предотвратил една подобна акция. Накъсо казано, в осем часа вечерта самият мистър Пикуик влезе в кафенето на заведението „Буш“ и за голямо успокоение на Сам му каза с усмивка, че е постъпил напълно правилно, но нямало повече нужда да стои на стража.

— Сметнах, че е по-добре да дойда лично — обърна се мистър Пикуик към мистър Уинкл, докато Сам му помагаше да се освободи от дългото палто и пътния шал, — за да се уверя, преди да се съглася Сам да се залови с тази работа, че вашите намерения към тази млада дама са напълно почтени и сериозни.

— Уверявам ви от дъното на сърцето и душата си — отвърна много решително мистър Уинкл.

— Не забравяйте — додаде мистър Пикуик със сияещи очи, — че ние я срещнахме в дома на нашия отличен и гостолюбив приятел, Уинкл. Би било черна неблагодарност, ако се отнесете лекомислено и без дължимото уважение към чувствата на тази млада дама. Аз няма да позволя това, сър. Няма да позволя.

— Съвсем нямам подобни намерения наистина! — възкликна мистър Уинкл с жар. — Много и дълго съм мислил по този въпрос и усещам, че моето щастие е свързано с нея.

— Ето туй се казва да го вържеш в малко пакетче, сър — обади се мистър Уелър с приятна усмивка.

Мистър Уинкл се понамръщи при тази намеса, а мистър Пикуик сърдито заръча на своя помощник да не се шегува с едно от най-хубавите чувства на нашата природа. На което Сам отвърна, че нямало да го прави, ако го знаел. Но имало толкоз много от тоз вид, та не можел да разбере кое било най-хубавото от тях, когато ги споменавали пред него.

После мистър Уинкл разказа за състоялия се между него и мистър Бен Алън разговор относно Арабела; съобщи, че неговата цел била да може някак си да се срещне с девойката и й разкрие ясно и окончателно своята любов; заяви своето убеждение, основаващо се на някои мъгляви намеци и недомлъвки от страна на горепоменатия Бен, че където и да са я заточили понастоящем, мястото било някъде в близост до Ейвънските хълмове. И това бил целият му запас от сведения — или догадки — по въпроса.

Решиха мистър Уелър да тръгне на следващото утро на откривателска експедиция, ръководен единствено от тези нищожни указания; уговориха също мистър Пикуик и мистър Уинкл; които бяха по-малко уверени в силите си, да се поразходят из града по това време и се отбият уж случайно у мистър Боб Сойър, кога и да е този ден, с надежда да зърнат или чуят нещо за местонахождението на девойката.

И тъй, на следващата сутрин Сам Уелър тръгна по своето разузнаване, съвсем не отпаднал духом, въпреки обезсърчителните изгледи за успех; и вървеше си той нагоре по една улица, надолу по друга — щяхме да кажем, изкачваше се по един хълм, слизаше по друг, само че в Клифтън има само изкачване, — без да срещне някого или нещо, което би могло да хвърли поне мъничко светлина върху дадения въпрос. Много приказки изприказва Сам с коняри, извели коне на разходка по друмищата, и с прислужнички, извели деца на разходка по улиците; ала нито от първите, нито от вторите можа да научи нещо, което да му даде и най-малко сведение относно въпроса, по който той тъй изкусно провеждаше разпита си. Имало много девойки в много къщи и много от тези девойки били заподозрени от проницателните прислужници, мъже и жени, че са дълбоко привързани към някой младеж или готови да се привържат при пръв удобен случай. Но тъй като никоя от тези девойки не беше мис Арабела Алън, подобни указания оставяха Сам на същата точка на осведоменост както в самото начало.

Сам пресече хълмовете, борейки се с хубав силен вятър, и се чудеше дали пък в тази част на страната не трябва да се върви, като се държи шапката с две ръце, когато се озова в сенчест кът, гдето бяха пръснати няколко малки вили, тихи и уединени наглед. Пред вратата на една конюшня в края на дълъг задънен път се маеше някакъв коняр в домашно облекло и явно си въобразяваше, че върши нещо със своите лопата и количка. Бихме могли да отбележим на това място, че надали сме виждали някога коняр, който, суетейки се в подобни моменти край конюшнята, не става повече или по-малко жертва на тази странна самоизмама.

Сам си каза, че би могъл да говори и с този коняр, както с всички други, особено пък защото беше много уморен, а имаше чудесен голям камък точно срещу количката; и тъй той свърна надолу по пътя и като приседна на камъка, завърза разговор с присъщите му лекота и непосредственост.

— Добр’утро, стари приятелю — рече Сам.

— Тоест следобед — отвърна конярят, поглеждайки навъсено Сам.

— Много сте прав. Исках да кажа следобед. Как сте?

— Е, не ми става по-добре, кат те виждам — рече злобливият коняр.

— Чудна работа, наистина — рече Сам, — щото ми се виждате толкоз страшно весел и изобщо сте толкоз жизнерадостен наглед, та човек му става драго на сърцето, кат ви зърне.

Навъсеният коняр се навъси още повече при тези думи, но не достатъчно, за да окаже някакво влияние върху Сам, който веднага след това попита много загрижено дали името на неговия господар не е Уокър.

— Не, не е — отвърна конярят.

— Да не е Браун, а? — рече Сам.

— Не, не е.

— А Уилсън?

— Не, не е и туй — отвърна конярят.

— Е добре — продължи Сам, — сбъркал съм тогаз и той няма честта да ме познава, пък аз си мислех, че има. Не стойте тук от любезност към мене — добави Сам, виждайки как конярят прибра количката и се готви да затвори портата. — Удобствата преди всичко, а после церемониите; извинен сте, стари друже.

— Ще ти откъсна главата за половин крона — изръмжа навъсеният коняр, като залостваше едното крило на портата.

— А, не ви я давам при тез условия — отвърна Сам. — Ще ви струва поне к’вото сте спечелили за цял живот и пак няма да стигне. Предайте поздравите ми у вас. Кажете им да не ме чакат за вечеря и да нямат грижата да ми отделят от яденето, щото ще изстине, преди да дойда.

В отговор на това кипящият от яд коняр промърмори нещо за желанието си да нанесе побой някому, но изчезна, без да го приложи в изпълнение, затръшквайки гневно вратата след себе си, без да обръща внимание на горещите молби на Сам да го дари с кичур от косата си за спомен.

Сам продължи да седи върху големия камък, като обмисляше какво е най-подходящо да се направи, и съставяше в ума си план да чука на всички врати в пределите на пет километра около Бристол, като обхожда по сто и петдесет или двеста порти на ден и се постарае чрез този опит да открие мис Арабела, когато случаят отведнъж подхвърли на пътя му онова, което би могъл да не намери и след дванадесетмесечен престой в града.

Към тесния друм, на който стоеше, се отваряха три или четири градински порти, принадлежащи на същия брой къщи, които, макар и отдалечени една от друга, се деляха само от техните градини. Местата бяха големи, особено на дължина, и засадени с множество дървета, а къщите не само бяха на известно разстояние, но и повечето почти напълно скрити от погледа. Сам седеше с очи, устремени в купчината смет пред съседната на тази порта, през която бе изчезнал конярят, и обсъждаше наум трудностите на сегашното си начинание, когато портата се отвори и оттам излезе една прислужничка да изтърсва няколко килимчета на улицата.

Сам бе тъй погълнат от собствените си мисли, щото вероятно не би обърнал повече внимание на девойката, освен да вдигне глава и забележи нейната много хубава и спретната фигура, ако чувството му на кавалерство не бе силно пробудено от обстоятелството, че нямаше никой да й помага, а килимчетата изглеждаха твърде тежки за нейните собствени сили. Мистър Уелър беше много галантен джентълмен по негов си начин и щом забеляза това положение, бърже стана и се приближи към нея.

— Драга моя — рече Сам, подхождайки по много почтителен начин, — ще изпортите ваш’та толкоз хубавка снага, кат я изкривите, ако изтърсвате сама тез килимчета. Дайте да ви помогна.

Младата дама, срамежливо преструваща се дотогава, че не е забелязала близкото присъствие на джентълмен, се обърна при думите на Сам — несъмнено (тя действително потвърди това впоследствие) за да отклони подобно предложение от напълно непознат човек, — но вместо да отговори, нададе полусподавен вик. Изненадата на Сам едва ли бе по-малка, защото в лицето на стройната прислужничка той откри очите на своя „Валънтайн“, момичето, работещо у мистър Нъпкинс.

— Я, Мери, мила моя! — рече Сам.

— Божичко, мистър Уелър — рече Мери, — как ме изплашихте!

Сам не даде словесен отговор на това оплакване, нито пък можем със сигурност да кажем какъв беше неговият ответ. Знаем единствено, че след кратка пауза Мери възкликна: „Ах, престанете, мистър Уелър!“ и че шапката му бе паднала няколко мига преди това — от споменатите два признака сме склонни да заключим, че една или повече целувки са били разменени между съответните лица.

— А как попаднахте тука? — рече Мери, когато така прекъснатият разговор биде възобновен.

— Дойдох, разбира се, да те потърся, миличка — отвърна мистър Уелър, позволявайки този път на чувствата си да вземат връх над истината.

— А как разбрахте, че съм тук? — запита Мери. — Кой може да ви е казал, че съм постъпила при други хора в Ипсуич и че те отпосле са се преместили чак тук? Кой може да ви е казал това, мистър Уелър?

— О, разбира се — хитро я погледна Сам, — точно там е работата: кой може да го е казал?

— Не е мистър Мъзл, нали? — попита Мери.

— О, не — отвърна Сам, като поклати тържествено глава, — не е той.

— Сигур е готвачката — рече Мери.

— Да, сигур е тя — отвърна Сам.

— Ах, не съм и сънувала таквоз нещо! — чудеше се Мери.

— Нито пък аз — рече Сам. — Но, Мери, мила моя — тук гласът на Сам стана още по-ласкав — Мери, мила моя, възложена ми е още една работа, дето е много бърза. Един от приятелите на мойто началство: мистър Уинкл, помниш ли го?

— Оня със зеления жакет? — рече Мери. — О, да, помня го.

— И тъй — продължи Сам, — той се е влюбил страхотно, съвсем си е загубил ума, напълно е свършен…

— Божичко! — прекъсна го Мери.

— Да — рече Сам, — но туй е нищо, ако успеем да намерим госпожицата. — И Сам с многобройни лирически отстъпления относно личните красоти на Мери и неописуемите терзания, преживени от него, откакто не я бил видял, даде правдив отчет за тежкото положение на мистър Уинкл в момента.

— Ах — рече Мери, — не можех и да си помисля!

— Ама, разбира се — потвърди Сам, — никой не го е помислял, нито пък ще го помисли; и ето че аз съм тръгнал кат скитника евреин — спортна личност, Мери, мила моя, може да си чувала: той се състезавал с времето и не се спирал дори да поспи, та и аз тъй търся мис Арабела Алън.

— Мис коя? — много учудено запита Мери.

— Мис Арабела Алън — повтори Сам.

— Боже господи! — възкликна Мери, сочейки градинската врата, която намръщеният коняр бе заключил след себе си. — Точно таз къща е; тя живее там от шест седмици. Тяхната горнична ми разказа всичко през оградата на пералнята една сутрин, додето никой от семейството не беше още станал.

— Какво-о? Съседите досам вас ли? — запита Сам.

— Досам нас — отвърна Мери.

Мистър Уелър бе тъй дълбоко потресен от това съобщение, щото счете за абсолютно необходимо да потърси опора о своята хубава осведомителка; и бяха разменени няколко нежни милувки, преди той да се съвземе и се върнат към въпроса.

— Ех — рече най-сетне Сам, — ако туй е възможно, не знам дали има нещо невъзможно, както казал кметът на Лондон, когат’ министър-председателят вдигнал наздравица за госпожата му след вечерята. В съседната къща! Та аз имам да й предам едно съобщение, дето цял ден се мъча да й го предам.

— А — рече Мери, — но не може да й го предадете сега, щото тя излиза да походи в градината само вечер, и то само за кратко време; тя никога не излиза навън без старата госпожа.

Сам се замисли за малко и накрая се спря на следния план на действие: да се върне точно по здрач — час, в който Арабела винаги излизала да се поразходи — и след като Мери го пусне в къщата, гдето тя работеше, да се покатери по стената до надвисналите клони на едно крушево дърво, където действително щеше да е скрит от всички погледи; да предаде съобщението и уреди, ако е възможно, едно свиждане на мистър Уинкл за следващата вечер по същото време. След като нахвърли бързешком своя план, той се зае да помага на Мери в дълго отлаганата работа да се изтърсят килимите.

Заниманието да се изтърсват килимчета съвсем не е тъй невинно, колкото изглежда — вярно, може да няма нищо особено в самото изтърсване, но да се сгънат, е много коварно нещо. Докато трае изтърсването и двете лица са отдалечени едно от друго, колкото е дълъг килимът, това е най-невинното забавление, което може да се измисли; но щом трябва да се сгънат и разстоянието помежду им започва постепенно да се скъсява — отначало наполовина, после на четвъртина, после на една осма, после на една шестнадесетина и дори на една тридесет и втора, ако килимът е достатъчно дълъг — става опасно. Ние не знаем с точност колко килимчета бяха сгънати в този случай, но бихме се осмелили да кажем, че колкото бяха те на брой, толкова пъти и Сам целуна хубавата прислужница.

Мистър Уелър се нагости умерено в най-близката кръчма, а когато почна да се смрачава, се върна на задънения път. Щом Мери го пусна в градината и щом изслуша многобройните съвети на тази дама да си пази ръцете, нозете и врата, Сам се покачи на крушата, за да чака, догдето се появи Арабела.

Той тъй дълго стоя там в нетърпеливо очакване на това събитие, щото започна да си мисли, че то въобще няма никога да настъпи, когато дочу леки стъпки но чакъла и миг по-късно зърна Арабела да върви замислена надолу към градината. Когато тя се озова почти под дървото, Сам, за да я предупреди деликатно за своето присъствие, захвана да произвежда разни сатанински звуци, подобни на онези, издавани вероятно от остарелите хора, които от най-ранно детство страдат едновременно от възпаление на гърлото, круп и магарешка кашлица.

Девойката хвърли бърз поглед към мястото, отгдето идваха ужасните звуци; а първоначалната й тревога съвсем не намаля, когато видя някакъв мъж всред клоните, и тя твърде вероятно би побягнала и вдигнала на крак цялата къща, ако за щастие уплахата не бе я лишила от способността да се движи и не бе я заставила да се отпусне в едно градинско кресло, което, за добра слука, бе сложено съвсем наблизо.

— Май че припадна — заразсъждава на висок глас силно озадаченият Сам. — Що за работа: тези млади създания нарочно сякаш припадат точно когато не бива. Хайде, госпожице, мис Касапска, мисис Уинкл, недейте!

Дали бе от вълшебното име на мистър Уинкл, от свежия вечерен въздух, или от прозвучалия донякъде познат й глас — няма значение, — но Арабела се съвзе; тя вдигна глава и нерешително запита:

— Кой сте вие и какво искате?

— Шт! — рече Сам и се преметна на стената, като се сви колкото може повече. — Това съм аз, мис, аз.

— Прислужникът на мистър Пикуик — живо рече Арабела.

— Съвсем същият, мис — отвърна Сам. — А мистър Уинкл е съвсем съсипан от отчаяние, мис.

— А! — рече Арабела и се приближи към стената.

— А, наистина — продължи Сам. — Снощи мислехме, че трябва да го тикнем в усмирителна ризница; цял ден буйствува и казва: ако не ви види до утре вечер, с него щяло да се случи нещо много неприятно, ако не се удави.

— О, не, не, мистър Уелър! — рече Арабела и плесна с ръце.

— Туй казва той, мис — отвърна Сам. — Той е човек на думата си и по мойто мнение ще го стори, мис. Той чул всичко от касапина с пенджерите.

— От брат ми! — рече Арабела, досещайки се смътно за кого става дума от описанието на Сам.

— Не знам точно кой от двамата е брат ви, мис — отвърна Сам. — Нали оня, по-мръсният?

— Да, да, мистър Уелър — отговори Арабела, — продължавайте. Побързайте, моля ви.

— Добре, мис — рече Сам, — той е чул за всичко от него; и според мойто началство, ако не го видите най-скоро, на касапина, дето го споменахме, тъй ще му продупчат с олово главата и тъй ще му се повреди всичко в нея, че след туй и спиртът не може помогна.

— О, какво трябва да направя, за да избегнем тези страшни кавги? — възкликна Арабела.

— За всичко е причина, дет подозират някаква предишна сърдечна връзка — отвърна Сам. — Вий най-добре се вижте с него, мис.

— Но как? Къде? — възкликна Арабела. — Не смея да изляза навън сама. Брат ми е толкова безжалостен, толкова неразумен! Знам колко странно ще ви прозвучи, загдето ви говоря така, мистър Уелър, но аз съм много, много нещастна… — И тук бедната Арабела тъй горчиво заплака, че у Сам се надигна рицарски порив.

— Може да ви се вижда странно, дето на мен ги говорите тез истории, мис — рече Сам много разпалено, — но мога да ви кажа единствено, че съм готов, и то от сърце, да сторя всичко, дето може да оправи нещата; и ако туй стане, кат се метнат тез двама касапи през прозореца, аз съм на разположение. — И за да покаже готовността си да се залови веднага на работа, Сам Уелър си запретна ръкавите, докато говореше, при неминуемата опасност да падне от стената при това движение.

Колкото и ласкателни да бяха тези изяви на добра воля, Арабела решително отклони (съвсем неоснователно според Сам) да се възползува от предложението. За известно време тя упорито отказваше да удостои мистър Уинкл със свиждане въпреки патетичните доводи на Сам; но най-после, когато усетиха заплахата разговорът им да се прекъсне от нежелана поява на трето лице, тя набързо му даде да разбере, подчертавайки неколкократно своята благодарност, че все пак е възможно тя да бъде в градината един час по-късно на следващата вечер. Сам отлично схвана намека, а Арабела му подари една от най-милите си усмивки и грациозно се отдалечи, оставяйки Сам напълно възхитен от нейния чар, както телесен, тъй и душевен.

След като се спусна благополучно от стобора и не пропусна да посвети няколко минути за своята лична работа от същото естество, мистър Уелър се върна, доколкото му бе възможно по-бързо, в хотел „Буш“, гдето продължителното му отсъствие бе предизвикало различни предположения и известна тревога.

— Ние трябва да сме внимателни — рече мистър Пикуик, след като съсредоточено изслуша разказа на Сам — не заради самите нас, но заради младата дама. Трябва да действуваме много предпазливо.

— Ние? — учудено подчерта думата мистър Уинкл.

Мигновеното възмущение в погледа на мистър Пикуик при тона на тази бележка бързо отстъпи място на обичайния му добродушен израз, когато отвърна:

— Ние, сър! Аз ще ви придружа.

— Вие? — възкликна мистър Уинкл.

— Да, аз — с благост отвърна мистър Пикуик. — Като ви позволява да се срещнете с нея, девойката прави една може би естествена, но въпреки това твърде непредпазлива стъпка. Ако на срещата присъствувам аз, един общ приятел, достатъчно възрастен да бъде баща и на двама ви, гласът на клеветата не може в никой случай да се надигне срещу нея по-късно.

Очите на мистър Пикуик светеха от чистосърдечна радост от собствената му далновидност, докато говореше. Мистър Уинкл се трогна от тази проява на деликатност към младата protégée на своя приятел и сграбчи ръката му с чувство на уважение, граничещо с благоговение.

— Вие трябва да дойдете — рече мистър Уинкл.

— Непременно — рече мистър Пикуик. — Сам, пригответе ми дългото палто и шала, а също поръчайте някакво превозно средство да бъде пред вратата утре вечер доста по-рано, отколкото при други обстоятелства, за да сме сигурни, че ще стигнем навреме.

Мистър Уелър докосна шапката си в знак на своето ревностно послушание и се оттегли, за да започне подготовка на предстоящата експедиция.

Каретата дойде точно в уречения час и мистър Уелър се метна на капрата до кочияша, след като съответно настани вътре мистър Пикуик и мистър Уинкл. Те слязоха, според предварителната уговорка, около четвърт миля от мястото на срещата, заръчаха на кочияша да ги чака, докато се завърнат, и тръгнаха да изминат останалото разстояние пешком.

Беше в този момент на тяхното начинание, когато мистър Пикуик, с множество усмивки и други признаци на огромно лично задоволство, измъкна от палтото си джобен фенер, с който се бе снабдил нарочно за целта, и докато вървяха, заобяснява на мистър Уинкл особените достойнства на механизма му, за не малка изненада на няколкото скитници, срещнати по пътя.

— В по-изгодно положение щях да бъда, ако ми беше подръка нещо от този вид при последната ми нощна експедиция в онази градина, а, Сам? — рече мистър Пикуик, като се обърна и погледна весело своя помощник, вървящ малко по-назад.

— Чудесни нещица, ако добре се коландрят, сър — отвърна мистър Уелър, — но щом не искате да ви видят, мисля, че е по-добре, когат’ са загасени, а не когат’ са запалени.

Мистър Пикуик, изглежда, се стресна от забележката на Сам, защото сложи фенера обратно в джоба си и те продължиха да крачат мълчаливо.

— Насам се слиза, сър — рече Сам, — нека аз ви водя. Това е пътят, сър.

Тръгнаха надолу по пътя и беше доста тъмно. Докато вървяха слепешката, мистър Пикуик извади веднъж или дваж фенера, пръскащ много ярък сноп светлина около два фута в диаметър. Наглед беше много хубаво, но единственият резултат сякаш беше, че всичко наоколо изглеждаше още по-тъмно от преди.

Стигнаха най-сетне големия камък. Тук Сам препоръча на господаря си и на мистър Уинкл да поседнат, докато той разузнае и се увери дали Мери беше вече на своя пост.

След като се позабави пет-десет минути, Сам се завърна и съобщи, че портата била отворена и всичко било спокойно. Последвали го с безшумна стъпка, мистър Пикуик и мистър Уинкл скоро се озоваха в градината. Тук всеки рече: „Шт!“ доста много пъти и след като сториха това, никой като че ли нямаше ясна представа какво трябваше да правят по-нататък.

— Мис Алън в градината ли е вече, Мери? — запита силно развълнуваният мистър Уинкл.

— Не знам, сър — отвърна хубавата прислужница. — Най-добре ще бъде, сър, ако мистър Уелър ви помогне да се изкачите на дървото, а може би мистър Пикуик ще бъде тъй добър да следи дали някой не идва насам по пътя, докато аз пазя на другия край в градината. Господи помилуй, какво е това?

— Тоз проклет фенер ще ни затрие всичките! — раздразнено възкликна Сам. — Внимавайте к’во правите, сър; запращате лъч светлина точно в прозорците на задната стая.

— Ах, боже мой! — рече мистър Пикуик, обръщайки се бързо встрани. — Съвсем не исках да направя това.

— Сега осветявате съседната къща, сър — предупреди Сам.

— Ей, че работа! — разтревожи се мистър Пикуик, като отново се обърна.

— Сега осветявате конюшнята и ще помислят, че там има пожар — рече Сам. — Загасете го, сър, ако обичате.

— Това е най-необикновеният фенер, който съм виждал в живота си! — възкликна мистър Пикуик, напълно слисан от съвсем неволно произведените от него ефекти. — Никога не съм срещал такъв мощен рефлектор!

— Май ще стане прекалено мощен за нас, ако продължавате да святкате тъй навсякъде, сър — отвърна Сам, докато мистър Пикуик, след многократни несполучливи опити, най-сетне успя да обърне ключа. — Ето, чуват се стъпките на младата дама. Сега, мистър Уинкл, хайде, хоп на дувара!

— Спрете, спрете! — рече мистър Пикуик. — Аз трябва да говоря с нея най-напред. Помогнете ми да се кача, Сам.

— Спокойно, сър — рече Сам, като опря глава о стената и направи площадка от гърба си. — Стъпнете първо на таз саксия, сър. Сега хайде, хоп нагоре.

— Боя се да не ви нараня, Сам — забеляза мистър Пикуик.

— Не се безпокойте за мене, сър — отвърна Сам. — Подайте му ръка, мистър Уинкл, по-смело, сър, по-смело! Хайде сега да ви видим!

Докато Сам говореше, мистър Пикуик, с усилие почти свръхестествено за джентълмен с неговите години и тегло, успя да се покатери върху гърба на Сам; Сам бавно се надигна нагоре, мистър Пикуик се вкопчи с все сила в горния край на оградата, мистър Уинкл го прикрепяше здраво за краката и по този начин очилата му се подадоха мъничко над зида.

— Мило дете — рече мистър Пикуик, гледайки отвъд зида и зървайки Арабела, — не се плашете, мило дете, това съм само аз.

— О, моля ви, вървете си, мистър Пикуик — рече Арабела. — Кажете им на всички да си отидат. Тъй ужасно съм изплашена. Мили, мили мистър Пикуик, не стойте там. Ще паднете и ще се убиете, тъй ще стане, сигурна съм.

— Недейте да се тревожите толкова, мило дете — успокои я мистър Пикуик. — Съвсем е излишно да се страхувате, уверявам ви. Не мърдайте, Сам — добави мистър Пикуик, като погледна надолу.

— Слушам, сър — отвърна мистър Уелър. — Само не стойте повече, отколкото е необходимо. Доста сте тежичък, сър.

— Още един миг, Сам — отвърна мистър Пикуик. — Исках само да знаете, мило дете, че аз нямаше да позволя на младия си приятел да ви види по този потаен начин, ако обстоятелствата, при които сте поставена, му даваха някаква друга възможност; и за да нямате неприятности във връзка с тази нередна постъпка, скъпо дете, може би ще бъдете по-спокойна, ако знаете, че и аз съм тук. Това е всичко, мило дете.

— Не знам как да благодаря за вашата доброта и загриженост към мен, мистър Пикуик — отвърна Арабела, изтривайки с кърпичка сълзите си. Тя щеше вероятно да каже нещо повече, ако главата на събеседника й не бе изчезнала неочаквано като последица на неудачната стъпка върху рамото на Сам и мистър Пикуик се озова на земята с голяма скорост. Той скочи на крака още в същия миг и след като подкани мистър Уинкл да побърза да приключи срещата, изтича да охранява пътя с устремност и смелост, присъщи на младеж. Самият мистър Уинкл, вдъхновен от случая, се покатери в миг на зида, спирайки единствено да заръча на Сам да внимава за господаря си.

— Ще внимавам, сър — отвърна Сам. — Оставете го на мене.

— Къде е той? Какво прави той, Сам? — запита мистър Уинкл.

— Да благослови бог старите му гетри — отговори Сам, поглеждайки към градинската порта. — Той варди на пътя с оня джобен фенер като някакъв обичлив Гай Фокс[90]. В живота си не съм виждал по-чудесен тип от него. Честна дума. Сърцето му трябва да се е родило поне двайсет и пет години след тялото му!

Мистър Уинкл не дочака да чуе венцехваленията за приятеля си. Той бе скочил от другата страна на зида, бе се хвърлил в нозете на Арабела и вече се кълнеше в искреността на своята любов с красноречие, достойно дори за самия мистър Пикуик.

Докато ставаха всички тези събития на чист въздух, един възрастен джентълмен, с постижения в полето на науката, седеше в библиотеката си през две или три къщи и пишеше философски трактат, като навлажняваше от време на време гърлото и усиления си труд с някоя и друга чашка кларет от една обемиста бутилка, поставена до него. В мъките на своето съчинителство възрастният джентълмен поглеждаше ту към килима, ту към тавана, ту към стената; а когато нито килимът, нито таванът, нито пък стената го вдъхновяваха до необходимата степен, той поглеждаше през прозореца.

В един от тези промеждутъци на своето творчество ученият джентълмен гледаше разсеяно навън в дълбоката тъмнина, когато извънредно много се учуди, съзирайки на неголямо разстояние от земята, плъзгаща се хоризонтално необичайно силна светлина, която почти веднага изчезна. Малко след това феноменът се повтори, и то не само веднъж или дваж, а много пъти: най-сетне ученият джентълмен остави перото и започна да разсъждава какви природни закони биха могли да обосноват тези явления.

Това не бяха метеори: летяха много ниско. Не бяха светещи червеи: все пак летяха; но не бяха светулки; не бяха блуждаещи огньове; не бяха и ракети. Какво можеше да бъде? Някакво необикновено и чудно природно явление, невиждано дотогава от никой изследовател; нещо, присъдено тъкмо на него да открие и да обезсмърти името си, като го запише за благото на идните поколения. Преизпълнен от подобни мисли, ученият джентълмен грабна отново перото си и нахвърли на хартия различните си наблюдения относно този неокачествим феномен, отбелязвайки датата, часа, минутите и дори секундите на неговото появяване: всички тези данни щяха да послужат за обемист трактат, едно извънредно задълбочено изследване, което щеше да изуми всички метеорологически мъдреци по всички цивилизовани кътчета на земния шар.

Той се облегна удобно в креслото си, потопен в съзерцание на бъдещото си величие. Тайнствената светлина се появи отново, още по-ярка от преди: танцуваше сякаш нагоре-надолу по пътя, кръстосваше наляво-надясно и кръжеше в орбита, причудлива като самите комети.

Ученият джентълмен беше ерген. И тъй като нямаше съпруга, която да би могъл да повика и удиви, той позвъни на слугата си.

— Пръфл — рече ученият джентълмен, — има нещо много особено във въздуха тази вечер. Видяхте ли това? — И ученият джентълмен посочи през прозореца, защото светлината отново се показа.

— Да, видях, сър.

— Какво мислите за това, Пръфл?

— Какво мисля ли, сър?

— Да. Вие сте израснали в този край. Коя според вас е причината на тези светлини, а?

Усмихнат, ученият мъж предполагаше, че в отговора си Пръфл съвсем не би могъл да посочи някоя причина. Пръфл се позамисли.

— Според мен това са май крадци, сър — заключи накрая Пръфл.

— Вие сте глупак и може да си отидете долу — рече ученият джентълмен.

— Благодаря, сър — отвърна Пръфл и си отиде долу.

Ала ученият джентълмен се измъчваше от мисълта, че гениалният трактат, замислен от него, щеше да бъде загубен за човечеството и това би било неизбежно, ако предположението на находчивия мистър Пръфл не бъде отхвърлено още в самия му зародиш. Той си сложи шапката и бързо се отправи надолу към градината, твърдо решил да изследва въпроса най-основно.

А тъкмо преди ученият джентълмен да се отправи към градината, мистър Пикуик бе притичал възможно най-бързо от пътя, за да даде лъжлива тревога, че някой идвал в тази посока, като светеше понякога с джобния си фенер, за да не падне в канавката. Щом тревогата биде дадена, мистър Уинкл се прехвърли обратно през зида, а Арабела изтича в къщата; градинската порта се затвори зад тях и тримата приключенци си тръгнаха обратно колкото може по-скоро, когато ги стресна ученият джентълмен, точно отключващ своята порта.

— Стойте мирно — пошепна Сам, който естествено беше начело на дружината. — Светнете с фенера само за миг, сър.

Мистър Пикуик стори исканото от него и Сам, виждайки една мъжка глава да надзърта навън на половин ярд от него, леко я удари със стиснатия си юмрук и тя се чукна с глух звук о портата. След като извърши този подвиг съвсем изненадващо и много ловко, мистър Уелър метна мистър Пикуик на гърба си и последва мистър Уинкл, като крачеше със скорост, напълно изумителна, имайки пред вид товара, който носеше.

— Може ли вече да поемете дъха си, сър? — запита Сам, когато изминаха задънената улица.

— Напълно. Да, вече напълно — отвърна мистър Пикуик.

— Хайде тогава, сър — рече Сам, като изправи на крака господаря си. — Елате между нас двамата. Тичайте, като че трябва да спечелите някоя купа. Състезание на по-малко от половин миля. Хайде сега!

Поощряван по този начин, мистър Пикуик употреби краката си възможно най-успешно. И трябва поверително да отбележим, че никога досега не бяха виждани чифт черни гетри да се носят над земята тъй изискано, както гетрите на мистър Пикуик при тази паметна случка.

Каретата чакаше, конете бяха бодри, пътищата — добри, а кочияшът — услужлив. Дружинката пристигна здрава и читава до „Буш“, преди мистър Пикуик наистина да успее да си поеме дъха.

— Влизайте веднага вътре, сър — рече Сам, докато помагаше на господаря си да слезе. — Нито минутка бавене на улицата след толкоз упражнения. Извинявайте, сър — продължи с ръка на шапката си Сам, обръщайки се към слизащия от каретата мистър Уинкл. — Надявам се, е нямало предишна сърдечна връзка.

Мистър Уинкл сграбчи ръката на своя невисокопоставен приятел и му пошепна на ухото:

— Всичко е наред, Сам; съвсем наред.

Чувайки това, мистър Уелър се потупа отсечено три пъти по носа в знак, че е разбрал, усмихна се, намигна и се залови да вдига стълбичката с лице, изразяващо най-живо задоволство.

Колкото до учения джентълмен, той с умение доказа в своя трактат, че въпросните чудни светлини са били причинени от електричество; той още по-ясно подчерта своя извод, като подробно описа танцуващата пред очите му огнена струя, щом главата му се подала от портата, и как получил шок, който го замаял за четвърт час; тези доказателства възхитиха научните организации до крайна степен и станаха причина оттогава нататък той да бъде считан за светило на науката.

Глава четиридесета

Въвежда мистър Пикуик в нова и не безинтересна картина на великата драма на живота

Останалото време, определено от мистър Пикуик за престой в Бат, премина без никаква значителна случка. Започна съдебната сесия, наречена „Св. Троица“. След изтичането на първата седмица на сесията мистър Пикуик и приятелите му се върнаха в Лондон; мистър Пикуик, съпроводен естествено от Сам, се отправи веднага към предишната си квартира в „Джордж и ястребът“.

На третата сутрин след тяхното пристигане, точно когато всички часовници в града отмерваха девет удара поотделно, а около деветстотин деветдесет и девет — колективно, Сам беше излязъл на чист въздух в двора на хотела, когато отвън спря някакво странно новобоядисано возило и от него скочи много ловко, хвърляйки поводите на стоящия до него дебелан, някакъв странен джентълмен, който изглеждаше нарочно създаден за возилото, а возилото — нарочно създадено за него.

Возилото не беше кабриолет, нито пък беше открита каляска. Не беше тъй наречената „кучешка двуколка“, нито селска каручка, нито файтон, нито пък луксозна двуколка; и все пак имаше по нещичко от всяко едно от тези превозни средства. Беше боядисано яркожълто, а стръките и колелата се открояваха в черно; кочияшът си седеше в общоприетия спортен стил на капрата от възглавници, висока около два фута. Конят беше дорест, доста хубаво наглед животно; но в него се чувствуваше нещо просташко и настървено, което подхождаше и на возилото, и на неговия притежател.

Самият притежател беше човек на около четиридесет години, с черна коса и грижливо причесани бакенбарди. Бе облечен извънредно пищно, като носеше многобройни накити — всичките около три размера по-големи от тези, които обикновено носят джентълмените, — и дебела горна дреха като венец на всичко. В един от джобовете на това палто той пъхна лявата си ръка в мига, когато слезе от екипажа, а с другата измъкна много ярка и лъскава копринена кърпа, с която бръсна няколкото прашинки от ботушите си, после я смачка в пръстите си и наперено се придвижи по двора.

От вниманието на Сам не убягна, че когато това лице слезе от екипажа, един мизерен наглед човек — с кафяво палто, лишено от доста копчета, — който дотогава дебнеше отсреща, прекоси улицата и се изправи съвсем наблизо. Почти досещайки се за причината на посещението на джентълмена, Сам влезе преди него в „Джордж и ястребът“ и като рязко се извърна, се изтъпани по средата на входа.

— Е, хайде, любезни! — заповеднически рече джентълменът с дебелата връхна дреха, като едновременно се опитваше да се провре вътре, бутайки Сам.

— Защо хайде, к’во има, сър? — отзова се Сам, връщайки тласъка със сложна лихва.

— Да ги нямаме такива, мой човек; на мене тия не ми минават — повиши глас човекът с дебелата връхна дреха, целият пребледнял, — насам, Смауч!

— К’во става тука? — изръмжа човекът с кафявото палто, който постепенно се бе промъкнал до вратата по време на този кратък диалог.

— Ей този младеж се държи нахално — рече началникът и отново блъсна Сам.

— Хайде, без таквиз номера — изръмжа Смауч и блъсна Сам още по-силно.

С последното блъскане опитният Смауч постигна каквото искаше; защото, докато Сам поривисто отвърна на любезността и приклещи тялото на този джентълмен о рамката на вратата, началникът му се прокрадна вътре и се запъти към бара; а Сам, след като размени няколко учтиви епитета с мистър Смауч, побърза и той нататък.

— Добро утро, миличка — рече началникът, обръщайки се към младата дама зад тезгяха с непосредственост от Ботъни Бей и изисканост от Ню Саут Уейлс[91], — коя е стаята на мистър Пикуик, миличка?

— Заведи го горе — рече момичето от бара на келнера, без да удостои франта с друг поглед в отговор на неговия въпрос.

Келнерът тръгна нагоре, както му бе заръчано, човекът с дебелата горна дреха го последва, а след него вървеше Сам, който, изкачвайки стълбата, правеше различни движения, показващи безкрайното му възмущение и презрение за неописуемо удоволствие на прислужници и други наблюдатели. Мистър Смауч, измъчван от остра кашлица, остана долу, като плюеше по коридора.

Мистър Пикуик още спеше дълбоко, когато ранният му гост, последван от Сам, влезе в стаята. Вдигнатият от тях шум го разбуди.

— Вода за бръснене, Сам — рече мистър Пикуик иззад завесите.

— Ей сега ще ви обръснем, мистър Пикуик — рече гостът, дърпайки една от завесите, затулящи кревата. — Имам заповед за задържането ви по иска Бардел… Ето ви заповедта… Гражданският съд… Ето ви и визитната ми картичка. Допускам, че ще дойдете с мен. — И като го потупа дружески по рамото, съдия-изпълнителят (защото той бе такъв) хвърли визитната си картичка върху завивката и измъкна златна зъбочистка от джоба на жилетката си.

— Казвам се Намби — рече шерифският наместник, когато мистър Пикуик взе очилата изпод възглавницата си и ги сложи, за да прочете картичката. — Намби, Бел Али, Коулмън Стрийт…

Точно тук го прекъсна Сам Уелър, вторачил очи в лъскавия цилиндър на мистър Намби.

— Да не сте квакер — рече Сам, — та не оставате гологлав?

— Ще ви дам да разберете какъв съм, като ви сложа на място — отвърна възмутеният изпълнител на закона. — Ще ви науча аз как трябва да се държите, любезни, и то много скоро.

— Благодарности — рече Сам. — Аз също ще ви науча. Долу шапката! — С тези думи мистър Уелър много ловко запокити на другия край на стаята цилиндъра на мистър Намби с такава сила, че почти го накара да глътне златната си зъбочистка на туй отгоре.

— Както виждате, мистър Пикуик — рече ядосаният чиновник, едва поемайки дъх, — нападнат съм от вашия слуга във вашето жилище при изпълнение на служебните ми задължения. Призовавам ви като свидетел на тази постъпка.

— Нищичко няма да свидетелствувате, сър — обади се Сам. — Затворете си хубаво очите и аз ще го изхвърля през прозореца, само че няма да падне много надалече, такваз е тук стряхата.

— Сам — намеси се мистър Пикуик с гневен глас, докато неговият помощник явно се готвеше за нападение, — ако кажете още една дума или предприемете нещо друго против този човек, ще ви уволня на минутата.

— Но, сър!… — рече Сам.

— Дръжте си езика! — заповяда мистър Пикуик. — Подайте онази шапка.

Ала Сам решително и енергично отказа да го стори; той биде строго смъмрен от своя господар; а съдебният чиновник, нямайки време за губене, благоволи самичък да си я вдигне, сипейки междувременно най-разнообразни заплахи срещу Сам, но този джентълмен ги посрещна напълно спокойно, единствената му забележка беше, че ако мистър Намби прояви любезността отново да си сложи шапката, той щял тъй да му я перне, че нямало да може да се намери до края на следващата седмица. Мистър Намби, считайки вероятно, че подобно действие би могло да му навлече неудобства, се въздържа да въведе Сам в изкушение и не след дълго повика Смауч. Като му съобщи, че арестуването е извършено и му нареди да дочака затворника да се облече, мистър Намби излезе наперено и си отиде с превозното средство. Смауч каза на мистър Пикуик „да я кара колкото може по-живо, щото имал много нещо да върши този ден“, и се настани на стол до вратата, за да почака, докато свърши приготовлението. После изпратиха Сам за файтон и триумвиратът потегли към Коулмън Стрийт. За щастие разстоянието бе късо, защото мистър Смауч не само не беше надарен като събеседник, но се оказа и извънредно неприятен спътник в ограничено пространство поради физическата слабост, спомената на друго място.

Файтонът свърна по много тясна и тъмна уличка и спря пред къща, чиито прозорци бяха всичките с желязна решетка; вратникът отстрани беше разкрасен с името и титлите на „Намби, служащ при лондонските шерифи“. След като вътрешната порта биде отворена от джентълмен, който би могъл да мине за изпаднал брат-близнак на мистър Смауч и който бе снабден с огромен ключ за целта, мистър Пикуик бе въведен в „кафенето“.

Това кафене се помещаваше в една от предните стаи и се отличаваше главно със своя пушек: пресен и останал от преди. Мистър Пикуик, влизайки, поздрави трима души, които седяха вътре; той изпрати Сам да повика Пъркър, оттегли се в един ъгъл и с известно любопитство заразглежда своите пови другари.

Единият от тях беше почти юноша — на деветнадесет или двадесет години — и макар да беше едва десет часът, пиеше джин с вода и пушеше пура: съдейки по подпухналото му лице, той доста често се бе отдавал на тези забавления през последните една-две години от своя живот. Срещу него, зает да разбутва огъня с върха на десния си ботуш, седеше груб, вулгарен наглед човек на тридесетина години с жълтеникава кожа и дрезгав глас; той очевидно имаше онези познания за живота и свобода на държане, които се придобиват в долнопробни кръчми, край маси за билярд. Третият, находящ се в заведението, беше човек на средна възраст в много вехт черен костюм; беше блед и измъчен на вид; той непрекъснато шареше нагоре-надолу из стаята, спираше от време на време да погледне много загрижено през прозореца, сякаш в очакване на някого, после отново продължаваше своя ход.

— Най-добре ползувайте мойта самобръсначка тази заран, мистър Айърсли — рече човекът, който разбутваше огъня, намигайки скришом на приятеля си, юношата.

— Не, благодаря, няма да ми е нужна; надявам се, че ще съм вече излязъл след около един час — припряно отвърна другият. После отиде пак до прозореца и като отново се върна разочарован, въздъхна дълбоко и напусна стаята; двамата приятели невъздържано прихнаха да се смеят.

— Ей, никога не съм виждал по-голям майтап — рече джентълменът, който бе предложил самобръсначката, чието име, изглежда, беше Прайс. — Никога! — Мистър Прайс подсили твърдението си с псувня, а после отново се засмя; естествено засмя се отново и момчето (което смяташе другаря си за един от най-прекрасните хора на света).

— Вие едва ли ще повярвате — обърна се Прайс към мистър Пикуик, — че този симпатяга направи вчера седмица, откакто е тук, а нито веднъж още не се е бръснал, защото е толкова сигурен, че ще си излезе след половин час: предпочита да отложи тази работа за в къщи.

— Горкият човек! — съжали го мистър Пикуик. — Наистина ли има толкова голяма вероятност да се оправят неговите злополучия?

— Каква ти вероятност, дявол да го вземе — отвърна Прайс. — Няма ни помен от такава. Обзалагам се, че няма никаква вероятност той да се разхожда свободен по улиците и след десет години. — Казвайки това, мистър Прайс щракна презрително с пръсти и позвъни със звънчето.

— Дайте ми лист хартия, Круки — заръча мистър Прайс на прислужника, който по облекло и общ вид приличаше на нещо средно между фалирал скотовъдец и обявен в несъстоятелност джелепин, — също и чаша грог, Круки, чувате ли? Ще трябва да пиша на баща си и имам нужда от възбудително, иначе няма да мога да го тръсна, както му се пада на старика.

Излишно е да казваме, че при тези остроумия младият му другар едва не примря от смях.

— Точно тъй — рече мистър Прайс. — Никога да не клюмваме. Всичко е шега, нали?

— Браво! — възкликна младият джентълмен.

— Момче с висок дух си ти наистина — забеляза Прайс. — Видял си нещо от живота.

— И още как! — отвърна юношата, който бе виждал живота само през замърсените стъкла на вратата на кръчмата.

Мистър Пикуик доста осезателно отвратен от този разговор и от двете лица, които го водеха, тъкмо щеше да запита дали не може да бъде настанен в отделна стая, когато влязоха двама или трима непознати с изискана външност; а щом ги зърна, момчето хвърли пурата си в огъня, прошепна на мистър Прайс, че те пристигнали „да го оправят“ и се уедини с тях в другия край на кафенето.

Изглеждаше обаче, че нещата нямаше да се оправят толкова бързо, колкото предполагаше младият джентълмен, защото от последвалия дълъг разговор мистър Пикуик волю-неволю дочуваше по някой гневен израз относно непристойно поведение и многократно опрощение. Накрая много ясно се чу най-възрастният джентълмен да упоменава затвора на Уайткрос Стрийт, при което младият джентълмен, без оглед на своето самочувствие, своя висок дух и своите познания върху живота, отпусна глава на масата и горчиво се разрида.

Много доволен от внезапно сломената дързост на младежа и от действително омекотеното му държане, мистър Пикуик позвъни и биде заведен по собствено желание в отделна стая, обзаведена с килим, маса, столове, бюфет и софа; и разкрасена от огледало и разни стари гравюри. Тук той има̀ щастието да чуе над главата си изпълнението на пиано на мисис Намби, докато му приготвяха закуската; когато закуската пристигна, пристигна и мистър Пъркър.

— Аха, драги мой сър — рече дребният човек, — задържани сме най-сетне, а? Хайде, хайде, няма защо да скърбим, защото сега ще видите колко е абсурдно това ваше държане. Отбелязал съм размера на обезщетението и на съдебните разноски, предвидени за този казус, и най-добре да ги уредим веднага, без да губим време. Намби вече се е завърнал дома, предполагам. Какво ще кажете вие, драги мой сър? Аз ли да попълня чек, или вие ще го сторите? — Докато говореше, дребният човек потъркваше ръце с принудена веселост, но виждайки израза на мистър Пикуик, хвърли унил поглед към Сам.

— Пъркър — рече мистър Пикуик, — недейте ми споменава ни дума повече за това, моля ви. Не виждам никакъв смисъл да оставам по-дълго тук, тъй че още тази вечер отивам в затвора.

— Вие не можете да отидете в „Уайткрос“, драги мой сър — възкликна Пъркър. — Невъзможно! Там са по шестдесет легла в едно помещение, заключено по шестнадесет часа в денонощие.

— Бих отишъл по-скоро в друг някой затвор, ако е възможно — отвърна мистър Пикуик. — Ако ли не, ще трябва да се примиря с този.

— Може да отидете във „Флийт“, драги мой сър, ако сте твърдо решили да опитате някое от тези места — предложи Пъркър.

— Добре — съгласи се мистър Пикуик. — Отивам там още щом завърша закуската си.

— Чакайте, чакайте, драги мой сър; не виждам защо трябва с такава лудешка бързина да влезете там, отгдето всички други се стремят всячески да излязат — рече добродушният дребен адвокат. — Ще трябва да вземем habeas corpus[92]. А няма да има нито един съдия в канцелариите до четири часа следобед. Трябва да чакате дотогава.

— Добре — отвърна мистър Пикуик, без да губи търпение. — Тогава ще хапнем котлети тук в два часа. Разпоредете се за това, Сам, и им кажете да са точни.

Тъй като мистър Пикуик остана твърд на своето становище въпреки всички доводи и увещания на Пъркър, котлетите се появиха и изчезнаха в съответното време; след това той биде настанен в друг файтон и откаран до Чансъри Лейн, като преди това почака около половин час мистър Намби, който имаше високопоставени гости на обяд и не можеше да бъде безпокоен по-рано.

Двама съдии бяха на служба в Сарджънтс Ин — един за Кингс бенч и един за Комън плииз — и, изглежда, доста много им беше работата, ако се вземеше като показател множеството адвокатски чиновници, влизащи и излизащи бързешката със свитъци книжа под мишница. Когато стигнаха ниската арка, представляваща входа към учреждението, Пъркър се позабави няколко минути в разговор с кочияша относно заплащането и рестото, а мистър Пикуик, оттеглил се настрана от потока хора, запътени навътре или навън, заоглежда всичко около себе си не без известно любопитство.

Вниманието му беше привлечено от трима-четирима души с изискано-изтъркано облекло, които сваляха шапка на много от минаващите адвокати и бяха, изглежда, дошли по някаква работа, за естеството на която мистър Пикуик не можеше да се досети. Тези хора имаха странен вид. Един беше слаб, куц, с ръждивочерен костюм и бяла вратовръзка; друг — едър, пълен, облечен по същия начин с широк, преливащ в червено-черен шал около врата; трети — малко повехнало човече, с вид на пияница и пъпчиво лице. Те се маеха наоколо, държейки ръцете си отзад, като от време на време загрижено пошепваха нещо на ухото на някой от бързащите джентълмени, носещи книжа. Мистър Пикуик си спомни, че често ги е виждал да се застояват под арката, когато му се бе случвало да мине оттук, и горящ от любопитство, той искаше да разбере към кой клон от професията биха могли да принадлежат тези опърпани безделници.

Той тъкмо щеше да зададе въпроса на Намби, който непрекъснато бе по петите му, смучейки големия пръстен на малкия си пръст, когато Пъркър се втурна към тях, каза, че нямало време за губене и ги поведе навътре в учреждението. Докато мистър Пикуик го следваше, куцият се доближи до него и повдигайки вежливо шапка, подаде написана на ръка визитна картичка, която мистър Пикуик, не желаейки да обиди човека, пое любезно и я постави в джоба на жилетката си.

— Ето — рече Пъркър, като се обърна, преди да влезе в една от канцелариите, за да види дали другите са непосредствено зад него, — тук вътре, драги мой сър. Хей, какво искате вие?

Въпросът беше отправен към куция човек, присъединил се към тях, без мистър Пикуик да забележи. В отговор куцият отново повдигна шапка и с възможно най-голяма учтивост посочи мистър Пикуик.

— Не, не — рече Пъркър с усмивка. — Не се нуждаем от вас, драги приятелю, не се нуждаем от вас.

— Извинявайте, сър — възрази куцият. — Джентълменът взе визитната ми картичка. Надявам се, че ще се възползувате от моите услуги. Джентълменът ми кимна. Нека джентълменът сам каже. Нали ми кимнахте, сър?

— Ами, ами, глупости! Нали на никого не сте кимали, Пикуик? Грешка, грешка — рече Пъркър.

— Джентълменът ми даде визитната си картичка — отвърна мистър Пикуик, като я извади от джоба на жилетката си. — Аз я приех, защото джентълменът явно го желаеше… В същност мене ме интересуваше да я прочета, щом намеря малко свободно време. Аз…

Дребният адвокат прихна високо да се смее и като върна картичката на куция, го уведоми, че е станала грешка, а докато ядосаният куц човек се отдалечаваше, той прошепна на мистър Пикуик, че това бил някакъв поръчител.

— Какъв? — недоумяваше мистър Пикуик.

— Поръчител! — отвърна Пъркър.

— Поръчител!

— Да, драги мой сър… има ги тук около шестима. Поръчителствуват ви за всякаква сума и за това искат само половин крона. Странна професия, нали? — обясняваше Пъркър, като се почерпи с щипка енфие.

— Какво?! Да не искате да кажете, че тези хора се издържат, като лъжесвидетелствуват за всякакво престъпление пред съда на страната срещу половин крона?! — възкликна мистър Пикуик, напълно потресен от това разкритие.

— О, не знам какво точно наричат лъжесвидетелство, драги мой сър — отвърна дребният адвокат. — Остра дума, драги мой сър, много остра дума наистина. Това е правна фикция, драги мой сър, нищо повече. — Казвайки това, адвокатът сви рамене, усмихна се, взе втора щипка енфие и ги поведе в канцеларията на помощниците на съдията.

Тази стая изглеждаше необикновено мръсна, имаше много нисък таван и вехта дървена облицовка по стените; а осветлението беше толкова лошо, че макар и да бе посред бял ден, върху писалищата горяха големи лоени свещи. На единия край, водеща към специалната стая за съдията, имаше врата, наобиколена от тълпа адвокати и адвокатски чиновници — викаха ги по реда, по който бяха регистрирани в списъка. Всеки път, щом вратата се отвореше, за да излязат няколко души, тези, чийто бе редът, се юрваха да влязат; а тъй като освен многобройните диалози, водени от джентълмените, чакащи да видят съдията, най-различни пререкания избухваха в повечето случаи между тези, вече излезли от стаята му, имаше толкова шум, колкото въобще би могъл да се вдигне в помещение с подобни ограничени размери.

Разговорите на тези господа съвсем не бяха единствените звуци, поразяващи слуха. Седнал на сандък зад дървена преграда на другия край на стаята, един очилат служител приемаше писмени клетвени декларации, които биваха отнасяни от време на време на купове от друг служител за подпис в стаята на съдията. Твърде многобройни бяха адвокатските чиновници, които трябваше да положат клетва, а тъй като по етични причини не можеше всички да положат клетва едновременно, боричкането на тези господа да стигнат до очилатия служител приличаше на тълпа пред вратата на партера в театър, когато негово премилостиво величество го е удостоил с присъствието си. Друг функционер упражняваше от време на време белите си дробове, като извикваше имената на онези, положили вече клетва, за да получат обратно писмените си декларации, след като са били подписани от съдията: а това даваше повод за други пререкания. И всички тези неща, вършени едновременно, предизвикваха такава суматоха, че гледката би могла да задоволи и най-дейния и бурен дух. Имаше и още една категория хора — онези, които чакаха да се занимаят с призовките, издадени по искане на техните шефове, при което адвокатът на противника можеше да присъствува по свое желание — и задачата им включваше да подвикват от време на време името на противниковия адвокат, за да са сигурни, че не е там без тяхно знание.

Пример. Облегнато на стената, съвсем близо до стола, зает от мистър Пикуик, беше някакво четиринадесетгодишно момче от кантора, с теноров глас; досам него беше чиновник, вещ по обичайното право, с басов тембър.

Влиза забързан чиновник с куп книжа и почва да шари с очи наоколо.

— Сингл и Блинк — вика тенорът.

— Поркин и Сноб — ръмжи басът.

— Стъмпи и Дийкън — казва един новодошъл.

Никой не отговаря; на друг, току-що влязъл, му подвикват и тримата; и той на свой ред крещи, призовавайки съвсем друга фирма; а после някой друг изревава колкото му глас държи други имена; и тъй нататък.

През цялото това време очилатият човек беше претрупан с работа по полагане клетва на чиновниците; клетвата биваше винаги произнасяна, без да се предвиждат препинателни знаци, и обикновено гласеше:

„Вземете книгата в дясната ръка това е вашето име и почерк заклевате се, че съдържанието на тази декларация е истинско да ви помага бог един шилинг трябва да получите ресто нямам да ви върна“.

— Е, Сам — рече мистър Пикуик. — Смятам, че вече приготвят този habeas corpus.

— Да — отвърна Сам, — иска ми се да са го свършили това „хванах-му-кожата“. Много е неприятно, дет ни карат да чакаме толкоз тук. Аз щях да приготвя половин дузина за толкоз време, и то увити, напълно готови.

Не бихме могли да кажем какво съоръжение, тежко и объркано, беше habeas corpus в представите на Сам, защото в този миг се появи мистър Пъркър и отведе мистър Пикуик.

След като завършиха обичайните формалности, личността на мистър Пикуик биде поверена на съдебния пристав, за да го отведе до управителя на затвора „Флийт“, гдето мистър Пикуик трябваше да остане, докато размерът на обезщетението и съдебните разноски по делото Бардел-Пикуик бъдат напълно изплатени и уредени.

— А дотогава — рече със смях мистър Пикуик — ще изтече много време. Сам, повикайте отново карета. Пъркър, драги мой приятелю, довиждане.

— Аз ще дойда с вас да се погрижа всичко да е в ред — рече Пъркър.

— Наистина предпочитам да ме придружава единствено Сам — възрази мистър Пикуик. — Щом се настаня там, ще ви уведомя и ще очаквам да ме посетите незабавно. А дотогава довиждане!

С тези думи мистър Пикуик се качи в пристигналата до това време карета; приставът го последва; а когато и Сам се метна на капрата, те потеглиха.

— Какъв необикновен човек! — възкликна Пъркър, спирайки да си надене ръкавиците.

— Как славно би се държал като банкрутирал, сър — забеляза стоящият наблизо Лаутън. — Здравето би им взел на синдиците. Би ги поставил на място, ако речеха да го задържат за фалит, сър.

Адвокатът не изглеждаше възхитен от направената от чиновника му професионална оценка на характера на мистър Пикуик, защото си тръгна, без да благоволи да отговори.

Каретата се друсаше по Флийт Стрийт, както обикновено става с каретите. Конете „вървели по-добре“, според кочияша, когато нещо се движело пред тях (каква ли пък щеше да е скоростта им, ако нямаше нищо!), и тъй, возилото се мъкнеше зад една каруца; спреше ли каруцата, спираха и те; тръгнеше ли каруцата, и те потегляха. Мистър Пикуик бе седнал срещу съдебния пристав; а съдебният пристав бе седнал с шапката си между коленете, като си подсвиркваше някаква мелодия и гледаше през прозореца на каретата.

Времето върши чудеса. Благодарение на старателната помощ на стария кочияш дори наемната карета премина разстояние от половин миля. Те спряха най-после и мистър Пикуик слезе пред портата на затвора „Флийт.“

Съдебният пристав погледна през рамо дали повереният му арестант го следва по петите и поведе мистър Пикуик в затвора; свърна наляво, когато бяха вече вътре, и те влязоха през отворена врата в преддверие, от което се отиваше непосредствено към вътрешността на затвора през тежка порта — точно срещу тази, отгдето бяха дошли, — пазена от дебел тъмничар с ключ в ръка.

Тук те спряха, докато съдебният пристав предаде документите; и мистър Пикуик биде уведомен, че трябва да чака, докато бъде изпълнена церемонията, наричана от посветените „позиране за портрет“.

— Да позирам за портрет! — недоумяваше мистър Пикуик.

— Да остане незабравим вашият образ, сър — отвърна дебелият тъмничар. — Много ни бива за тази работа. Става бързо и винаги точно. Заповядайте, сър, чувствувайте се кат у дома си.

Мистър Пикуик изпълни поканата му и седна; а мистър Уелър, който застана отзад до облегалката на стола, прошепна, че да позираш, означавало просто да бъдеш подложен на оглед от разните тъмничари, за да могат да различават затворниците от посетителите.

— Сам — рече мистър Пикуик, — бих желал скоро да дойдат художниците. Тук все пак е многолюдно място.

— Няма много да се бавят, сър — отвърна Сам. — Ето там един холандски часовник[93], сър.

— Да, виждам — рече мистър Пикуик.

— И кафез за птички, сър — продължи Сам, — колело в друго колело, затвор в друг затвор, нали, сър?

Докато мистър Уелър изказваше своята философска мисъл, мистър Пикуик разбра, че сеансът бе вече започнал. Дебелият ключар, отменен в службата си при портата, седеше срещу него и го поглеждаше небрежно от време на време, а друг тънък и дълъг тъмничар, поел поста на колегата, се изтъпани до него и пъхнал ръце под полите на жакета си, го зяпна продължително право в лицето; трети — доста груб наглед човек (комуто по видимому бяха попречили да си допие спокойно чая, защото поглъщаше последната си хапка хляб с масло, когато влезе), застана пред мистър Пикуик и слагайки ръце на хълбоците, нахално впери очи в него, докато други двама, присъединили се към дружината, изучаваха чертите му с напрегнат, вдълбочен израз. Мистър Пикуик доста много се мръщеше по време на процедурата и сякаш седеше на тръни, докато тя траеше, но той не каза никому нищо, дори и на Сам, който, облакътен на гърба на стола, си мислеше едновременно за положението на своя господар, а също с какво огромно удоволствие би нападнал яростно всички събрани там тъмничари един след друг, само да беше позволено от закона да се постъпва по този начин.

Най-после портретът бе завършен и осведомиха мистър Пикуик, че сега можел да отиде в затвора.

— Къде ще спя тази нощ? — запита мистър Пикуик.

— Нищо не мога да ви кажа за таз вечер — отвърна дебелият тъмничар. — Утре ще ви сложат при някого и тогаз ще ви е удобно и уютно. Първата нощ обикновено минава как да е, ала утре всичко ще се уреди, както трябва.

След кратко разискване се откри, че един от тъмничарите имал легло за даване под наем и мистър Пикуик можел да го вземе. Той с радост се съгласи да го стори.

— Ако дойдете с мене, ще ви го покажа веднага — рече човекът. — Не е много голямо, но чудесно се спи в него. Насам, сър.

Те минаха през вътрешната порта и се спуснаха по неголямо стълбище. Ключът щракна след тях; и за първи път в живота си мистър Пикуик се озова зад решетките на затвор за длъжници.

Глава четиридесет и първа

Какво стана с мистър Пикуик, когато влезе в затвора; какви арестанти видя и как прекара нощта

Мистър Том Рокър, джентълменът, който въведе мистър Пикуик в затвора, направи завой, щом слезе по малкото стълбище, и продължи през отворената желязна порта нагоре по друго, неголямо стълбище, после по дълъг и тесен коридор, нисък и мръсен, с каменна настилка и осветен в двата отдалечени края от по един прозорец, едва пропускащ светлина.

— Това — рече джентълменът, пъхайки ръце в джобовете и поглеждайки към мистър Пикуик през рамото си, — това е стълбището на хола.

— О — отвърна мистър Пикуик, надничайки надолу към тъмно, мръсно стълбище, водещо към низ от влажни и мрачни каменни сводове под земята. — А това са, предполагам, малки мазета, гдето затворниците си държат по малко въглища. Неприятни помещения, когато трябва да се слезе до тях, но много удобни, струва ми се.

— Да, не е чудно да са удобни — отвърна джентълменът — и някои хора си живеят там доста приятничко. Това е, както му викаме, „панаирът“.

— Приятелю драги — промълви мистър Пикуик, — да не искате да кажете, че човешки същества живеят долу в тези жалки подземия?

— Защо не? — отвърна учудено и възмутено джентълменът. — Защо пък не?

— Живеят? Живеят там долу? — възкликна мистър Пикуик.

— Живеят там долу, да! И много често умират там долу! — отвърна мистър Рокър. — К’во от туй? Кой ще каже нещо против туй? Живеят там долу, да! И е много хубаво местенце за живеене, нали?

Тъй като Рокър доста ядно се обърна към мистър Пикуик при тези думи и на туй отгоре промърмори раздразнено някакви неприятни заклинания, засягащи собствените му очи, крайници и кръвообращение, вторият джентълмен счете за целесъобразно да не продължи разговора повече. Мистър Рокър тръгна после нагоре по някакво друго стълбище, също тъй мръсно като онова, водещо към мястото, станало причина за недавнашното пререкание, а мистър Пикуик и Сам го следваха по петите.

— Ето — рече мистър Рокър, спрял да поеме дъх, когато стигнаха друг коридор със същите размери като долния, — това е стълбището към кафенето; после има трети етаж, а после още един: най-горният; стаята, дето ще спите нощеска, е тая на пазача и е насам… Хайде да вървим. — След като изприказва всичко това на един дъх, мистър Рокър изкачи още един стълби, а мистър Пикуик и Сам вървяха съвсем близо зад него.

Всички тези стълбища се осветяваха от разни прозорци, разположени малко над пода и гледаха към посипано с чакъл пространство, оградено от висок тухлен зид, завършващ с остри железни шипове. Този двор, според думите на мистър Рокър, бил за игра на топка; а по-късно се разбра по показанията на същия джентълмен, че имало друго, по-малко пространство в тази част на затвора, към Фарингдън Стрийт, познато под названието „Нарисуваният двор“, защото на стените там имало на времето подобия на военни кораби, плуващи с издути платна, и други художествени изображения, сътворени отколе от някакъв рисувач-затворник, когато нямал какво друго да прави.

Съобщавайки тези сведения по-скоро да му олекне на душата, като побъбри, отколкото с цел да просвети мистър Пикуик, водачът стигна най-сетне друга галерия, свърна в някакъв малък проход на срещуположния край, отвори една врата и пред очите им се разкри стая с осем или девет легла, която в никой случай не би могла да се нарече уютна.

— Ето — рече мистър Рокър с ръка на отворената врата, хвърляйки тържествуващ поглед към мистър Пикуик, — туй се казва стая!

Но по лицето на мистър Пикуик не се появиха признаци на безгранично задоволство при вида на неговото жилище, тъй че мистър Рокър потърси съчувствие в лицето на Самюъл Уелър, който до този миг бе пазил пълно с достойнство мълчание.

— Туй се казва стая, младежо! — повтори мистър Рокър.

— Виждам — отвърна Сам и кимна спокойно.

— Да не мислите, че ще намерите такваз стая в хотел „Фарингдън“, а? — рече мистър Рокър със снизходителна усмивка.

На това мистър Уелър отвърна, като ловко и непринудено склопи едното си око: което можеше да означава или че мисли тъй, или че не мисли тъй, или пък че въобще нищо не мисли по въпроса — в зависимост от тълкуването и въображението на наблюдателя. След като извърши този фокус и си отвори отново окото, мистър Уелър зададе въпроса точно кое легло мистър Рокър бе описал като чудесно за спане.

— Онова там — отговори мистър Рокър, сочейки към някакъв много ръждясал креват в единия ъгъл. — Приспива всеки, който легне на него, честна дума, и той си заспива волю-неволю.

— Струва ми се — рече Сам, поглеждайки въпросната мебел с крайна погнуса, — че бие и мака кат приспивателно.

— Точно тъй — отвърна мистър Рокър.

— И се надявам — продължи Сам, като погледна изкосо своя господар, — надявам се, че другите джентълмени, дето спят тук, са джентълмени.

— Точно такива са — рече Рокър. — Единият от тях поема по дванайсет пайнта бира всеки ден и не престава да пуши дори когат’ се храни.

— Той трябва да е от първокласните — забеляза Сам.

— Истински ас — отвърна Рокър.

Без да се уплаши дори от тези сведения, мистър Пикуик усмихнато съобщи своето решение да опита сънотворната сила на леглото за тази нощ; а мистър Рокър, уведомявайки го, че може да се оттегли на почивка по което време пожелае, си отиде без други предупреждения и формалности, като го остави със Сам в коридора.

Смрачаваше се; тоест няколко газови светлини бяха запалени тук, гдето всякога беше тъмно, за да се приветствува настъпващата навън вечер. Беше доста топло и някои от обитателите на многобройните килии, нижещи се от двете страни на галерията, бяха оставили вратите си открехнати. Мистър Пикуик надзърташе вътре, докато минаваше край тях, с огромен интерес и любопитство. Тук четири-пет едри, тромави мъжаги, едва видими всред облака тютюнев дим, водеха шумен и необуздан разговор над полупразните канчета бира или играеха някаква игра с колода много зацапали карти. В съседната килия се открояваше самотен обитател, наведен над куп замърсени и парцаливи книжа, пожълтели от прах и разпадащи се от дълголетие: той пишеше за сетен път някакво дълго изложение на своите неволи, предназначено за някаква важна личност, до чиито очи никога нямаше да стигне или чието сърце никога нямаше да трогне. В трета килия можеха да се забележат мъж, жена и цял куп дечица — мъжът стъкмяваше мизерна постеля на земята и друга на няколко стола, за да спят там най-малките. И в четвърта, и в пета, и в шеста, и в седма — шумът беше все същият, ако не и повече, а същото бе и с тютюневия дим, и бирата, и картите.

Из самите галерии, а най-вече по стълбищата, се задържаха множество хора: едни — защото стаите им бяха пусти и тъжни, други — защото стаите им бяха претъпкани и душни; но по-голямата част — защото бяха неспокойни, чувствуваха се неудобно и съвсем не знаеха как да убият времето си. Тук имаше представители на различни обществени слоеве: от обикновения работник в дефтинено сетрѐ до разорения прахосник в добре ушит халат, съответно скъсан на лактите; но у всичките имаше нещо общо — някакво нагло и нехайно типично затворническо перчене, някакво вагабонтско държане на „пет пари не давам за нищо“, — което не би могло да се изрази с думи, но което човек би могъл да разбере в един миг, ако иска само да пристъпи прага на най-близкия затвор за длъжници и се взре в първата група арестанти, попаднали пред погледа му, с не по-малък интерес от този, проявен от мистър Пикуик.

— Поразен съм, Сам — рече мистър Пикуик, облягайки се на железния парапет на върха на стълбището, — поразен съм, Сам, като виждам, че задържането в затвора за длъжници не е никакво наказание.

— Тъй ли мислите, сър? — запита Сам.

— Виждате как тези хора пият, пушат и кряскат — отвърна мистър Пикуик, — съвсем невъзможно е да го взимат много навътре, загдето са тука.

— А, точно там е работата, сър — отговори Сам. — Тези не го взимат навътре; за тях всеки ден е празник: само портер и кегли. Ама другите, те се съсипват от туй нещо: на тях им е тежко на душата, че не могат да лочат бира, нито пък да играят на кегли; те щяха да си платят дълговете, ако имаше как, и им тежи, дето са ги опандизили. Ще ви кажа к’во е положението, сър: тез, дето все се шляят по кръчмите, туй съвсем не ги засяга, ама тез, дето все работят, когат’ могат; туй ги засяга страшно много. Не е еднакво, както казваше баща ми, щом грогът му не беше половина на половина; не е еднакво, там му е грешката.

— Мисля, че сте прав, Сам — рече мистър Пикуик след кратко размишление, — напълно сте прав.

— Може от дъжд на вятър да се намери по някой честен човек, дет да му харесва — разсъждаваше вглъбено мистър Уелър, — само че не се сещам да съм чувал за такъв някой освен за един човечец с мръсно лице и кафяво сетре; и то било по силата на навика.

— А кой бил той? — запита мистър Пикуик.

— Ех, по таз точно точка никой не бил наясно — отвърна Сам.

— Но какво е правел?

— Ех, това, що много хора, далеч по-известни от него, са правили по някое време, сър — отвърна Сам, — състезавал се с полицай и той спечелил.

— С други думи, затънал в дългове, така ли? — рече мистър Пикуик.

— Точно така, сър — отвърна Сам, — и с течение на времето дошъл тук, разбира се. Не било за много нещо: задържали го за девет лири и толкоз, умножени по пет за съдебни разноски; но както и да е, той останал тук за седемнайсет години. Ако нещо се бил понабръчкал в лицето, то не се виждало от мръсотия, щото и мръсното му лице, и кафявото му сетре били все такива най-накрая както сетрето му в началото. Той бил много мирно и кротко същество и все търчал нагоре-надолу заради някого или пък играел на топка и все губел; докат’ най-сетне тъмничарите го обикнали доста и той прекарвал всяка вечер при тях: бъбрел си с тях, разправял им разни истории и тям подобни. Една вечер бил там кат обикновено, седели си заедно с един много стар негов приятел, дежурен тогаз на вратата, и съвсем изневиделица човечецът казва: „Не съм виждал пазара навън, Бил — вика (пазара на Флийт го правели там на времето). — Не съм виждал пазара навън, Бил — вика, — от седемнайсет години.“ — „Туй го знам“ — вика ключарят и си пуши лулата. „Иска ми се да го видя за минутка, Бил“ — вика той. „Много е възможно“ — вика ключарят, кат продължава да пуши настървено и се прави, че не разбира к’во иска човечецът. „Бил — вика човечецът още по-напрегнато от преди, — влязла ми е таз муха в главата. Пусни ме да видя улиците вънка, преди да умра; и ако не получа апоплектичен удар, ще се върна след пет минути по часовник.“ — „А к’во ще стане с мен, ако наистина получиш удар?“ — вика ключарят. „Ех — вика дребничкото същество, — който и да ме намери, ще си ме върне дома, щот си нося визитната картичка в джоба, Бил — вика той, — номер 20, етаж на кафенето.“ И туй било съвсем вярно, щото, искал ли да се запознае с някой новодошъл, той винаги вадел оръфана визитна картичка от джоба си с тез думи само и нищо друго; и заради туй всички му викали „номер двайсети“. Ключарят го поглежда втренчено и най-сетне казва много тържествено: „Двайсети — вика той, — имам ти доверие; ти няма да навлечеш беля на стария си приятел.“ — „Не, момчето ми; смятам, че има нещо по-добро тук вътре“ — вика малкият човек, кат силно тупва малката си жилетка и тогава по една сълза се търкулва от всяко око, а това било много необикновено, щото всички считали, че вода никога не се е докосвала до лицето му. Той стиснал ръката на тъмничаря, излязъл навън и…

— И не се върнал въобще — добави мистър Пикуик.

— Тоз път не познахте, сър — отвърна мистър Уелър, — щото се върнал, и то две минути преди уреченото време, като целият кипял от яд: разправил как една наемна карета без малко не го прегазила; той не бил свикнал с таквиз неща; и да го вземели мътните, ако не пишел за туй на лондонския кмет. Усмирили го най-накрая и пет години след туй не щял дори да надзърне от външната врата.

— И щом изтекло това време, той вероятно умрял, нали? — запита мистър Пикуик.

— Не, не умрял, сър — отвърна Сам. — На него му се приискало да иде и опита бирата в новооткритата кръчма срещу затвора: много им бил хубав салонът и той решил да ходи там всяка вечер; тъй и правил дълго време, кат се връщал редовно около четвърт час, преди да затворят външната порта, и всичко вървяло по мед и масло, но по-после започнало да му става тъй страшно весело, та често забравял кога е минало времето или пък хич не го било еня и почнал да се връща все по-късно и по-късно, докат’ веднъж старият му приятел тъкмо заключвал вратата — всъщност дори бил врътнал ключа — и той пристига. „Чакай бе, Бил“ — вика той. „Ей, ама ти още ли не си се върнал, Двайсети? — вика ключарят. — Аз пък си мислех, че отдавна си вътре.“ — „Не, не съм“ — вика човечецът и се усмихва. „Виж к’во ще ти кажа тогаз, приятелю — вика тъмничарят и му отворил портата съвсем бавно и сърдито, — по моему ти си попаднал в лоша компания напоследък и ми е жал, кат’ го виждам. Хич не ми се ще да ти напакостя — вика, — но ако не мож’ се ограничи в порядъчна среда и не почнеш да се връщаш навреме, кат’ нищо ще те оставя навън и няма вече да те пускам вътре, тъй да знаеш!“ Човекът захванал да трепери кат трепетлика и оттогаз никога вече не излязъл вън от стените на затвора!

Едва-що Сам приключи, и мистър Пикуик бавно заслиза по стълбището. След като замислено обиколи няколко пъти „Нарисуваният двор“, гдето нямаше почти никой, защото се бе стъмнило, той уведоми мистър Уелър, че е крайно време да се оттегли за нощта и му заръча да си потърси легло в някоя от близките кръчми, а рано следващата сутрин да се върне, за да уговорят как да премести вещите на своя господар от „Джордж и ястребът“. На тази повеля мистър Самюел Уелър бе готов да се подчини с добрата воля, която му бе присъща, но при все това изяви доста голяма неохота. Той дори безуспешно се опита на няколко пъти да подхвърли, че би било по-подходящо да легне там на чакъла тази нощ; но виждайки, че мистър Пикуик упорито си прави оглушки за всички предложения от този род, той си отиде най-накрая.

Няма да прикриваме факта, че мистър Пикуик беше много потиснат и угнетен, не че му липсваше компания, защото затворът беше препълнен и една бутилка вино щеше отведнъж да му спечели пълното благоразположение на немногобройния тамошен елит без всякакви допълнителни церемонии на запознаване; но той се чувствуваше сам всред грубата, вулгарна тълпа, сърцето му бе свито и душата — измъчена: естествена последица на мисълта, че той беше затворен в тази клетка без изгледи да бъде пуснат на свобода. А що се отнася до възможността да се избави, като удовлетвори изнудата на Додсън и Фог, това дори не му минаваше през ума.

В такова разположение на духа той свърна отново в галерията пред кафенето и бавно закрачи нагоре-надолу. Мястото тънеше в непоносима мръсотия, а тютюневият дим беше просто задушаващ. Чуваше се непрекъснат трясък на врати, докато хората влизаха и излизаха, а врявата от гласовете и стъпките им непрестанно кънтеше из всички ходници, подемана от ехото. Млада жена с дете на ръце, която сякаш едва можеше да се влачи от слабост и терзание, бродеше из коридора с мъжа си, защото нямаше къде другаде да се видят. Когато минаха край мистър Пикуик, той чу жената да ридае, а в един миг тя бе обзета от такъв пристъп на мъка, че мъжът пое детето в своите ръце и се опита да я утеши.

Сърцето на мистър Пикуик беше премного наболяло — той не можеше да понася повече и се качи да си легне.

Колкото до стаята на надзирателя, тя беше извънредно неприятна (бидейки няколкостотин пъти по-неугледна и по-неудобна от някое лазаретно помещение в кое и да е графство), но в настоящия момент имаше предимството, че беше напълно безлюдна, като изключим самия мистър Пикуик. И тъй, той седна на ръба на своето малко желязно легло и се запита колко ли получава надзирателят годишно за тази мръсна стая. След като направи математическите изчисления и се убеди, че тя му носи годишен доход, равен на наема за всички помещения по някоя малка улица в покрайнините на Лондон, той захвана да се пита каква ли съблазън би могла да накара мръсната муха, лазеща по панталоните му, да дойде в душната тъмница, когато има богатия избор на безбрежното пространство — и този низ от размишления го доведе до извода, че насекомото е умопобъркано. След като разреши и този въпрос, той захвана да усеща, че му се спи; тогава извади нощното си боне от джоба, гдето благополучно го бе прибрал сутринта, и като се съблече спокойно, мушна се в леглото и заспа.

— Браво! На пръсти, на пръсти… скок и се врътни… а така, Зефире! Бе ти си роден само за операта, дявол да го вземе! Карай все тъй… ура! — Тези неистови възклицания, придружени с оглушителен смях, пробудиха мистър Пикуик от оня дълбок сън, който, макар и траял в действителност около половин час, оставя впечатление у спящия, че е продължил три седмици, дори месец.

Едва-що заглъхна гласът, и стаята се разтресе с такава сила, че прозорците затракаха в рамките си, а леглата се разлюляха. Мистър Пикуик трепна, седна в леглото и занемял от почуда, загледа разиграващата се пред очите му сцена.

Посред стаята един човек с широкополо зелено сако, кадифени панталони до коленете и сиви памучни чорапи изпълняваше много популярен моряшки танц с просташка и палячовска пародия на лекота и грация, която, съчетана с тъй подходящия стил на костюма му, беше неизразимо абсурдна. Друг един, явно страшно пиян и вероятно катурнат в леглото от приятелите му, седеше всред завивките и опитвайки да си припомни, доколкото му бе възможно, думите на някаква комична песничка, грачеше с най-дълбоко сантиментално чувство и изражение; докато трети, седнал на едно от леглата, ръкопляскаше на двамата изпълнители с вид на голям познавач на изкуството и ги поощряваше с жарки изблици на възхищение, един от които бе вече вдигнал мистър Пикуик от сън.

Третият човек беше чудесен образец на онази порода господа, които могат да се видят в истинското им съвършенство само на подобни места; от време на време биха могли да се срещнат някои несъвършени екземпляри по кръчмите и конюшните дворове, но те никога не могат да достигнат своя пълен разцвет освен в тези разсадници, сякаш нарочно създадени от грижливото законодателство с една-единствена цел — тяхното развъждане.

Той беше висок мъж с мургаво жълто-зелено лице, дълга коса и много гъсти рошави бакенбарди, съединяващи се под брадичката му. Не носеше вратовръзка, тъй като бе играл на топка през целия ден, и отворената му риза излагаше на показ цялото великолепие на брадата му. На темето си носеше просто осемпенсово френско кепе, от което висеше ярък пискюл, съчетаващ се отлично с евтиното му дефтинено сетре. Краката му — които, бидейки дълги, бяха извънредно мършави — придаваха елегантност на чифт панталони от оксфордски меланж, ушити тъй, че да подчертаят пълната симетрия на поменатите крайници. Бидейки все пак опънати малко небрежно и освен това недотам удачно закопчани, те се спускаха на многобройни, не много изящни гънки към чифт обувки, разкривени достатъчно, за да се виждат чифт много замърсени бели чорапи. От цялата му личност лъхаше грубовато вагабонтско контене и някаква наперена наглост, равностойни на един златен рудник.

Този субект пръв забеляза, че мистър Пикуик ги наблюдава; тогава той намигна на Зефира и с подигравателна загриженост го помоли да не събужда джентълмена.

— Брей, да благослови бог честната душа и сърце на джентълмена — врътна се Зефир, преструвайки се на крайно изненадан, — та джентълменът е събуден. Хм, Шекспир! Здравейте, сър! Как са Мери и Сара, сър? А милата стара лейди у дома ви, сър? Ще бъдете ли тъй любезен да сложите и моите поздрави в първото пакетче, дето ще пратите нататък, сър, кат кажете, че отдавна щях да им ги пратя, само че ме беше страх да не би да се счупят по пътя, сър?

— Не дотягай на джентълмена с изтъркани учтивости, като виждаш, че много му се иска да пийне нещо — игриво рече джентълменът с бакенбардите. — Защо не попиташ джентълмена какво ще пие?

— Ей, пък аз съвсем забравих — отвърна другият. — Какво бихте пийнали, сър? Портвайн или малко шери, сър? Мога да ви препоръчам нашенско пиво, сър, но вие може би искате да вкусите от черната бира, а, сър? Ощастливете ме с разрешението да закача вашето нощно боне, сър.

С тези думи говорещият сграбчи тази тоалетна принадлежност от главата на мистър Пикуик и тутакси я надяна на главата на пияния, който, твърдо убеден, че забавлява многочислена публика, продължаваше да си пее комичната песничка с възможно най-меланхоличен глас.

Да се изтръгне нечие нощно боне от собственото му теме чрез насилие и да се сложи на главата на непознат джентълмен с нечистоплътна външност, колкото и духовито да изглежда само по себе си, е безспорно от шегите, които принадлежат към разреда, наречен издевателства. Виждайки произшествието точно в тази светлина, мистър Пикуик скочи енергично от леглото и без всякакво предупреждение удари тъй ловко Зефир в гърдите, че го лиши от порядъчно количество от оная потребност, която носи понякога неговото име, после си възвърна нощното боне и дръзко застана в отбранителна поза.

— Хайде — рече мистър Пикуик, задъхвайки се не по-малко от вълнение, колкото от изразходваните порядъчно много сили, — чакам ви… и двамата… и двамата! — След това смело предизвикателство достойният джентълмен приведе във въртеливо движение свитите си юмруци, за да сплаши своите противници с изява на спортни познания.

Дали беше поради много неочакваното мъжество на мистър Пикуик или пък поради сложния начин, по който се измъкна от леглото и полетя стремглаво към играещия моряшки танц, но неговите неприятели се трогнаха. Трогнаха се те наистина, защото, вместо да се опитат още в същия миг да извършат човекоубийство — както мистър Пикуик бе твърдо убеден, че ще сторят, — те останаха като заковани, гледаха се един друг за кратко време, а накрая прихнаха да се смеят.

— Я какъв юначага сте били и точно затуй повече ми харесвате — заяви Зефир. — Сега хайде хоп обратно в леглото, иначе ще ви хване ревматизъм. И без лоши чувства, нали? — добави човекът, протягайки ръка с размер на жълта връзка ръкавични пръсти, що ръкавичарите поставят понякога да висят над вратата на дюкяна си.

— А, разбира се — много бързо отвърна мистър Пикуик; защото сега, когато възбудата бе преминала, той започна осезателно да чувствува студ към краката.

— Позволете и на мен честтъ̀ — рече джентълменът с бакенбардите, като подаде десницата си и подчерта „ъ“-то.

— С голямо удоволствие, сър — отвърна мистър Пикуик; и след дълго и тържествено ръкостискане той се мушна отново в леглото.

— Казвам се Смангл, сър — рече човекът с бакенбардите.

— О! — рече мистър Пикуик.

— Аз пък: Майвинс — добави човекът с чорапите.

— Много ми е приятно, сър — отвърна мистър Пикуик.

— Хм! — покашля се мистър Смангл.

— Казахте ли нещо, сър? — запита мистър Пикуик.

— Не, нищо, сър — отвърна мистър Смангл.

— На мен ми се стори, че говорите — рече мистър Пикуик.

Всичко това беше много изискано и вежливо; а за да се получи още повече сърдечност, мистър Смангл увери многократно мистър Пикуик, че той питаел извънредно голямо уважение към чувствата на истинския джентълмен; това изявление безспорно му правеше чест, защото не би могло в никой случай да се допусне, че той разбира подобни чувства.

— Ще минете ли през съда, сър? — запита мистър Смангл.

— През какво? — не разбра мистър Пикуик.

— През съда… Портюгъл Стрийт… за несъстоятелните… разбирате, нали?

— О, не — отвърна мистър Пикуик, — не, няма.

— Ще си излезете може би — предположи Майвинс.

— Боя се, че няма — отвърна мистър Пикуик. — Отказвам да платя едно обезщетение и следователно съм тук.

— А — рече мистър Смангл — мен хартията ме погуби.

— Сигурно сте книжар, сър — рече чистосърдечно мистър Пикуик.

— Книжар! Не, не… по дяволите книжарите! Не съм паднал толкова низко. Никаква търговия. Като казвам „хартия“, искам да кажа полици.

— О, вие употребявате думата в този смисъл. Да, ясно ми е — рече мистър Пикуик.

— Мътните да го вземат! Един джентълмен трябва да е готов на всякакви превратности — заразсъждава Смангл. — Какво от туй? Ето ме в затвора „Флийт“. Добре; отлично. Е, та? Да не ми е нещо по-зле от туй, а?

— Ни най-малко — отвърна мистър Майвинс.

И той беше напълно прав; защото мистър Смангл съвсем не беше по-зле, а, напротив — по-добре, защото, за да попадне в затвора, той бе придобил безплатно някои скъпоценности, които много преди това се бяха озовали в заложната къща.

— Но хайде — поде мистър Смангл, — туй са скучни работи. Нека си поизплакнем устата с някоя капка греяно шери; новодошлият плаща, Майвинс го донася, а аз помагам да се изпие. Това все пак е справедливо разпределение на труда, по джентълменски. Да пукна, ако не е.

Не желаейки да се излага на нова кавга, мистър Пикуик с готовност се съгласи на предложението, връчи парите на мистър Майвинс, който се отправи към кафенето за поръчката, без да губи време, защото наближаваше единадесет часът.

— Слушайте — пошепна Смангл, щом приятелят му напусна стаята, — колко му дадохте?

— Половин златна лира — отговори мистър Пикуик.

— Той е дяволски приятен джентълмен — рече мистър Смангл, — дяволски приятен чешит. Не съм виждал някой, който да е по-приятен от него; но… — Тук мистър Смангл замълча и поклати недоверчиво глава.

— Вие не допускате, че е възможно той да присвои парите? — осведоми се мистър Пикуик.

— О, не! Забележете: аз не казвам това; аз подчертах, че той е дяволски приятен джентълмен — отговори мистър Смангл. — Но си мисля: може би ще е добре, ако някой иде просто да види да не би той да си потопи случайно носа в каната или пък ей тъй, по погрешка, да загуби парите, докато се качва нагоре… Хей вие, сър, притичайте на долния етаж да се погрижите за оня джентълмен, ако обичате.

Тази просба бе отправена към беден, нервен, боязлив наглед човек с външност, отразяваща голямата му немотия; той през цялото време се свиваше в леглото си, явно объркан от новото си положение.

— Знаете, нали, къде е кафенето? — рече Смангл. — Просто притичайте долу и кажете на джентълмена, че сте дошли да му помогнете при качването на каната. Или… чакайте… ще ви кажа нещо… ще ви кажа как ще ни е в ръцете — додаде Смангл с хитър вид.

— Как? — замига мистър Пикуик.

— Предайте му да похарчи остатъка за пури. Знаменита идея. Тичайте да му кажете туй, чувате ли? Те няма да отидат на вятъра — продължи Смангл, обръщайки се към мистър Пикуик. — Аз ще ги изпуша.

Тази маневра беше тъй необичайно ловка и при това проведена с толкова невъзмутимо спокойствие и хладнокръвие, че мистър Пикуик не би искал да я възпрепятствува дори да имаше сила да го стори. След малко пристигна мистър Майвинс с поръчаното шери, от което мистър Смангл сипа в две неголеми спукани купички, заявявайки галантно, като имаше пред вид себе си, че един джентълмен не трябва да е много взискателен при подобни случаи и че, що се отнася до него, той не би бил толкова горд, че да не пие от каната. И за да докаже своята искреност, веднага отпи половината от съдържанието й на един дъх, за здравето на компанията.

Пълно разбирателство бе въдворено по този начин и мистър Смангл захвана да забавлява своите слушатели, като разказваше различни романтични приключения, в които самият той бил замесен от време на време, вплитайки разнообразни любовни анекдоти за една чистокръвна кобила и една разкошна еврейка, и двете ненадминати по красота, и двете силно желани от аристокрацията — едра и дребна — на съединеното кралство.

Много преди да завършат тези откъси от биографията на този джентълмен, мистър Майвинс се бе добрал до леглото си и бе захъркал, оставяйки на боязливия непознат и на мистър Пикуик самички да се наслаждават от преживелиците на мистър Смангл.

Но и двамата последно упоменати господа не се образоваха от разказаните им трогателни случки дотолкова, колкото биха могли. Мистър Пикуик, изпаднал в дремещо състояние от известно време, долови смътно, че пияният отново високо поде комичната си песничка, а мистър Смангл тактично му подсказа посредством водната кана, че аудиторията му не е в музикално настроение. После мистър Пикуик още веднъж се унесе в сън, съзнавайки неясно, че мистър Смангл все още разказва някаква дълга история, живецът на която, изглежда, бе, че при много особени, вече изтъкнати обстоятелства, той бил „ликвидирал“ някаква полица и някакъв джентълмен едновременно.

Глава четиридесет и втора

Доказва, както и предишната, старата истина, че несретата събира човека с какви ли не хора. Съдържа също едно невероятно и поразяващо съобщение от мистър Пикуик до мистър Самюъл Уелър

Когато на следващата утрин мистър Пикуик си отвори очите, първото нещо, на което те се спряха, беше Самюъл Уелър, който бе седнал на неголямо черно куфарче и сякаш изпаднал в пълна разсеяност, бе вперил поглед в представителната фигура на бойкия мистър Смангл, седнал вече полуоблечен на леглото си, правеше напълно безуспешно усилие да принуди мистър Уелър да сведе очи под неговия взор. Казваме напълно безуспешно, защото Сам, обгърнал с поглед едновременно кепето, нозете, главата, лицето, панталоните и бакенбардите на мистър Смангл, продължаваше да го наблюдава упорито с явни признаци на живо задоволство, но без всякакво уважение към личните чувства на мистър Смангл, сякаш спокойно оглеждаше някаква дървена статуя или натъпкано със слама подобие на Гай Фокс[94].

— Е, ще ме познаете ли, когато пак ме видите? — рече смръщено мистър Смангл.

— Дето и да е, честна дума, сър — весело отвърна Сам.

— Не бъдете нахален с един джентълмен, сър — рече мистър Смангл.

— Ами, как може — отвърна Сам. — Ако ми кажете кога ще се събуди той, аз ще се държа най-екстра, кат на прием.

Тази забележка, целяща да намекне отдалече, че мистър Смангл не беше никакъв джентълмен, страшно го разядоса.

— Майвинс! — каза мистър Смангл с гневно изражение.

— К’во има! — отвърна този джентълмен от своята постеля.

— Кой, по дяволите, е този човек?

— Бога ми — рече мистър Майвинс, надзъртайки изпод завивките, — за туй трябва тебе да питам. Не е ли дошъл тука по работа?

— Не — отвърна мистър Смангл.

— Търкулни го тогаз надолу по стълбището и му кажи да не е посмял да се надигне, докат’ не дойда аз да го ритна — отговори мистър Майвинс; давайки набързо този съвет, превъзходният джентълмен отново си задряма.

Тъй като в разговора се появиха недвусмислени признаци, че той взема неприятна насока, мистър Пикуик счете, че моментът е подходящ да се намеси и той.

— Сам — рече мистър Пикуик.

— Да, сър — отзова се въпросният джентълмен.

— Има ли нещо ново от снощи?

— Нищо особено, сър — отвърна Сам, поглеждайки мистър Смангловите бакенбарди. — Повечкото задушен въздух в затвора доста помага да избуи най-лошият и див буренак; като изключим туй, работите вървят съвсем спокойно, сър.

— Аз ще стана — рече мистър Пикуик, — дайте ми чисти дрехи.

Каквито и вражески намерения да бе лелеял мистър Смангл, те бързо се промениха при разопаковането на куфарчето, чието съдържание, изглежда, го накара да си състави отведнъж най-добро мнение не само за мистър Пикуик, но също и за Сам; още при първата възможност той заяви на достатъчно висок глас, за да го чуе тази ексцентрична личност, че той бил истински стопроцентов оригинал и следователно тъкмо човекът, който най-много му допадал; а що се отнася до мистър Пикуик, внезапната му привързаност към него нямаше граници.

— Не бих ли могъл да ви помогна с нещо, драги мой сър? — рече Смангл.

— Не се сещам с какво, но много ви благодаря — отвърна мистър Пикуик.

— Нямате ли долни дрехи за пране? Знам една прекрасна перачка навън, тя идва за моите неща два пъти на седмица; и ей богу!… Какъв дяволски късмет!… Тя идва точно днес. Да й дам ли тези дреболии заедно с моите? Не споменавайте нищо за безпокойство. Мътните да го вземат! Ако един джентълмен в беда не се обезпокои поне мъничко, за да помогне на друг джентълмен в същото положение, колко би струвала тогава човешката природа?

Така говореше мистър Смангл, промъквайки се междувременно колкото може по-близо до куфарчето, цял сияещ от най-ревностно и безкористно приятелство.

— Не желаете ли момчето да ви изчетка нещо, драги мой приятелю? — продължаваше Смангл.

— Съвсем нищичко, прекрасни мой друже — отвърна Сам, нагърбвайки се с отговора. — Ако някой от нас можеше да свърши таз работа, без да безпокои момчето, щеше да е по-приятно за всички, както казал учителят, когато младият джентълмен отказал да се остави на разсилния да го нашиба.

— А нищо ли няма, което да изпратите в моето куфарче на перачката? — обърна се Смангл от Сам към мистър Пикуик с леко разочарован вид.

— Съвсем нищичко, сър — възрази Сам. — Куфарчето май е вече пълно с вашите собствени неща.

Този отговор биде придружен от толкова изразителен поглед към тази част от облеклото на мистър Смангл, по вида на която обикновено се съди за умението на перачките да се справят с джентълменското бельо, че той бе принуден да се отдалечи и поне временно да се откаже от всякакви въжделения към мистър Пикуиковите кесия и гардероб. И тъй, той се оттегли ядосан в двора за игра на топка, където закуси леко и здравословно с две от пурите, купени предишната вечер.

Мистър Майвинс, който не беше пушач и чиято сметка за бакалски стоки бе стигнала до долу на тефтера и бе прехвърлена „на другата страна“, остана в леглото и според собствените му думи „си го наваксваше със спане“.

След като закуси в мъничката стаичка, свързана с кафенето, наименувана звучно „удобното кътче“, от което временно пребиваващият там, срещу малко допълнително заплащане, имаше неоценимото преимущество да дочува всички разговори в гореспоменатото кафене; и след като изпрати мистър Уелър по някои необходими поръчки, мистър Пикуик се отправи към портиерската стая, за да се споразумее с мистър Рокър относно своята бъдеща квартира.

— Квартира, а? — рече последният джентълмен, като проверяваше в голяма тетрадка. — Имаме ги много, мистър Пикуик. Другарският ви билет ще е в двадесет и седма на третия.

— О! — рече мистър Пикуик. — Моят какъв казахте?

— Вашият другарски билет — отвърна мистър Рокър, — разбирате ли?

— Не съвсем — отвърна мистър Пикуик с усмивка.

— Е, та това е ясно кат бял ден. Имате другарски билет за двадесет и седма на третия и тия, дет са там, са вашите другари.

— Много ли са? — запита мистър Пикуик колебливо.

— Трима — отвърна мистър Рокър.

Мистър Пикуик се покашля.

— Единият е поп — говореше мистър Рокър и едновременно попълваше някаква бележка, — другият — месар.

— Е? — възкликна мистър Пикуик.

— Месар — повтори мистър Рокър, като чукна върха на перото си о масата, за да го излекува от нежеланието да записва. — Какъв беше той едно време: кипеше от живот! Сещаш ли се за Том Мартин, Неди? — обърна се Рокър към друг присъствуващ в стаята, който стържеше калта от обувките си посредством джобно ножче с двадесет и пет остриета.

— Аз ли няма да се сетя? — отвърна оня, към когото бе отправен въпросът, наблягайки силно на личното местоимение.

— Ех, пусто-опустяло! — рече мистър Рокър, като клатеше бавно глава от една на друга страна и гледаше разсеяно навън през прозорците с решетки пред него, сякаш с удоволствие възкресяваше в ума си някоя безбурна случка от ранната си младост. — Струва ти се, че е било вчера, когато метна носача на въглища до Фокс ъндър дъ Хил, там, досам кея. Като че ми е пред очите сега как оня се връща по Странд между двама улични пазачи, малко изтрезнял от натъртването, наложил оцет с бакалска хартия отгоре върху дясното си око, а отзад по петите му — оня чудесен булдог, дето хвана малкия подир туй. К’во смешно нещо е времето, а, Неди?

Джентълменът, към когото бяха отправени тези слова, принадлежеше към разряда на мълчаливите, замислени люде и той само повтори част от въпроса; мистър Рокър, отърсвайки се от поетичния и тъжен ход на мисли, в който беше затънал, се възвърна към ежедневния делови живот и отново взе перото.

— Знаете ли кой е третият джентълмен? — запита мистър Пикуик, не особено очарован от описанието на бъдещите си съквартиранти.

— Какъв е тоз Симпсън, Неди? — рече мистър Рокър, обръщайки се към другаря си.

— Кой Симпсън? — осведоми се Неди.

— Оня, в двайсет и седма на третия, с който ще другарува тоз джентълмен.

— О, тоз ли?! — отвърна Неди. — Той в същност не е нищо. Бил е джамбазин, сега е пунгаш.

— А, и аз тъй си мислех — рече мистър Рокър, като затвори тетрадката и сложи бележката в ръцете на мистър Пикуик. — Ето билета, сър.

Извънредно много озадачен от това бързо разпореждане с неговата личност, мистър Пикуик се упъти отново към вътрешността на затвора, като не преставаше да мисли какво би трябвало да направи. Убеден все пак, че е уместно, преди да предприеме каквато и да било друга стъпка, да види и поразговаря лично с тримата господа, предложени му за съквартиранти, той се отправи веднага за третия етаж.

След като се полута из коридора известно време, опитвайки се да отгатне на мъжделивото осветление номерата на разните стаи, той се отнесе най-после до един прислужник от кафенето, зает с утринната си задача да събира калайдисана посуда.

— Къде е номер двадесет и седми, драги? — запита мистър Пикуик.

— Петата стая нататък — отвърна момчето. — На вратата е изрисуван с тебешир един обесен човек, който си пуши лулата.

Ръководейки се от това указание, мистър Пикуик продължи бавно нататък по коридора, докато срещна „портрета на джентълмена“, описан по-горе, и почука по лицето му с прегънатия си показалец: тихичко отначало, а после звучно. А когато повтори това действие няколко пъти, без някакво последствие, той се реши да отвори вратата и надзърне вътре.

Имаше само един човек в стаята: той се бе надвесил от прозореца колкото можеше повече, без да загуби равновесие, и много настойчиво се стараеше да плюне по средата на шапката на един свой приятел долу на двора. И тъй като нищо — говор, кашлица, кихане, почукване, нито пък друго някое средство да се привлече внимание — не можа да накара това лице да усети присъствието на госта, мистър Пикуик, след като почака малко, пристъпи до прозореца и леко го подръпна за полите на жакета му. Въпросният индивид прибра главата и раменете си с голяма скорост и като премери мистър Пикуик от глава до пети, го попита с враждебен тон — вмъквайки някакъв не много ласкав израз — какво иска.

— Струва ми се — рече мистър Пикуик, поглеждайки билета си, — струва ми се, че това е двадесет и седма на третия.

— Е, та? — отвърна джентълменът.

— Дойдох тук, защото получих тази бележка — обясни мистър Пикуик.

— Подайте ми я — каза джентълменът.

Мистър Пикуик го стори.

— Смятам, че Рокър можеше да ви настани някъде другаде — рече мистър Симпсън (защото това беше пунгашът) след пауза на крайно недоволство.

Мистър Пикуик си помисли същото; но при дадените обстоятелства счете за целесъобразно и дипломатично да замълчи.

Мистър Симпсън размишлява няколко секунди, а после подаде глава от прозореца, подсвирна пронизително и високо и извика една и съща дума няколко пъти. Каква беше тази дума — мистър Пикуик не можа да разбере, но той предположи, че трябва да е някакъв прякор, с който бяха отличили мистър Мартин; защото много от господата долу в двора отведнъж се развикаха: „Месаря!“, подражавайки на интонацията, с която тази полезна прослойка на обществото има навика да съобщава за присъствието си пред дворните огради.

Последвалите събития потвърдиха правилността на преценката на мистър Пикуик, защото след няколко секунди един джентълмен, прекомерно пълен за годините си — с професионалната си синя памучна дреха и високи ботуши със закръглени бомбета, — влезе в стаята доста задъхан, последван непосредствено от друг много оръфан джентълмен в черно, с шапка от тюленова кожа. Вторият джентълмен, който бе закопчал сюртука си отдолу чак до брадичката посредством редуващи се безопасни игли и копчета, имаше много грубо червено лице и приличаше на пиян свещеник; а той си беше такъв и в действителност.

Тези двама господа внимателно разгледаха подред билета на мистър Пикуик, след което единият изрази мнение, че било „шашарма“, а другият увереността си, че било „номер“. Когато изразиха отношението си по този твърде ясен начин, те загледаха мистър Пикуик и се загледаха един друг в неловко мълчание.

— Уф, че неприятна работа, а точно си бяхме подредили леглата тъй уютничко — рече свещеникът, любувайки се на три мръсни дюшека, всеки увит в одеяло; те заемаха единия ъгъл на стаята през деня и образуваха някаква единна площ, на която бяха поставени стар ощърбен леген, кана и кутийка за сапун от проста жълта глина със синьо цвете. — Много неприятна работа.

Мистър Мартин изказа същото мнение с доста по-силни изрази; мистър Симпсън даде воля на чувствата си в най-разнообразни добавъчни прилагателни, без да бъдат придружени от съществително, а после запретна ръкави и се залови да мие зеленчука за обяд.

Докато това ставаше, мистър Пикуик огледа стаята, която бе невъобразимо мръсна и нетърпимо миришеше на спарено. Нямаше и помен от килимче, перде или щора. Нямаше дори шкаф. Безспорно, дори и да имаше, много малко вещи щяха да са сложени вътре; но колкото и малък да бе техният брой и обем, все пак остатъци от хляб, парчета сирене, влажни пешкири, късчета месо, разни дрехи, полусчупени съдове, духало без тръбичка и щърби вилици за препичане на хляб наистина представляват некрасива гледка, когато са пръснати по пода на малко помещение, което е обща дневна и спалня на трима безделници.

— Смятам, че туй може да се уреди някак си — обади се месарят след доста продължително мълчание. — Колко искате, за да се пръждосате?

— Извинете — отвърна мистър Пикуик, — какво казахте? Съвсем не ви разбирам.

— Колко искате да ви платим, за да си идете? — обясни месарят. — Обикновеното другарство е два шилинга и шест пенса. Ще стане ли за три?

— И шест пенса отгоре — предложи духовникът.

— Добре де, нямам нищо против; прави само по два пенса повече на глава — съгласи се мистър Мартин.

— Какво ще кажете, а? Ще се откупим ли за три и шест пенса? Хайде!

— Ще ви дадем и един галон бира — додаде мистър Симпсън. — Ето!

— И ще го изпием още сега — рече свещеникът. — Решено!

— Аз действително съм пълен невежа, що се касае до порядките тук — отговори мистър Пикуик, — и още не ви разбирам. Мога ли да живея някъде другаде? Аз мислех, че не мога.

При този въпрос мистър Мартин погледна двамата си приятели с безкрайна почуда, изписана по лицето му; а после всеки от господата посочи над лявото си рамо с десния показалец. Това действие, не дотам сполучливо обяснено с вялите думи „над лявото“, когато е изпълнено от известен брой дами или господа, свикнали да го правят в унисон, има много изящен и приятен ефект, изразява лек и игрив сарказъм.

— Дали можете? — повтори мистър Мартин със състрадателна усмивка.

— Ех, ако аз познавах дотолкова малко живота, щях да изям шапката си и да глътна катарамата цяла-целеничка — забеляза духовникът.

— И аз също — додаде тържествено джентълменът спортист.

След тези встъпителни слова тримата другари осведомиха един през друг мистър Пикуик, че парите във „Флийт“ играят същата роля, каквато имат и вън от затвора; че с тях той може да си набави почти всичко, което иска; че ако ги има и няма нищо против да ги харчи, достатъчно е само да изрази желание за отделна стая и след половин час ще бъде настанен в такава, мебелирана и подредена до най-малката дреболия.

С това заинтересованите страни се разделиха за всеобщо голямо задоволство: мистър Пикуик още веднъж отправи стъпките си към портиерската стая, а тримата другари се оттеглиха в кафенето, за да похарчат там петте шилинга, които джентълменът духовник с изумително благоразумие и предвидливост бе взел назаем от мистър Пикуик за целта.

— Знаех си! — рече мистър Рокър, усмихвайки се под мустак, когато мистър Пикуик изложи причината на своето повторно посещение. — Не ти ли го казах, Неди?

Философът — собственик на универсалното джобно ножче, изръмжа своето потвърждение.

— Знаех си аз, че ще искате отделна стая, ей богу — рече мистър Рокър. — Чакайте да видя. Ще ви трябват и мебели. Ще ги наемете от мене, а? Това си е редно.

— С голямо удоволствие — отвърна мистър Пикуик.

— Има една знаменита стая горе, на етажа, дето е кафенето: сега е на затворник от Върховния съд — говореше мистър Рокър. — Ще ви струва по една лира седмично. Нямате май нищо против, а?

— Добре — съгласи се мистър Пикуик.

— Нека прескочим заедно — продължи мистър Рокър, като много живо си грабна шапката, — работата ще се уреди за пет минути. Бога ми! Що не казахте веднага, че искате добре да се настаните?

Работата приключи бързо, както бе предсказал тъмничарят. Затворникът от Върховния съд беше останал там твърде дълго и бе загубил приятели, състояние, дом, щастие — следователно и своето право да иска самостоятелна стая. А тъй като често изпадаше в незавидното положение да остане без парче хляб, той жадно изслуша предложението на мистър Пикуик да му наеме стаята и с готовност се съгласи и договори да му отстъпи пълните и изключителни права върху помещението срещу заплащане от двадесет шилинга седмично; като се задължаваше при това да отделя от условената рента за откупване „другарството“ на едно или повече лица, които биха могли да бъдат настанени там.

Щом сключиха договора, мистър Пикуик го загледа с любопитство, примесено с жалост. Той беше висок, мършав като скелет човек, в някакво вехто горно палто и по чехли, с хлътнали бузи и неспокойни трескави очи. Устните му бяха безкръвни, а косите — остри и тънки, да пази господ! Железните зъби на затворничество и лишения го бяха постепенно състарили с допълнителни двадесет години.

— А къде ще живеете вие през това време, сър? — рече мистър Пикуик, докато слагаше предплатата за първия седмичен наем на разклатената маса.

Човекът прибра парите с треперещи пръсти и отвърна, че не знаел още; щял да отиде да се осведоми къде би могъл да пренесе леглото си.

— Боя се, сър — рече мистър Пикуик, слагайки благо и съчувствено ръка на лакътя му, — боя се, че ще трябва да живеете в някое претъпкано, шумно място. Затова, моля, считайте тази стая като ваша, щом ви се прииска да сте на тихо или пък когато ви дойдат приятели…

— Приятели! — прекъсна го човекът с хриплив глас. — Ако лежах мъртъв на дъното на най-дълбоката яма на света, в здраво запоен и завинтен ковчег, гниейки под основите на този затвор в тъмния и мръсен канал, който мъкне нанякъде тинята си, нямаше да бъда по-захвърлен и забравен, отколкото съм тук. Аз съм мъртвец; мъртъв за обществото, без онова състрадание, дарявано на онези, чиито души се изправят пред Страшния съд. Да ми дойдат приятели! Боже господи! Аз пристъпих този праг като младеж, а сега се обърнах на старец и няма никой, който да ми затвори очите, когато легна на смъртния си одър, и да каже: „Слава богу, отърва се!“

Възбудата, оживила необичайно лицето на затворника, докато говореше, изчезна, когато той млъкна; и кършейки нервно и бързо сбръчканите си ръце, той се затътри вън от стаята.

— Направи засечка — с усмивка рече мистър Рокър. — А! Те са също кат слоновете. Усещат се от време на време и тогаз пощръкляват.

След тази крайно съчувствена забележка мистър Рокър се залови на работа тъй чевръсто, че за късо време стаята бе обзаведена с килим, шест стола, маса, кушетка, чайник и разни други потреби, всичко срещу умерен наем: двадесет и седем шилинга и шест пенса на седмица!

— А сега има ли още нещо да ви се услужи? — запита мистър Рокър, оглеждайки помещението с огромно задоволство, като весело подрънкваше предплатата за една седмица в свития си юмрук.

— Да, има — рече мистър Пикуик, потънал в мисли от известно време. — Има ли тук хора, които биха могли да се изпращат по поръчки и тъй нататък?

— Искате да кажете навънка? — уточни мистър Рокър.

— Да, хора, които могат свободно да излизат. Не затворници.

— Да, намират се — отвърна Рокър — Има един изпаднал чешит, приятелят му лежи в „бедната част“, та той на драго сърце ще свърши каквото и да е от този род. Пращат го за какво ли не от два месеца насам. Да ви го пратя ли?

— Да, моля — рече мистър Пикуик. — Не, чакайте, „бедната част“ ли казахте? Бих искал да я видя. И аз ще дойда с вас.

„Бедната част“ в затвора за длъжници, както показва названието, е мястото, където са затворени най-жалките и нещастни длъжници. Постъпилият в „бедната част“ арестант не плаща нито наем, нито нещо за съжителство. Таксите му при влизане и излизане от тъмницата са намалени по размер и той има право да получава своя оскъден дял от затворническа храна; а тя се обезпечава от оставените понякога в завещанието на милостиви хора незначителни дарения. Повечето от нашите читатели си спомнят, че до преди няколко години имаше един вид желязна клетка в зида на тъмницата „Флийт“, в която седеше някакъв явно недохранен човек, който разтърсваше от време на време своята касичка и подвикваше с тъжен глас: „Моля, не забравяйте бедните длъжници, моля, не забравяйте бедните длъжници!“ Приходът от тази касичка, ако имаше такъв, се разделяше между бедните затворници; а хората в „бедната част“ дежуреха поред на тази унизителна длъжност.

Макар този обичай да е отменен сега, а клетката — закована с дъски, окаяното положение и нищетата на тези хора си остават същите. Ние не им позволяваме повече да молят минувачите за милостиня и съчувствие на тъмничната врата; но за осведомление и възхита на идните поколения още търпим по страниците на нашия законник справедливи и благотворни постановления, които гласят: закоравелият престъпник да се храни и облича, а сиромахът длъжник да се остави да умре гладен и в дрипи. Това не е измислица. Надали би минала седмица, без във всеки от нашите затвори за длъжници да не умират по няколко души от бавна гладна смърт, ако не им идваха на помощ техните другари затворници.

Качвайки се по тясното стълбище, в подножието на което го остави Рокър, мистър Пикуик си мислеше за тези неща, докато най-сетне кръвта му кипна; и тъй развълнуван беше от размишленията по този въпрос, че се озова в помещението, към което го бяха упътили, без да знае точно нито где се намира, нито защо е предприел това посещение.

Общият изглед на стаята го накара да се опомни отведнъж. Но едва хвърлил поглед към някакъв човек, който седеше замислен пред прашното огнище, шапката му падна на земята и той остана като закован от изумление.

Да, в опърпани дрехи и без жакет; простата му памучна риза превърната в пожълтели дрипи; косата виснала над лицето; чертите променени от страдание и изтънели от глад — това беше Алфред Джингл: беше подпрял глава на ръката си, очите му гледаха втренчено огъня и целият му вид издаваше нищета и униние!

Близо до него, облегнат равнодушно на стената, стоеше як селянин, потупвайки с извехтял камшик високия ботуш, разкрасяващ десния му крак, докато левият бе мушнат в износен чехъл (защото той се обличаше спокойно, на етапи). Коне, кучета и пиене го бяха стремглаво довели дотам. На самотния му ботуш имаше ръждива шпора, с която той изрядко разсичаше въздуха, като едновременно удряше напето ботуша, издавайки звуците, с които ездачът подканя коня си. В този миг той си въобразяваше, че участвува в някакво бясно конно състезание с препятствия. Нещастникът! Той никога не се бе надбягвал на бърз кон със скъпи юзди, с половината от скоростта, с която се бе спуснал надолу по наклона, завършващ в тъмницата „Флийт“.

В отсрещния край на помещението, седнал на дървено сандъче, един старец бе вперил очи в пода, а на лицето му бе изписано най-дълбоко и безнадеждно отчаяние. Малко момиченце — внучката му — се въртеше около него и се опитваше с детински хитрости да привлече вниманието му; но старецът нито я виждаше, нито я чуваше. Гласчето, което е било нявга музика за него, и очичките, които са били неговата светлина, не пробуждаха към живот сетивата му. Тялото му трепереше болезнено, а душата му бе като парализирана.

В стаята се намираха още двама-трима души, скупчени в малка групичка: те шумно разговаряха помежду си. Имаше също една жена, съпруга на затворник, която много грижливо поливаше голото стебло на повехнало, изсъхнало растение, което очевидно не би могло никога да се раззелени отново: може би твърде правдив символ на задачата, която тя бе дошла да изпълни тук.

Такива неща се представиха пред очите на мистър Пикуик, докато гледаше наоколо в почуда. Стреснаха го бързи, неравни стъпки на някой влизащ в помещението. Извръщайки поглед към вратата, той зърна новодошлия: и в него, през парцали и нечистотия, разпозна добре известните му черти на Джоб Тротър.

— Мистър Пикуик! — провикна се високо Джоб.

— Е? — скочи от мястото си Джингл. — Мистър… Точно така — особено място — странна работа — заслужавам си го — много. — Мистър Джингл пъхна ръце на мястото, където някога са били джобовете на панталоните му, и като клюмна глава на гърдите си, отново се отпусна на столчето.

Сърцето на мистър Пикуик се сви: двамата мъже имаха невероятно окаян вид. Бързият, неволен поглед, който Джингл хвърли към донесеното от Джоб неголямо парче сурово овнешко месо, говореше по-красноречиво за бедственото им положение, отколкото биха го сторили двучасови обяснения. Мистър Пикуик се обърна благо към Джингл и каза:

— Бих искал да говоря с вас насаме. Ще излезете ли с мен един миг?

— Разбира се — рече Джингл и тутакси се изправи. — Не ще отидем далече — няма опасност разходката да е предълга — паркът е с остри колове — красива местност — романтична, но не и обширна — отворена за широката публика — семейството си остава в града — домакинът страшно грижлив — много.

— Забравихте да си вземете жакета — рече мистър Пикуик, щом затвориха вратата след себе си и се упътиха към стълбището.

— О, не — отвърна Джингл. — Оставен — при мил роднина — чичо Том — нямаше как — трябва да се яде, знаете. Естествена потребност — и тъй нататък.

— Какво искате да кажете?

— Отиде, драги мой сър — последният жакет — нямаше как. Живях от чифт ботуши — цели две седмици. Копринен чадър — с дръжка от слонова кост — седмица — факт — честна дума — питайте Джоб — той знае.

— Живяхте три седмици от чифт ботуши и копринен чадър с дръжка от слонова кост! — ужаси се мистър Пикуик, който бе чувал за подобни неща само при корабокрушение или пък ги бе чел в „Констабълс миселъни“[95].

— Истина — потвърди Джингл, като кимна с глава. — Заложната къща — тук са квитанциите — нищожни суми — почти нищо — всички мошеници.

— О! — рече мистър Пикуик, успокоен най-после от това обяснение. — Сега ви разбирам. Заложили сте си дрехите.

— Всичко — и тези на Джоб — до последната риза — няма значение — спестява прането. Нищо напоследък — оставаш в леглото — гладуваш — умираш. Анкета — малката морга — беден затворник — обикновено явление — да се потули — господата от съда — тъмничарите надзиратели — пази се в тайна — естествена смърт — съдът повелява — сиромашко погребение — тъй му се пада — всичко свършва — спуснете завесата.

Джингл даде това странно обобщение на очаквания жизнен път със свойствената си стремителност, като всячески си кривеше лицето, за да имитира усмивка. Мистър Пикуик веднага разбра, че дързостта му е привидна и когато го погледна направо — но не и без благост — в лицето, забеляза в очите му влага от сълзи.

— Добър човек — рече Джингл, като стисна ръката му и обърна главата си встрани. — Неблагодарно псе — детинско да се плаче — не мога да издържа — отвратителна треска — отслабнал — болен — гладен. Така ми се пада — но страх ужасно — много.

Не можейки повече да се преструва (а вероятно беше още по-тежко поради направените усилия), изпадналият странствуващ актьор седна на стълбите, закри лицето си в ръце и се разхлипа като дете.

— Хайде, хайде — рече мистър Пикуик, порядъчно развълнуван, — ще видим какво може да се направи, когато разбера въпроса изцяло. Хей, Джоб, къде се дяна този човек?

— Тук съм, сър — обади се Джоб, появявайки се на стълбището. Впрочем ние сме споменавали другаде, че очите му бяха дълбоко хлътнали още в доброто старо време. А в настоящото му положение на недоимък и отчаяние те бяха изчезнали въобще.

— Тук съм, сър — повтори Джоб.

— Елате насам, сър — рече мистър Пикуик, стараейки се да приеме суров вид, докато четири едри сълзи се стичаха надолу по жилетката му. — Ето ви, сър.

„Ето ви“ — що? Взети в обикновения им смисъл, тези думи би трябвало да означават плесница. Според правилата в този свят би трябвало да последва здрава, звучна плесница; защото този пропаднал тип бе оскърбявал, мамил и се бе подигравал с мистър Пикуик, а сега му беше напълно в ръцете. Да кажем ли истината? Беше нещо от джоба на жилетката на мистър Пикуик, което звънна, докато преминаваше в ръката на Джоб, и това действие, тъй или иначе, предизвика искри в очите и вълнение в сърцето на нашия отличен стар познайник, докато той бързо се отдалечаваше.

Сам се бе завърнал междувременно и когато мистър Пикуик влезе в стаята си, го завари да оглежда удобната уредба с някакво мрачно доволство, много приятно да се наблюдава. Имайки решителни възражения господарят му да бъде там въобще, мистър Уелър смяташе сякаш, че е негово висше морално задължение да не се показва премного доволен от каквото и да е тук, било то дела, думи, предложения или препоръки.

— Е, Сам? — рече мистър Пикуик.

— Е, сър? — отвърна мистър Уелър.

— Доста е удобно сега, а, Сам?

— Доста е удобно, сър — отговори Сам, гледайки пренебрежително наоколо.

— Видяхте ли мистър Тъпман и другите ни приятели?

— Да, видях ги, сър: те идват утре и ми се стори много чудно, като чух, че нямало да дойдат днеска — отвърна Сам.

— Донесохте ли ми нещата, които исках?

В отговор мистър Уелър посочи разни пакети, поставени от него възможно най-у̀редно в един ъгъл на стаята.

— Много добре, Сам — рече мистър Пикуик след кратко колебание, — а сега слушайте какво ще ви кажа.

— Слушам, сър — отвърна Сам. — Карайте, сър.

— Още от самото начало, Сам — започна мистър Пикуик много тържествено, — аз почувствувах, че тук не е подходящо място за млад човек.

— Нито пък за стар, сър — забеляза мистър Уелър.

— Напълно сте прав, Сам — рече мистър Пикуик, — но е възможно старите хора да са дошли тук заради тяхната небрежност и прекалена доверчивост, а младите да са доведени заради себичността на онези, на които служат. От всяка гледна точка е по-добре за тези млади хора да не остават тук. Разбирате ли ме, Сам?

— Не, сър, нищо не разбирам — отвърна Сам упорито.

— Помъчете се, Сам — рече мистър Пикуик.

— Добре, сър — заговори Сам след кратко мълчание. — Мисля, че виждам накъде вее вятърът; и ако продължава тъй да вее, става май прекалено, както казал кочияшът на пощенската кола, когат’ халата го застигнала.

— Виждам, че схващате думите ми, Сам — рече мистър Пикуик. — Независимо от моето желание да не се пилеете из този затвор през идните години считам за чудовищна нелепост един длъжник във „Флийт“ да има личен прислужник. Сам — добави мистър Пикуик, — ще трябва да ме напуснете за известно време.

— О, за известно време, а, сър? — отвърна мистър Уелър доста саркастично.

— Да, за времето, през което ще остана тук — уточни мистър Пикуик. — Заплатата ви ще тече на моя сметка. Всеки от тримата ми приятели с радост ще ви вземе дори само от уважение към мен. И ако някога изляза от това място, Сам — додаде мистър Пикуик с принудена веселост, — ако някога това стане, давам ви моята дума, че ще се върнете при мен още начаса.

— Сега пък аз ще ви кажа нещо, сър — рече Сам с много сериозен и тържествен глас. — Тази работа няма да я бъде, затуй нека да не говорим по нея.

— Аз не се шегувам и съм го решил, Сам — рече мистър Пикуик.

— А, тъй било, значи, сър? — с твърдост възрази Сам. — Отлично, сър. Аз също съм го решил.

И с тези думи мистър Уелър си сложи шапката много старателно и бързо напусна стаята.

— Сам! — извика мистър Пикуик след него. — Сам, елате!

Но по дългия коридор не отекваха вече ничии стъпки. Сам Уелър си беше отишъл.

Глава четиридесет и трета

В която се вижда как мистър Самюъл Уелър попада в затруднено положение

Във висока стая, лошо осветена и още по-зле проветрена, на Портюгъл Стрийт, Линкълнс Ин Фийлдс, има почти през цялата година, според случая, един, двама, трима или четирима джентълмени с перуки, а пред тях — малки писмени маси, по образец на тия, с които си служат съдиите в страната, само че неполирани. Надясно се намира адвокатската ложа; наляво се намира оградено място за несъстоятелните длъжници; а точно отпред — полегат подиум с най-невероятни, неизмити лица. Джентълмените са синдици от Съда за несъстоятелност, а мястото е самият Съд за несъстоятелност.

Този съд има и е имал от незапомнени времена забележителна съдба: тъй или иначе, той е считан по всеобщо единомислие на всички изискано опърпани бедняци на Лондон за тяхно специално заведение и ежедневен пристан. Той е винаги препълнен. Изпарения от бира и алкохол постоянно се издигат до тавана и сгъстени от топлината, се плъзгат надолу по стените като дъжд; има повече стари костюми наведнъж в залата, отколкото се предлагат за продан в цял Хаундсдич за една година; повече неумити образи и прошарени бради, отколкото всички кладенци и бръснарници между Тайбърн и Уайтчапъл биха могли да оправят между изгрев и залез-слънце.

Не бива да се предполага, че някои от тези люде имат и помен от някаква работа тук или пък каквото и да е делово отношение към мястото, тъй неуморно посещавано от тях. Ако случаят бе такъв, нямаше да е учудващо и самата странност на явлението не би съществувала. Някои спят през по-голямата част от заседанието; други носят малък обяд, увит в носна кърпа или стърчащ от оръфан джоб, и дъвчат и слушат с еднаква наслада; но нито един от тях никога не е проявил и най-малък личен интерес към някое от разглежданите дела. Каквото и да вършат тези хора, те остават там от начало до край. Когато вали силно, всички влизат намокрени до кости; и в дъждовни дни изпаренията в залата напомнят тези на яма за гъби.

Случайният посетител би помислил, че това място е храм, посветен на Духа на нищетата. Нито един призовкар или служител от съда не носи куртка по своя мярка; няма нито един що-годе свеж и здрав на вид човек в цялото учреждение освен някакъв беловлас, кръглолик разсилен, а и той, подобно на скапана вишна, консервирана в спирт, изглежда поизсъхнал и посбръчкан до някаква изкуствена степен на съхраняване, нямаща никаква връзка с природата. Дори перуките на пледиращите адвокати са зле напудрени и техните къдри не са стегнати.

Но най-любопитните са все пак юридическите съветници, които стоят край голяма непокрита маса под местата за синдиците. Професионалните принадлежности на по-заможните от тези господа се състоят от една синя чанта и едно момче, обикновено младеж от израилтянско вероизповедание. Те нямат постоянна кантора и техните делови срещи стават в отделни стаи на кръчми или по дворовете на тъмници, към които се отправят на тълпи, и си набират клиенти като омнибусни търгаши[96]. Видът им е омазнен, мухлясал; и ако може да се каже, че имат въобще някакви пороци, то пиянството и мошеничеството заемат най-видно място. Тяхната резиденция е обикновено в края на „Дъ Рулс“[97], което означава на една миля околовръст обелиска на Сейнт Джорд’с Фийлд. Външността им е непривлекателна, а маниерите — своеобразни.

Мистър Соломон Пел, един от представителите на тази учена групировка, беше пълен, отпуснат, блед човек в сюртук, изглеждащ ту кафяв, ту зелен, с кадифена яка със същите менящи се багри. Челото му беше тясно, лицето — широко, главата — голяма, а носът — изкривен целият на една страна, сякаш Природата, възмутена от склонностите, които бе съзряла в него още при раждането му, бе гневно извъртяла носа му и той си бе останал такъв. Но бидейки късоврат и астматичен, той дишаше главно с този си орган: тъй че недостигът на красота в случая се наваксваше от допринасяната полза.

— Сигурен съм, че ще уредя неговата работа — рече мистър Пел.

— Ама наистина ли? — запита лицето, пред което се даваше това уверение.

— Напълно сигурен — отвърна Пел, — но ако беше отишъл при някой неопитен колега, не щях да отговарям за последиците.

— А! — рече другият със зяпнала уста.

— Не, не щях — подчерта мистър Пел; и той сви устни, смръщи се и загадъчно поклати глава.

Мястото, гдето се водеше този разговор, беше кръчмата точно срещу Съда за несъстоятелност; а лицето, на което Пел говореше, не беше никой друг, а мистър Уелър старши, дошъл тук да успокои и утеши един приятел, чиято просба — да не се приложи към него съответната мярка — щеше да бъде разгледана същия ден, и старият джентълмен разговаряше с неговия адвокат в този миг.

— А къде е Джордж? — осведоми се мистър Уелър.

Мистър Пел тръсна глава в посоката на една задна стая, накъдето мистър Уелър се отправи незабавно и биде веднага поздравен най-топло и сърдечно от около половин дузина свои събратя по професия, в знак на тяхното задоволство, че го виждат там. Несъстоятелният джентълмен — изпаднал в настоящото си затруднено положение поради преголямата си, доходна, но неразумна страст да снабдява с коне дилижанси на дълги разстояния — изглеждаше извънредно добре и облекчаваше развълнуваните си чувства със скариди и портър.

Поздравът между мистър Уелър и неговите приятели се ограничаваше строго във франкмасонския обичай на занаята: състоеше се в рязко, въртеливо изхвърляне на дясната китка, с едновременно вдигане кутрето нагоре. Ние познавахме едно време двама прочути кочияши (сега са покойници, горките те), които бяха близнаци и помежду им съществуваше искрена и предана обич. Те се разминаваха по Доувърския друм всеки ден в продължение на двадесет и четири години, без да разменят какъвто и да е друг поздрав освен горепосочения; и все пак, когато умря единият, другият залиня и го последва скоро след това.

— Е, Джордж — рече мистър Уелър, като свали връхната си дреха и седна с обикновения си сериозен вид. — Как сме? Много добре на края, пък вътре пълно, а?

— Добре съм, стари друже — отвърна джентълменът в затруднение.

— Прехвърлена ли е някому сивата кобила? — загрижено попита мистър Уелър.

Джордж кимна утвърдително.

— Добре, туй е наред — рече мистър Уелър. — Ами с колата к’во стана?

— Прибрана е на сигурно място — осведоми го Джордж, като откъсна главите на половин дузина скариди и ги налапа без повече церемонии.

— Много добре, много добре — рече мистър Уелър. — Винаги трябва здраво да дърпаш, кат вървиш нанадолу. Пътният лист написан ли е като хората, както му е редът?

— Описът, сър — рече Пел, досетил се какво иска да каже мистър Уелър, — е напълно удовлетворителен, по-ясно не би могъл да се направи с перо и мастило.

Мистър Уелър кимна с явно вътрешно задоволство от тези мерки, а после се обърна към мистър Пел, сочейки приятеля си Джордж.

— Кога му махате чула?

— О — разбра мистър Пел, — той е трети по списъка и смятам, че редът му идва след около половин час. Казах на чиновника ми да прескочи и ни каже, когато му дойде времето.

Мистър Уелър изгледа с възхищение адвоката от глава до пети и рече енергично:

— А какво ще пийнете, сър?

— Вие наистина — отвърна мистър Пел — много сте… честна дума, аз нямам навика да… Толкова рано сутрин аз в действителност почти… Е, добре, донесете ми ром за три пенса, драга моя.

Прислужващата, предугадила поръчката, преди да бе направена, постави чашата с питието пред мистър Пел и се оттегли.

— Господа — подхвана мистър Пел, поглеждайки наобиколилата го дружина, — успех на вашия приятел! Не обичам да се хваля, господа, не ми е в природата; ала не бих могъл да не кажа, че ако приятелят ви не бе имал щастието да попадне в ръцете на… Но аз няма да кажа това, което щях да кажа. На вашите услуги, господа. — След като изпразни чашата си в миг, мистър Пел млясна с устни и погледна снизходително събраните кочияши, които явно гледаха на него като на някакво божество.

— Чакайте — добави юридическият авторитет, — какво точно говорех, господа?

— Казвахте май, че нямате нищо против още едно от същото, сър — забеляза мистър Уелър със закачлива сериозност.

— Ха, ха! — разсмя се мистър Пел. — Не е лошо, не е лошо. При това човек от професията! По това време, сутринта, ще бъде прекалено да… Ех, не знам, драги… но можем да повторим същото, ако настоявате. Хм!

Този последен звук представляваше тържествено, пълно с достойнство покашлюване, което мистър Пел счете за необходимо да си позволи, защото бе забелязал непочтителни признаци на развеселяване у някои от своите слушатели.

— Покойният лорд-канцлер много ме обичаше, господа — рече мистър Пел.

— И това му прави чест — обади се мистър Уелър.

— Тъй, тъй ами! — съгласи се клиентът на мистър Пел. — А защо не?

— Наистина, защо не? — рече един много червенолик мъж, който не бе казвал нищо дотогава и нямаше по всяка вероятност да каже нищо повече след това. — Защо пък не?

Одобрителен шепот обходи събранието.

— Помня, господа — поде мистър Пел, — обядвахме заедно с него при един случай; бяхме само двамата, но всичко беше тъй разкошно, сякаш се очакваха двайсет души: големият печат на масичка на колелца вдясно от него, а страж с перука, прибрана отзад в мрежа, целият в броня, пазеше жезъла с гола сабя и копринени чорапи; а това се прави непрекъснато, денонощно, господа; та тогава той ми каза. „Пел — казва, — няма защо да скромничим. Вие сте талантлив човек; можете да прекарате всекиго през Съда за несъстоятелност, Пел; и страната трябва да се гордее с вас.“ Тъй ми рече, дума по дума. „Милорд — казвам аз, — вие ме ласкаете.“ — „Пел — отвръща той, — да ме вземат дяволите, ако не говоря истината.“

— Туй каза ли го? — запита мистър Уелър.

— Точно това — отвърна Пел.

— Е — рече мистър Уелър, — за таквоз нещо Парламентът трябваше да се намеси. Ако беше някой сиромах, сигурно щяха да го оправят.

— Но, драги мой приятелю — възрази мистър Пел, — разговорът ни беше поверителен.

— Какъв беше? — запита мистър Уелър.

— Поверителен.

— О, добре тогаз — отвърна мистър Уелър, след като се позамисли. — Ако го е казвал поверително, да го вземат дяволите, то вече е друго нещо.

— Разбира се — потвърди мистър Пел. — Разликата е очевидна, както сам забелязвате.

— Случаят става съвсем различен — рече мистър Уелър. — Карайте нататък, сър.

— Не, аз няма да продължа, сър — отвърна мистър Пел с нисък, решителен тон. — Вие ми напомнихте, сър, че този разговор се водеше насаме — насаме и поверително, господа. Господа, аз принадлежа на моята професия. Възможно е да ме ценят извънредно много в моята професия, а може и да не ме ценят. Това е известно на мнозина. Аз нищо не казвам. В тази стая се направиха вече забележки, обидни за репутацията на моя благороден приятел. Моля да ме извините, господа; бях непредпазлив. Чувствувам, че нямам никакво право да говоря по този въпрос без неговото съгласие. Аз ви благодаря, сър; благодаря ви. — Облекчен след тези думи, мистър Пел мушна ръце в джобовете си и смръщи мрачно вежди, като подрънкваше три половин пенита със застрашителна упоритост.

Едва-що бе изразено това високонравствено решение, когато момчето и синята чанта — които бяха неразделни другари — нахълтаха стремително в стаята с вестта (това стори момчето, понеже синята чанта не взе никакво участие в съобщението), че на делото щяло да се даде ход още начаса. При това сведение цялата дружина се юрна към отсрещната страна на улицата, стараейки се да си проправи път до Съда: предварителна церемония, която, според точни изчисления, трае обикновено от двадесет и пет минути до половин час.

Мистър Уелър, бидейки порядъчно пълен, се спусна отведнъж всред тълпата с отчаяна надежда да се озове на края на някое подходящо за него място. Надеждите му не се увенчаха напълно с очаквания успех, защото бе забравил да си свали шапката и тя му биде нахлупена над очите от неизвестно лице, чиято нога той бе настъпил порядъчно силно. Това лице очевидно още веднага се разкая за своята разгорещеност, защото, промърморвайки някакво неясно възклицание на изненада, то завлече възрастния човек към преддверието и с немалко усилие освободи лицето и главата му.

— Сами! — извика мистър Уелър, щом му бе дадена възможност да съгледа своя спасител.

Сам кимна.

— Ти си ми бил мила и предана рожбица, няма що — рече мистър Уелър. — Взел да захлупва шапката на баща си, на стария си баща!

— От’де да знам кой може да е? — отвърна синът. — Мислиш ли, че трябваше да позная по тежестта на крака ти?

— Да, туй е съвсем вярно, Сами — съгласи се омекналият отведнъж мистър Уелър. — Ами ти що търсиш тук? За твойто началство нищо не мож’ се направи тук, Сами. Те няма да гледат отново онуй дело, няма да го гледат отново, Сами. — И мистър Уелър поклати глава с юридическа тържественост.

— Пак ли почваш да ги нареждаш старите глупости?! — провикна се Сам. — Стига с твоите гледания на дела и алибита. Кой ти говори за ново гледане на делото?

Мистър Уелър нищо не отговори, но поклати глава като начетен правник.

— Престани да си бъхтиш главата с тез неща, иначе съвсем ще ти се раздрънкат пружините — нетърпеливо рече Сам. — Дръж се умната. Снощи отидох чак до „Маркиз Гранби“, за да те търся.

— Видя ли маркиза Гранби? — запита мистър Уелър с въздишка.

— Да, видях я — отвърна Сам.

— Как изглеждаше милото създание?

— Много чудновато — отвърна Сам. — Вижда ми се, че се съсипва малко по малко: май е от повечко ананасов ром и други там силни лекове от същия род.

— Ама наистина ли тъй смяташ, Сами? — настойчиво запита старшият Уелър.

— Да, наистина — отвърна младшият.

Мистър Уелър сграбчи ръката на сина си, стисна я и я отпусна. При това действие на лицето му се четеше… не опасение или покруса, а по-скоро нещо сродно на кротка, сладка надежда. Израз на примирение, дори на радост, премина по лицето му, докато казваше бавно:

— Не съм напълно сигурен, Сами; не ща да казвам, че е точно тъй, за да няма разочарования по-после, но струва ми се май, момчето ми, струва ми се май, че пастира го боли джигерът!

— Лошо ли изглежда? — запита Сам.

— Достичка е бледен — отвърна бащата, — само носът му, той е по-червен от всякога. Нещо не му се яде много-много, ама си смуче чудесно.

Мисълта за рома сякаш се натрапи в ума на мистър Уелър, докато казваше тези думи; защото се начумери и помръкна; но скоро се съвзе, за което свидетелствуваше цяла серия от подмигвания, обичайни за него, щом биваше особено доволен.

— А сега — рече Сам — да минем на мойта работа. Ти само си отваряй добре ушите и не се обаждай, докат’ не свърша. — След този кратък увод Сам предаде, колкото можеше по-сбито, състоялия се неотдавна паметен разговор между него и мистър Пикуик.

— Да остане там сам-самичък, горкият! — възкликна по-възрастният мистър Уелър. — И да няма кой да го защити! Не може тъй, Сами, не може тъй!

— Разбира се, че не може — потвърди Сам. — Знаех си го, преди да дойда.

— Ама там жив ще го изядат, Сами! — вълнуваше се мистър Уелър. Сам кимна в знак, че напълно споделя това мнение.

— Та той влиза съвсем суров, Сами — продължи метафорично мистър Уелър. — А ще излезе тъй препечен, дори прегорял, че и най-добрите му приятели няма да го познаят. Гълъб на жарава е нищо в сравнение, Сами.

Сам Уелър кимна отново.

— Туй не бива да става, Сами — тържествено рече мистър Уелър.

— Не, не трябва — рече Сам.

— Ами не, разбира се — рече мистър Уелър.

— Е — рече Сам, — захванал си чудесно да пророкуваш, истински червенолик Никсън[98], дето му дават портрета в шестпенсовите книжки.

— Кой е той, Сами? — запита мистър Уелър.

— Няма значение — отвърна Сам. — Не е бил кочияш и туй ти е достатъчно.

— Познавах един коняр, дето тъй се казваше — рече замислено мистър Уелър.

— Не е същият — рече Сам. — Този джентълмен е бил пророк.

— К’во е туй пророк? — запита мистър Уелър, поглеждайки строго сина си.

— Туй е човек, дет ще ти каже к’во ще се случи — обясни Сам.

— Ех, да можех да се видя с него — рече мистър Уелър. — Щеше може би да познае нещо за таз болка в джигера, дето говорихме преди малко. Ама щом е умрял и не е оставил занаята си никому, няма що, не може… Продължавай, Сами — додаде мистър Уелър с въздишка.

— Е добре — рече Сам, — ти пророкуваш к’во ще се случи с началството, ако остане самичък. Не виждаш ли някакъв начин да се грижа за него?

— Не, не се сещам, Сам — рече мистър Уелър с вглъбен израз.

— Съвсем нищо ли? — запита Сам.

— Съвсем нищо — рече мистър Уелър — освен… — И някаква мисъл озари лицето му, когато понижи гласа си до шепот и приближи устни до ухото на своя потомък. — Освен да го измъкнем в сгъваем креват, Сами, без да усетят ключарите, или пък да го предрешим кат стара госпожа със зелено було.

Сам Уелър изслуша двете предложения с неочаквано пренебрежение и отново постави своя въпрос.

— Не — рече старият джентълмен, — ако той не ще да те остави там, съвсем нищо не ми идва наум. Задънена улица, Сами, задънена улица.

— Тогаз виж к’во ще ти кажа аз — рече Сам. — Ще те помоля да ми заемеш двайсет и пет лири.

— К’ва е ползата от таз работа? — запита мистър Уелър.

— Остави на мене — отвърна Сам. — Ти можеш да си ги поискаш пет минути след туй; пък аз може да кажа, че няма да платя и да се разядосам. А ти да не вземеш да арестуваш собствения си син за парите и да го пратиш във „Флийт“, а, стари вагабонтино?

При този отговор на Сам баща и син си размениха шифрована телеграфическа поредица от кимвания и жестове, след което мистър Уелър старши седна на каменната стълба и се смя, докато стана морав.

— К’ва си ми ти вехта картинка! — възмути се Сам от загубата на време. — Защо си седнал тук и си превръщаш лицето в мандало на улична порта, когато има да се върши толкоз нещо! Къде са парите?

— В багажника, Сами, в багажника — отвърна мистър Уелър, като придобиваше естествен образ. — Дръж ми шапката, Сами.

Като се освободи от обременяващата вещ, мистър Уелър извърна отведнъж тялото си на една страна и с ловко движение успя да мушне дясната си ръка в необикновено обемист джоб, отгдето, след доста много пъшкане и усилие, измъкна портфейл (колкото лист хартия с размер голяма осмина), закрепен на огромен кожен ремък. От това хранилище той извади две горни части за камшик, три-четири катарами, мъничка торбичка със зоб за мостра и най-подир неголяма пачка много замърсени банкноти: от тях отброи исканата сума и я подаде на Сам.

— А сега, Сами — рече старият джентълмен, щом частите от камшик, катарамите и зобът мостра бидоха всички сложени обратно, а портфейлът мушнат на дъното на същия джоб, — сега, Сами, знам един джентълмен тук, той ще ни свърши бързо-бързо работата, дет остава: човек на закона, Сами, пък мозъкът му кат на жабите, пръснат по цялото му тяло, та до върха на пръстите; приятел на лорда-канцелария, Сами, и само да му каже к’во иска, веднага, ще те затворят до края на живота кат нищо.

— А, не — рече Сам, — нищо подобно.

— Подобно на що? — запита мистър Уелър.

— Нищо няма да се прави по втория начин — уточни Сам. — „Хванах-му-кожата“ е истинска благословия, не е измислено по-хубаво нещо. Чел съм за туй във вестниците много често.

— Ама к’во общо има с нашта работа? — почуди се мистър Уелър.

— Ето к’во: аз се пиша за туй изобретение и ще ме опандизят по този начин — отвърна Сам. — Никакво подшушване на Канцеларията не ми е по вкуса. Пък е и доста опасно във връзка с излизането отново.

Прекланяйки се пред съображенията на сина си по тази точка, мистър Уелър веднага потърси високообразования Соломон Пел и му изрази желанието си да се издаде неотложно заповед за изплащане сумата от двадесет и пет лири, плюс разноските по процедурата; да се приложи мярка за неотклонение върху лицето, наименувано Самюъл Уелър; съответните разходи да се платят на Соломон Пел предварително.

Второразредният адвокат беше извънредно радостен, защото съдът беше освободил от отговорност изпадналия в затруднение кочияш. Той оцени високо привързаността на Сам към своя господар; заяви, че това силно му напомняло собствените му чувства на преданост към приятеля му лорд-канцлера; и начаса поведе по-възрастния мистър Уелър към Темпл, за да даде писмена клетвена декларация за дължимата сума, която помощникът му със синята чанта беше изготвил без отлагане.

Междувременно представиха официално Сам на оневинения джентълмен и неговите приятели и в качеството си на потомък на мистър Уелър от „Красивата дивачка“ той бе приет с подчертано уважение, като го поканиха на угощение по случай събитието; една покана, която той съвсем нямаше намерение да отказва.

Увеселенията на господата от тази прослойка обикновено се провеждат тържествено и кротко; но настоящият повод имаше подчертано празничен характер и те се отпуснаха съответно. След няколко доста шумни наздравици в чест на главния синдик и мистър Соломон Пел, отличил се този ден със своите блестящи качества, един джентълмен с петнисто лице и син шал предложи някой да изпее песен. Това естествено подсказваше, че щом джентълменът с петнистото лице тъй горещо желаеше да се пее, то това трябваше да стори сам той; но джентълменът с петнистото лице упорито и някак обидено отказа да пее. При което, нещо обикновено при подобни обстоятелства, последва доста остро пререкание.

— Господа — рече доставчикът на коне, — нека не изпортваме общото настроение на този чудесен повод: възможно е мистър Самюел Уелър да достави туй удоволствие на компанията.

— Истина, господа — рече Сам, — нямам много-много навика да пея без съпровод, но… само мир да има, както казал оня човек, дето се условил за пазач на някакъв фар.

След това предисловие мистър Самюъл Уелър запя следващото вълнуващо и прекрасно сказание, което ние смятаме за не твърде известно и поради това си позволяваме да го отразим дословно.

Романс

„I

Храбрият Търпин препускаше Беси,

свойта кобила, със плам — Ъ.

Мигом епископа в скъпа карета

зърна да иде насам — Ъ.

Чак при нозете на коня се свлече,

мушна в купето глава.

«Ако съм буден — епископът рече, —

храбрият Търпин е т’ва!»

Хор

«Ако съм буден — епископът рече, —

храбрият Търпин е т’ва!»

II

Търпин му викна: «Разбъбри се много!

На̀! Задави се с куршум!»

Бързо пищова в устата му пъхна,

стреля му в гърлото — бум!

На кочияша това не хареса —

шибна конете си, бре!

Търпин с олово перчема му среса

и го предума да спре.

Хор (саркастично)

Търпин с олово перчема му среса

и го придума да спре.“

— Аз твърдя, че таз песен обижда професията — прекъсна тук песента джентълменът с петнистото лице. Искам да зная името на тоз файтонджия.

— Никой не го знае — отвърна Сам. — Той нямал визитна картичка в джоба.

— Не позволявам да се вмъква тук и политиката — бунтуваше се джентълменът с петнистото лице. — Аз поддържам, че в таз компания таз песен е политическа. И че е лъжлива: в същност то си е същото. Аз казвам, че файтонджията не се избягал; станал е жертва, прострелян кат фазан. И няма да дам никому да казва противното.

А тъй като джентълменът с петнистото лице говореше извънредно поривисто и решително и тъй като мнението на компанията по въпроса, изглежда, беше разделено, нова кавга застрашаваше да избухне, когато мистър Уелър и мистър Пел пристигнаха тъкмо в подходящия момент.

— Нареди се, Сами — рече мистър Уелър.

— Длъжностното лице ще бъде тук в четири часа — рече мистър Пел. — Вярвам, че няма да избягате междувременно, а? Ха! Ха!

— Жестокият татко може да се смили до тогаз — отвърна Сам с широка усмивка.

— Как не — рече по-възрастният мистър Уелър.

— Смили се — рече Сам.

— В никой случай — отвърна непреклонният кредитор.

— Ще ти изплащам сумата по шест пенса на месец — предложи Сам.

— Не ги ща — възрази мистър Уелър.

— Ха, ха, ха! Отлично, отлично — рече мистър Соломон Пел, който изчисляваше дължимите разноски, — много забавен случай наистина. Бенджамин, препиши това! — И мистър Пел се усмихна отново, показвайки сметката на мистър Уелър.

— Благодаря, благодаря — говореше джентълменът юрист, докато поемаше омазнените банкноти, които мистър Уелър издърпваше от своя портфейл. — Три лири, десет шилинга и една лира, десет шилинга прави пет лири. Много съм ви признателен, мистър Уелър. Вашият син е извънредно достоен младеж, много достоен наистина, сър. Това е много приятна черта в характера на един младеж, много приятна наистина — добави мистър Пел, като се усмихваше любезно на вси страни, прибирайки парите.

— Ей, че майтап! — захили се старшият мистър Уелър. — Истински блудник син.

— Блуден, блуден син, сър — поправи го меко мистър Пел.

— Няма значение, сър — отвърна мистър Уелър с достойнство. — Зная колко е часът, сър. А когато не знам, ще ви попитам, сър.

Докато дойде длъжностното лице, Сам се бе тъй много харесал на събраните господа, че те решиха да го изпратят вкупом до затвора… И тъй те тръгнаха: ищецът и ответникът вървяха под ръка; длъжностното лице — отпред; а осем дебели кочияши завършваха шествието. Цялата дружина се отби в кафенето на Сарджънт’с Ин, за да се подкрепи, а когато привършиха правните формалности, процесията потегли отново.

Известно малко вълнение бе предизвикано по Флийт Стрийт заради шеговитите осем джентълмени от фланга, които упорствуваха да вървят по четирима в редица; наложи се също да оставят джентълмена с петнистото лице да се бие с един носач, като се споразумяха, че приятелите му ще минат да го вземат на връщане. Само тези малки инциденти станаха по пътя. Когато стигнаха до портата на затвора, компанията нададе трикратно оглушително „ура“ по знак на ищеца в чест на ответника; сетне всички останали се ръкуваха с последния и си отидоха.

След като Сам мина надлежно през управителя на затвора, за голяма изненада на Рокър и явно недоумение дори на флегматичния Неди, той тръгна навътре, отправяйки се към стаята на господаря си, и почука на вратата.

— Влезте — рече мистър Пикуик.

Сам влезе, сне шапката си и се усмихна.

— А, Сам, доброто ми момче! — рече мистър Пикуик, явно доволен, че вижда пак невисокопоставения си приятел. — Нямах намерение да ви обиждам с това, което казах вчера, мои верни друже. Оставете шапката си, Сам, и нека ви обясня по-надълго значението на моите думи.

— Не може ли след малко, сър? — запита Сам.

— Естествено — рече мистър Пикуик. — Но защо не сега?

— По-добре не сега, сър — отговори Сам.

— Защо? — учуди се мистър Пикуик.

— Щото… — проточи колебливо Сам.

— Но кажете защо — разтревожи се мистър Пикуик от държането на своя последовател. — Говорете открито, Сам.

— Щото — подхвана Сам, — щото имам малко работа, трябва сега да я свърша.

— Каква работа? — запита мистър Пикуик, озадачен от смущението на Сам.

— Нищо особено, сър — отвърна Сам.

— О, ако не е особено и лично — рече мистър Пикуик с усмивка, — можете да го кажете най-напред на мене.

— Смятам по-добре да отметна таз работа веднага — колебаеше се все още Сам.

Мистър Пикуик изглеждаше смаян, но не каза нищо.

— В същност… — започна Сам и се запъна.

— Е? — рече мистър Пикуик. — Говорете открито, Сам.

— Да, в същност — поде Сам с отчаяно усилие — трябва май най-първо да си намеря легло, преди да се захвана с нещо друго.

— Легло ли? — възкликна мистър Пикуик в почуда.

— Да, легло, сър — отвърна Сам. — Аз съм затворник. Арестуваха ме точно тоз следобед, за дългове.

— Вие, арестуван за дългове? — извика мистър Пикуик и се отпусна в близкото кресло.

— Да, за дългове, сър — отвърна Сам. — И оня, дето ме натика вътре, няма никога да остави да се измъкна, докато сам вие не излезете.

— Боже господи! — възкликна мистър Пикуик. — Какво искате да кажете?

— Туй, коет’ ви казвам, сър — отвърна Сам. — И четирийсет години да остана в затвора, туй дори ми е драго, па даже да беше „Нюгейт“, пак ми е все то. Сега вече си признах греховете и, по дяволите, да му сложим пепел.

С тези думи, които той повтори много енергично и смело, Сам Уелър запрати шапката си на земята, изпаднал в съвсем необичайно състояние на възбуда; а после скръсти ръце и погледна господаря си твърдо и решително право в лицето.

Глава четиридесет и четвърта

Където става дума за различни дребни произшествия, случили се в затвора „Флийт“, за тайнственото поведение на мистър Уинкл и как нещастният затворник бе най-после освободен

Мистър Пикуик бе премного трогнат от топлата привързаност на Сам, за да може да даде израз на каква да е проява на гняв или недоволство от прибързаното му решение да влезе в затвора за длъжници за неопределено време. Той настоя да поиска изяснение само по една точка: името на ищеца. Но това мистър Уелър упорито отказа да стори.

— Няма смисъл, сър — повтаряше и потретваше Сам, — той е зъл, проклет, коварен, злоблив, отмъстителен, без сърце и с нищо не можеш го смекчи. Както достопочитаемият свещеник казал за стария джентълмен с воднянката, като забелязал, че в края на краищата той предпочита да остави парите на жена си, отколкото да строи параклис с тях.

— Но вижте какво, Сам — предумваше го мистър Пикуик, — сумата е толкова малка, че може лесно да му се изплати. И тъй като аз реших да останете при мен, помислете си само колко по-полезен ще бъдете, ако сте вън от стените на затвора.

— Много съм ви задължен, сър — рече Сам, — но аз не предпочитам.

— Не предпочитате какво, Сам?

— Абе предпочитам да не се унижавам да искам услугата от онзи там злостен враг.

— Но това не е услуга да поискате да си вземе парите обратно — забеляза мистър Пикуик.

— Извинете, сър — възрази Сам, — но ако му дадем парите, ние му правим много голяма услуга, а той нищо не заслужава. Ето там е работата, сър.

При тези думи мистър Пикуик си потърка носа, явно разгневен, и мистър Уелър реши, че е разумно да промени темата на разговора.

— Аз решавам по принцип, сър — заяви Сам, — и вие решавайте също тъй. А туй ми спомня оня човек, дето се самоуби по принцип; разбира се, вие сте чували таз история, сър. — Като каза това, мистър Уелър замълча и погледна изпод вежди насмешливо господаря си.

— В случая, Сам, няма „разбира се“ — каза мистър Пикуик и на лицето му постепенно разцъфна усмивка въпреки неприятното усещане, предизвикано от упорството на Сам. — Историята на въпросния джентълмен никога не е стигала до слуха ми.

— Не е ли, сър? — възкликна мистър Уелър. — Чудно нещо, сър. Ами че той беше служител в държавно учреждение, сър.

— Така ли? — каза мистър Пикуик.

— Да, сър — потвърди мистър Уелър, — при това много приятен човек: един такъв съвестен, спретнат, един от тези хора, дето си слагат галоши на краката при лошо време и нямат други сърдечни приятели освен заешките кожи. Той по принцип си пестеше парите, по принцип слагаше чиста риза всеки ден, по принцип не разговаряше с никого от своите роднини, от страх да не му поискат пари назаем, и беше, общо взето, един наистина необикновено приятен човек. По принцип той се подстригваше веднъж на две седмици, а за облеклото си се водеше по стопанския принцип — три костюма годишно, а старите връщаше обратно. А като много редовен човек той обядваше винаги на същото място, дето плащаше един шилинг и девет пенса за порция месо, и то много добра порция за шилинг и девет пенса, и като режел месото — както често разказваше гостилничарят, — сълзи течели по лицето му. А да не говорим как зиме бъркаше с ръжена огъня — чиста загуба от четири пенса и половина на ден, пък да не споменаваме как на човек можеше да прилошее, кат го гледа край огъня. И на всичко отгоре страшно важен! „Поуст, след като го прочете джентълменът“ — ще изпее той всяка сутрин, щом влезе в заведението. „Вижте за «Таймс», Томъс. Дайте да прегледам «Морнинг Хералд», след като се освободи. Не забравяйте да поръчате «Кроникъл» и ако обичате, донесете «Тайзър»[99].“ А вечер ще впери поглед в часовника и точно четвърт минута преди това ще скочи да причака момчето, дето носи вечерните вестници. Тях четеше с такъв страшен интерес и тъй упорито, че другите клиенти ги докарваше съвсем до отчаяние и безумие, особено пък един сприхав стар джентълмен: ставаше нужда в таквиз случаи прислужникът да не го изпуща из очи, за да не кипне и грабне големия нож за месо. И така, сър, нашият човек си седи три часа на най-доброто място, без да поръчва нищо друго след обяда, ами само си поспива, а след туй отива в кафенето през няколко улици. След туй ще се прибере в къщи в Кензинтън пеша и хайде в кревата. Една вечер много му прилошава и повиква доктор. Докторът идва в зелен кабриолет със стъпала, от времето на Робинзон Крузо, дето се спускат, като слизаш, и се вдигат, след като се качиш, тъй че не е необходимо файтонджията да слиза от капрата и да разочарова хората, кат видят, че само сюртукът му е от ливреята, а панталоните са други. „К’во има?“ — вика докторът. „Много съм зле“ — вика болният. „Последно, най-последно к’во сте яли?“ — пита докторът. „Банички“ — вика болният. „Това е то!“ — отсича докторът. — „Ще ви пратя веднага една кутийка с хапчета и да не сте турили в уста повече от тях!“ — „Повече от к’во?“ — пита болният. — „От хапчетата ли?“ — „Не! От баничките“ — вика докторът. „Но защо?“ — пита болният и сяда в леглото. — „От петнайсет години насам аз по принцип ям всяка вечер по четири банички.“ — „Добре тогаз, ще спрете по принцип да ги ядете.“ — „Баничките са много здравословни, сър“ — настоява болният. „Баничките не са здравословни“ — кипва докторът. „Но те са толкоз евтини — вика болният и почва да се съвзема — и са толкоз хранителни за таз цена.“ — „На вас ще ви струват скъпо на таз цена дори да ви плащат, за да ги ядете — вика докторът, — четири банички на вечер ще ви довършат за шест месеца…“ Болният го гледа право в лицето, дълго време премисля нещо и най-после казва: „Сигурен ли сте, че е от туй, докторе?“ — „Залагам докторската си чест“ — вика докторът. „А колко банички, ако изям наведнъж, веднага ще ме довършат?“ — пита болният. „Не знам“ — вика докторът. „Мислите ли, че за два шилинга и половина ще е достатъчно?“ — пита болният. „Навярно ще е достатъчно“ — отвръща докторът. „А за три шилинга ще е съвсем сигурно?“ — пак пита болният. „Разбира се“ — казва докторът. „Много добре — вика болният, — лека нощ.“ И на следващата утрин той става, запалва огъня в камината, поръчва си банички за три шилинга, изяжда ги всичките и си пръсва мозъка.

— Защо е сторил това? — прекъсна го мистър Пикуик, доста подплашен от трагичния край на разказа.

— Защо го е сторил ли, сър? — повтори Сам. — Ами в подкрепа на своя велик принцип, че баничките са здравословни, и да покаже, че той не ще се остави който и да било да му се меси.

С подобни хрумвания и сменяване на разговора мистър Уелър отвръщаше на запитванията на своя господар вечерта на заселването си в затвора „Флийт“. Виждайки, че всичките му благи възражения са безполезни, мистър Пикуик накрая склони неохотно Сам да наеме за една седмица квартира у един плешив обущар: едно тясно коридорче на една от горните галерии. В това скромно жилище мистър Уелър пренесе един дюшек и завивки, наети от мистър Рокър, и като си легна вечерта, се почувствува като у дома си, сякаш бе отрасъл в затвор и цялото му семейство, от три поколения насам, бе живувало там.

— Винаги ли пушите, след като си легнете, старче? — запита мистър Уелър своя хазаин, когато и двамата се готвеха да спят.

— Да, винаги, петленце — отвърна обущарят.

— Ще ми позволите ли да ви запитам, защо си правите леглото под онази чамова маса? — полюбопитствува Сам.

— Защото бях свикнал, преди да дойда тук, да спя на креват с четири колонки и намирам, че четирите крака на масата твърде много ми го напомнят — отговори обущарят.

— Имате особен характер, сър.

— Нищо подобно не притежавам — отвърна обущарят, като поклати глава — и ако се надявате да срещнете тук някой с добър характер, боя се, че ще ви бъде трудно да го откриете в тукашните списъци.

Горният кратък диалог се поведе, когато мистър Уелър се бе изтегнал на своя дюшек в единия край на стаята, а обущарят на своя в другия. Помещението се осветяваше с лоена свещ, а лулата на обущаря светеше под масата като разгорени въглища.

Въпреки че разговорът беше кратък, обущарят направи много благоприятно впечатление на мистър Уелър и той се облегна на лакътя си и разгледа продължително своя хазаин. За това досега той не бе имал нито време, нито желание.

Лицето му бе жълтеникаво, като на всички обущари, а брадата му — пак като на всички обущари — беше четинеста. Странно, благодушно и разкривено беше това лице, украсено с две очи, които някога навярно са имали много весел израз, че дори и сега блестяха. Той беше шестдесетгодишен и бог знае на каква възраст бе влязъл в затвора, за да изглежда толкова странна усмивката му или наподобяващият на задоволство израз. Беше дребен и както се беше свил на постелята си, изглеждаше още по-дребен. Беше захапал голяма червена лула, пушеше и гледаше в лоената свещ със завидно спокойствие.

— Отдавна ли сте тук? — запита Сам, нарушавайки дългото мълчание.

— Дванайсет години — отвърна обущарят, без да изпуска лулата от уста.

— Оскърбление на съда? — попита Сам.

Обущарят кимна утвърдително.

— Добре де — каза Сам малко грубо, — защо продължавате да се инатите и да губите ценния си живот в тоз огромен общински обор? Защо не отстъпите и се явите пред върховния съдия да се извините, загдето не сте уважавали съда, и кажете, че няма вече да правите тъй?

Обущарят премести лулата в ъгъла на устата си, усмихна се, пак я премести на предишното място, но не каза нищо.

— Защо? — повтори и настойчиво попита Сам.

— Ех — отвърна обущарят, — малко разбирате тези работи. Какво мислите, че ме съсипа, а?

— Ами… — Сам оправи фитила на свещта. — Предполагам, че в началото е било, че сте задлъжнели, нали?

— Никога не съм дължал нито един фардинг — каза обущарят. — Хайде, опитайте пак.

— Тогава може би — налучкваше Сам — сте купили къща, което, казано деликатно, е да полудееш. Или сте решили да строите, което, да се изразя по докторски, значи да заболееш от неизлечима болест.

Обущарят поклати глава.

— Опитайте се пак.

— Надявам се, че не сте завели дело? — каза Сам нерешително.

— Никога в живота си — отвърна обущарят. — В същност аз бях погубен от парите, които ми бяха завещани.

— Хайде, хайде — каза Сам, — на кого тез номера? Де някой мой богат враг да реши да ме погуби по тоз начин. Ще го оставя да стори това.

— Ох, виждам, че не ми вярвате — рече обущарят, спокойно пушейки лулата си, — и аз на ваше място не бих повярвал. Но въпреки това така е.

— Е, и как стана туй? — запита Сам, почти готов да повярва поради спокойния израз на обущаря.

— Ето как — заразказва обущарят. — Възрастният джентълмен, за когото работех там в провинцията, имаше една скромна роднина, за която аз бях женен (тя почина, бог да я благослови и нека му благодарим за това!); по едно време той получи удар и замина.

— За къде? — попита Сам, който поради многото събития през този ден беше вече сънен.

— От’де да го знам за къде. — Обущарят говореше през носа си и смучеше с голямо удоволствие лулата. Отиде при умрелите.

— О, така, значи — каза Сам. — Е, и после?

— Е, какво после — каза обущарят, — остави пет хиляди лири след себе си.

— И много мило от негова страна — забеляза Сам.

— Една хилядарка и на мен — продължаваше обущарят, — понеже бях женен за негова роднина, нали разбирате?

— Отлично — промърмори Сам.

— И тъй като бе заобиколен от множество племеннички и племенници и те постоянно се караха и биеха за имуществото, то той ме бе назначил за свой изпълнител и бе поставил останалото под мое попечителство да го разпределя според както е завещано.

— Какво значи „поставил под попечителство“? — Сам почна да се разсънва. — Ако не е суха пара, къде е ползата?

— Юридически термин, това е то — отсече обущарят.

— Не ми се вярва — каза Сам, като клатеше глава, — какво ти доверие в тези дяволии? Както и да е. Продължавайте.

— И така — продължи обущарят, — когато поисках да заверя завещанието, племенничките и племенниците, страшно разочаровани, че не ще получат всичките пари, повдигнаха възражение.

— Туй к’во е? — учуди се Сам.

— Юридическо средство, все едно, че ви казват: няма да стане — обясни обущарят.

— Разбрах — рече Сам, — един вид братовчед на „Хванах-му-кожата“. Е, после?

— Но като видяха, че не могат да се споразумеят помежду си — продължи обущарят — и следователно не могат да оспорят завещанието, те оттеглиха възражението и аз платих на всички завещаното наследство. Едва бях сторил това и един от племенниците заведе процес, за да отхвърли завещанието. След няколко месеца делото стигна до един глух старец в една задна стая някъде там при Полс Чърчярд; четирима адвокати си бяха наумили всеки един поред да му досажда всеки ден и той, след като една-две седмици мъдрува и изчете шест тома показания, издаде присъда, че завещателят не бил с всичкия си и аз трябва да върна парите и да платя разноските по делото. Обжалвах. Делото се гледаше от трима-четирима сънени джентълмени, които бяха присъствували в предишния съд, но не бяха участвували. Разликата се състои в това, че там ги наричат доктори, а тук делегати, ако може да разберете това; и те много съвестно потвърдиха решението на предишния стар джентълмен. След това аз и делото ми отидохме в затвора, дето сме и досега и дето ще си останем до края. Моите хиляда лири отдавна са преминали в ръцете на адвокатите ми. А сумата от имуществото, както те го наричат, и за разноските възлиза на хиляди лири. За тях съм сега тука и все ще кърпя обуща, докато умра. Беше станало дума, че някои джентълмени щели да повдигнат тоз въпрос в Парламента и вярвам, че биха го сторили, само че нямат време да дойдат при мен, а аз нямам възможност да отида при тях и на тях им омръзнаха моите дълги писма и изоставиха въпроса. А това е божата истина, ни дума повече или по-малко, както добре го знаят петдесет души тука в затвора и вън от него.

Обущарят замълча, за да разбере как е възприел Сам неговия разказ. Но като видя, че е заспал, той изтърси пепелта от лулата, въздъхна, остави лулата, придърпа завивките, зави се презглава и също заспа.

Мистър Пикуик закусваше самичък на следната утрин (Сам бе в стаята на обущаря, зает да лъска обувките на господаря си и да четка черните му гетри), когато на вратата се почука и преди мистър Пикуик да успее да извика „влезте“, чукането бе последвано от появяването на една глава с таке от памучно кадифе. Не беше трудно за мистър Пикуик да познае личната собственост на мистър Смангл.

— Как сте? — запита достопочтеният господин и заедно с въпроса направи няколко поклона. — Искам да кажа, очаквате ли някого тази сутрин? Трима души, дяволски изтупани, питаха за вас и чукаха на всяка врата на долния етаж. Ама как дяволски ги изритваха пансионерите, щом ги обезпокояха с отварянето на вратата.

— Божичко! Колко безразсъдно от тяхна страна! — рече мистър Пикуик и стана. — Не се съмнявам, че се касае за едни мои приятели, които очаквах по-скоро вчера.

— Ваши приятели! — провикна се Смангл, хващайки мистър Пикуик за ръката. — Ни дума повече. Дявол да ме вземе. От тази минута те са мои приятели, а също приятели и на Майвинс. Това дяволски приятно куче Майвинс е същински джентълмен, нали? — добави Смангл много разчувствуван.

— Твърде малко познавам този джентълмен — каза мистър Пикуик колебливо — и не…

— Зная, зная — прекъсна го Смангл и прегърна мистър Пикуик през рамо, — ще се запознаете с него по-отблизо. И ще останете възхитен. Този човек, сър, има комичен талант, който би бил чест за „Друри Лейн Тиътър“ — тържествено добави Смангл.

— Наистина ли? — рече мистър Пикуик.

— Бога ми, наистина — отвърна Смангл. — Само да го чуете как мяука като четири котки — четири различни котки, сър, честна дума. Вие разбирате, че за това се иска дяволска дарба. Абе не може да не обикнете човека, като го видите толкова надарен. Има само един недостатък… малка слабост, за която ви споменах, нали знаете?

Тъй като след тези слова мистър Смангл поклати глава поверително и със симпатия, мистър Пикуик почувствува, че се полага и той да каже нещо, но изрече само: „Аха!“ и погледна неспокойно към вратата.

— Аха — отекна мистър Смангл с дълбока въздишка. — Той е прекрасен компаньон, наистина така е, сър. Няма никъде да намерите по-добър компаньон, но си има един недостатък. Ако духът на дядо му, сър, би се появил пред него в този вид, той ще му поиска заем срещу полица с марка от осемнайсет пенса.

— Хайде де! — възкликна мистър Пикуик.

— Да — потвърди мистър Смангл — и ако той има власт да го извика наново, след два месеца и три дена от днес, пак ще поднови полицата!

— Наистина, той притежава много забележителни качества — заяви мистър Пикуик, — но докато ние тука разговаряме, моите приятели са навярно в голямо затруднение, като не могат да ме намерят.

— Аз ще ги доведа — викна Смангл и се отправи към вратата. — И няма да ви безпокоя, докато те са тук, да знаете. Впрочем…

Произнасяйки последната дума, той неочаквано се спря, затвори вратата, която бе вече открехнал и с меки стъпки тръгна към мистър Пикуик, доближи се до него, изправи се на пръсти и много тихо прошепна:

— Ще ви бъде ли удобно да ми заемете половин крона до края на идната седмица, ще може ли?

Мистър Пикуик едва се стърпя да не се усмихне, но съумя да запази сериозен вид, измъкна монетата и я постави върху дланта на мистър Смангл, след което този джентълмен, с много кимвания и смигвания, намекващи за голяма тайна, изчезна, за да търси тримата непознати, с които се върна наскоро, покашля се три пъти и толкова пъти кимна с глава, за да убеди мистър Пикуик, че не ще забрави да му се издължи, ръкува се сърдечно с всички наред и най-после си отиде.

— Скъпи приятели — каза мистър Пикуик и се ръкува едно след друго с мистър Тъпман, мистър Уинкл и мистър Снодграс — тримата въпросни посетители. — Очарован съм да ви видя.

Триумвиратът бе много развълнуван: мистър Тъпман тъжно поклати глава, мистър Снодграс извади носната си кърпа с нескривано вълнение, а мистър Уинкл се оттегли до прозореца и силно заподсмърча.

— Добр’утро, джентълмени — каза влизащият в този момент Сам с обувки и гетри в ръце. — Вън меланхолията, както казало малкото момче при смъртта на неговата учителка. Добре сте дошли в пансиона, джентълмени!

— Този безумен човек — обяви мистър Пикуик, тупайки Сам по главата, тъй като той бе коленичил, за да закопчее гетрите на своя господар, — този безумен човек сам поиска да го арестуват, за да остане близо до мене.

— Какво? — възкликнаха тримата приятели.

— Да, джентълмени — потвърди Сам, — аз съм… стойте спокойно, сър… аз съм затворник, джентълмени, запрян, както казала дамата.

— Затворник! — извика мистър Уинкл с необяснима разпаленост.

— Да, сър — Сам вдигна глава, — какво има, сър?

— Аз се надявах, Сам, че… нищо, нищо — бързо изрече мистър Уинкл.

Несвързано изречените слова на мистър Уинкл издаваха такова безпокойство, че мистър Пикуик погледна неволно останалите двама за обяснение.

— Не знам — мистър Тъпман отговори гласно на мълчаливо зададения въпрос, — той беше много възбуден през последните два дена и цялото му държане не е както обикновено. Ние се безпокояхме да не би нещо да му се е случило, но той решително отказва.

— Не, не — отричаше мистър Уинкл и руменееше под погледа на мистър Пикуик, — наистина нищо не се е случило. Уверявам ви, че няма нищо, скъпи мой сър… Налага ми се да напусна града за кратко време по частна работа и се надявах, че ще склоня да разрешите на Сам да ме придружи.

Мистър Пикуик изглеждаше още по-изненадан от преди.

— Мисля — запъваше се мистър Уинкл, — че Сам не би се противил да дойде с мен, но, разбира се, щом като е затворник тука, то става невъзможно. Така че ще трябва да пътувам сам.

Докато мистър Уинкл говореше, мистър Пикуик с изненада усети, че пръстите на Сам затрепериха върху гетрите му, като че ли е учуден или стреснат. Когато мистър Уинкл спря да говори, Сам го погледна и погледите, които двамата си размениха, макар и за миг, показаха, че те са се разбрали.

— Знаете ли нещо по тази работа, Сам? — запита мистър Пикуик остро.

— Не, нищо не зная, сър — отвърна мистър Уелър и почна да закопчава гетрите с необикновено старание.

— Сигурен ли сте, Сам? — настоя мистър Пикуик.

— Ами да, сър — отговори мистър Уелър, — сигурен съм в това, че до този момент не бях чул нищо по таз работа… Ако нещо се подосещам — добави Сам, спрял поглед на мистър Уинкл, — нямам никакво право да кажа к’во е то, щото се боя, че може да греша.

— Нямам право да се меся повече в частните работи на един приятел, колкото и да ми е близък — заяви мистър Пикуик след кратко мълчание. — Засега позволете ми да кажа само това, че нищо не разбирам от цялата тази работа. Така. Достатъчно сме се занимавали с този въпрос.

След това мистър Пикуик поведе разговор на други теми и мистър Уинкл постепенно се съвземаше, но все пак не се бе напълно възстановил. Те имаха да обсъждат много неща, така че предобедът мина съвсем бързо: в три часа, когато мистър Уелър сложи върху малката обедна маса печен овнешки бут, огромна баница с месо, а различните зеленчуци и кани с бира разположени по столовете или на дивана, или гдето намереше за добре, всички бяха склонни да се възползуват от яденето независимо от това, че месото бе купено, приготвено и опечено, както и баницата беше приготвена и опечена в затворническата кухня, намираща се съвсем наблизо.

След това последваха една или две бутилки много хубаво вино, донесено от пратеника на мистър Пикуик до кафенето „Хорн“, в Доктър’с Комънс. Вместо една или две бутилки може би ще е по-правилно да се каже една или шест бутилки, защото, докато се изпият и се приключи с чая, почна да звъни звънецът, известяващ, че външните лица трябва да напуснат затвора.

Но ако държането на мистър Уинкл сутринта бе необяснимо, то сега, под наплива на чувствата и влиянието на едната или шестте бутилки, сбогуването му с неговия приятел бе възвишено и тържествено.

— Лека нощ, скъпи мой сър — рече мистър Уинкл със стиснати зъби.

— Бъдете благословен, мой скъпи приятелю — отвърна топлосърдечният мистър Пикуик, стискайки ръката на своя млад последовател.

— Хайде! — извика мистър Тъпман от коридора.

— Да, да, веднага — отвърна мистър Уинкл, — лека нощ.

— Лека нощ — каза мистър Пикуик.

Последва друго „лека нощ“ и още друго, и още пет-шест и след това мистър Уинкл все още продължаваше да стиска ръката на своя приятел, като го гледаше в лицето със същия странен израз.

— Случило ли се е нещо? — запита най-сетне мистър Пикуик, защото го бе заболяла ръката от ръкостискането.

— Нищо — отвърна мистър Уинкл.

— Е, тогава лека нощ — каза мистър Пикуик, опитвайки да си освободи ръката.

— Приятелю мой, благодетелю, уважаван мой другарю — шепнеше мистър Уинкл, стиснал китката му, — не ме осъждайте прибързано, недейте; когато научите, че съм бил доведен до крайност от непреодолими препятствия, аз…

— Хайде де — мистър Тъпман се показа на вратата, — идвате ли, или искате да ни заключат?

— Да, да, готов съм — викна мистър Уинкл и с мъка се измъкна от стаята.

Докато мистър Пикуик гледаше в няма почуда как се отдалечават по коридора, Сам Уелър се появи на площадката на стълбите и пошепна нещо в ухото на мистър Уинкл.

— О, разбира се, разчитайте на мен — рече гласно джентълменът.

— Благодаря, сър. Нали няма да забравите, сър? — настояваше Сам.

— Разбира се, че няма — успокои го мистър Уинкл.

— Желая ви успех, сър — каза Сам, като посегна към шапката си. — Много бих желал да можех да ви съпроводя, сър; но, разбира се, началството преди всичко.

— Това, дето оставате тук, говори много във ваша полза — каза мистър Уинкл и с тези думи те се спуснаха надолу по стълбата.

— Много необикновено — разсъждаваше мистър Пикуик, връщайки се в стаята си; той седна пред масата и потъна в размишления. — Какво ли му е хрумнало на този млад човек?

Доста време бе седял така да размишлява, когато се чу гласът на Рокър, ключаря, който питаше дали може да влезе.

— Разбира се — рече мистър Пикуик.

— Донесох ви по-мека възглавница, сър — каза Рокър, — вместо временната, с която си послужихте снощи.

— Благодаря ви. Бихте ли пийнали чашка вино? — покани го мистър Пикуик.

— Много сте любезен, сър — каза Рокър и пое предложената чаша, — за ваше здраве, сър.

— Благодаря ви — рече мистър Пикуик.

— Съжалявам, че трябва да ви съобщя, че вашият хазяин се почувствува много зле тази нощ. — Рокър остави чашата и почна да разглежда подплатата на шапката си, като се готвеше да си я сложи.

— Какво? Затворникът от Върховния съд ли? — извика мистър Пикуик.

— Той няма да остане още дълго затворник, сър — отвърна Рокър и като обърна шапката така, че да се види в горния й край марката на работилницата, той се загледа в нея втренчено.

— Кръвта ми се смръзва от вашите думи — извика мистър Пикуик. — Какво искате да кажете!

— Той е отдавна охтичав — обясни мистър Рокър, — а нощес почна да диша много тежко. Докторът бе казал преди шест месеца, че само промяната на въздуха може да го спаси.

— Боже господи — възкликна мистър Пикуик, — нима в продължение на шест месеца законът бавно е убивал този човек?

— За туй не знам нищо — отвърна Рокър, като с две ръце държеше краищата на шапката, — предполагам, че гдето и да беше, с него щеше да се случи същото. Тази сутрин го преместиха в болничното отделение: докторът каза, че трябва да му се поддържат силите, доколкото е възможно, и управителят му изпрати вино и супа, и то от своя дом. Управителят не е виновен за това, сър.

— Не е, разбира се — бързо рече мистър Пикуик.

— Боя се обаче, че с него всичко е свършено. — Рокър поклати глава. — Току-що предложих на Неди да се басираме на две по шест пени срещу едно, но той не прие. И прав е човекът. Благодарности, сър. Лека нощ, сър.

— Почакайте — викна разгорещено мистър Пикуик, — къде е това болнично отделение?

— Точно над вас, сър — отвърна Рокър, — ще ви заведа, ако искате да дойдете с мен. — Мистър Пикуик си грабна шапката и без да каже дума, тръгна веднага след него.

Тъмничарят вървеше мълком. Като стигнаха до стаята, той леко вдигна резето и кимна на мистър Пикуик да влезе. В голямата, неприветлива, мрачна стая се редяха няколко железни кревата и на единия се бе изопнал човек — същинска сянка: изпит, бледен, приличащ на привидение. Дишането му бе тежко и той пъшкаше при всяко вдишване и издишване. Край леглото седеше къс старчок с обущарска престилка и с рогови очила и четеше на глас Библията. Това беше щастливият наследник.

Болникът сложи ръка върху рамото на своя болногледач и му направи знак да престане да чете. Той затвори книгата и я сложи на леглото.

— Отвори прозореца — каза болният.

Обущарят отвори прозореца. Шум от карети и талиги, трополене на колела, викове на мъже и деца, всички бодри звуци, издавани от едно множество, жизнено и работно, се сливаха в глух тътен и нахлуваха в стаята. Над това дрезгаво мощно жужене от време на време се долавяше буен смях или откъс от някаква звънлива песен, изпята от някого из безгрижната тълпа, отделяше се за момент и после потъваше в тътена на гласовете и тропота на стъпките: разливаха се вълните на едно неспокойно море на живота, което бушуваше навън. На спокойния слушател тези звуци навяваха меланхолия, а колко по-меланхолично звучаха те за онзи, който бе изправен до леглото на смъртта!

— Няма никакъв въздух — пошепна болният. — Тъмницата го замърсява. Когато дойдох тук преди години, въздухът беше чист и свеж, но премине ли тези стени, той става топъл и тежък. Не мога да го дишам.

— Дълго време го дишахме заедно — каза старецът. — Хайде, не мисли за това.

Настана кратко мълчание. През това време двамата посетители се приближиха до леглото. Болният пое ръката на своя стар другар — затворник, стисна я сърдечно с две ръце и я задържа.

— Надявам се — прошепна той след малко, а толкова тих беше неговият шепот, че трябваше да се наведат съвсем близо до леглото, за да доловят полуизречените от бледните устни думи. — Надявам се, че моят милосърден съдия ще има пред вид тежките ми земни мъки. Двайсет години, приятелю, двайсет години в този ужасен гроб. Сърцето ми се разби, когато детето ми почина и аз дори не можах да го целуна в мъничкия ковчег. Оттогава, сред този шум и бъркотия, моята самота стана непоносима. Да ми прости господ. Той е видял моята самотна и бавна смърт.

Той скръсти ръце, пошепна още нещо, което не можа да се чуе, и заспа; отначало само заспа, защото те го видяха, че се усмихва.

Те поговориха шепнешком и след малко тъмничарят се наведе над възглавницата, но бързо се изправи.

— Той получи своето освобождение, ей богу! — каза тъмничарят.

И наистина. Но приживе той толкова приличаше на мъртвец, че те не разбраха кога е умрял.

Глава четиридесет и пета

Описва една трогателна среща между мистър Самюъл Уелър и някои негови роднини. Мистър Пикуик прави обиколка на умаления свят, в който живее, и решава да има възможно най-малко съприкосновение с него в бъдеще

Няколко утрини след постъпването си в затвора мистър Самюъл Уелър, след като подреди стаята на своя господар възможно най-грижливо и го видя седнал удобно над неговите книги и записки, се оттегли да прекара следващите час-два колкото може по-добре. Беше чудесна заран и на Сам му мина през ума, че една пинта портер на чист въздух би го разведрила за около четвърт час не по-зле от кое и да е друго малко развлечение, което би могъл да си позволи.

Стигнал до това заключение, той се запъти към пивницата. След като купи бирата и се сдоби с един вестник от преди два дена, той отиде до игрището за кегли, седна на скамейката и захвана да се развлича по много уравновесен и методичен начин.

Най-напред пое освежителна глътка бира, а после погледна нагоре към един прозорец и намигна съвсем платонически на някаква млада дама, която белеше картофи. Сетне разтвори вестника и го прегъна така, че полицейската хроника да му е пред очите; а защото тази работа се оказа трудна и дразнеща, когато подухва дори лек ветрец, той пое нова глътка, щом се бе справил с тази задача. После прочете два реда от вестника и спря отведнъж, за да понаблюдава двама души, които завършваха играта си на топка, а щом наистина привършиха, той се провикна: „Браво бе!“ в знак на одобрение и извъртя поглед към зрителите, за да види дали техните чувства съответствуват на неговите. Това доведе до необходимостта да погледне също нагоре и към прозореца; а тъй като младата дама все още стоеше там, обикновената вежливост изискваше да й намигне отново и да вдигне наздравица без думи в нейна чест, като поеме нова глътка бира — тъй и стори Сам; после се смръщи страшно на някакво момченце, наблюдаващо последната процедура с широко отворени очи, прехвърли крак връз крак и взел вестника в двете си ръце, захвана да чете много задълбочено.

Едва-що бе успял да стигне до съответната степен на съсредоточеност, когато му се стори, че чува да викат собственото му име от някой далечен ходник. И той не се бе излъгал, защото то бързо се поде от уста на уста и за няколко секунди въздухът ечеше от крясъци: „Уелър!“

— Тук! — изрева Сам, колкото му глас държи. — К’во има? Кой го вика? Да няма бързо известие, че му гори кьошкът?

— Някой ви търси в преддверието — обясни един човек наблизо.

— Вий понаглеждайте таз съдина и тоз вестник, а, стари друже? — рече Сам. — Ето, отивам. Ей богу, да ме викаха в съда, нямаше да вдигнат повече гюрултия!

Придружавайки думите си с леко тупване по главата на младия упоменат по-горе джентълмен, който, неосъзнал близкото съседство на търсената особа, врещеше: „Уелър!“ с все сила, Сам бързо прекоси игрището и тичешком изкачи стъпалата към преддверието. Тук първото нещо, що зърнаха очите му, беше многообичният му баща; седнал с шапка в ръка, той викаше: „Уелър!“ с цялото си гърло на промеждутъци от половин минута.

— За к’во ревеш тъй? — яростно го запита Сам, когато старият джентълмен пак нададе своя зов. — Разгорещил си се кат някой побеснял духач на стъкло. К’во има?

— Аха! — отвърна старият джентълмен. — Почна да ме е страх, че си отишъл на разходка до Рийджънси парк, Сами.

— Стига! — рече Сам. — Зел да се подиграва с жертвата на един скръндза; и ставай от туй стъпало. Що си седнал на него? Аз не живея там.

— Ей, какъв майтап ще видиш, Сами — рече мистър Уелър, като се надигаше.

— Чакай малко — рече Сам. — Целият си бял отзад.

— Тъй, тъй, Сами, изтъркай го — рече мистър Уелър, докато синът му го чистеше. — Мож да го вземат за съмнително, ако някой тук тръгне с бяло по дрехите, а, Сами?

Мистър Уелър изведнъж показа тъй очевидни признаци на наближаващ припадък от смях, че Сам се постара да го спре.

— Хайде, спокойно — рече Сам. — Не се е раждал друг стар чудак кат тебе. Защо си се разхилил?

— Сами — рече мистър Уелър, като си бършеше челото, — един от тез дни май ще получа удар от смях, момчето ми.

— Е, ама защо се смееш? — рече Сам. — Хайде, казвай, к’вото има да казваш.

— Кой, мислиш, е тук с мене, Сами? — запита мистър Уелър, като направи крачка-две назад, изду устни и вдигна вежди.

— Пел? — предположи Сам.

Мистър Уелър поклати глава, а червените му бузи набъбнаха от едва сдържан смях.

— Човекът с петнистото лице? — отново опита да познае Сам.

Мистър Уелър още веднъж поклати глава.

— Кой тогава? — попита Сам.

— Мащеха ти — каза мистър Уелър; и добре, че го каза, иначе бузите му щяха да се пръснат от крайно неестествено разтягане.

— Мащеха ти, Сами — каза мистър Уелър, — и червеноносият, момчето ми, и червенокосият. Хо-хо-хо!

И мистър Уелър се затресе целият от смях, а Сам го гледаше с широка усмивка, която обхвана постепенно всичките му черти.

— Дойдоха да си поговорят сериозно с теб, Сами — рече мистър Уелър, като си бършеше очите. — Да не си се изпуснал нещо за безсърдечния кредитор!

— Е, та не знаят ли кой е? — запита Сам.

— Нищичко не знаят — отвърна бащата.

— Къде са? — рече Сам, отразявайки всяка гримаса на своя баща.

— В „удобното кътче“ — отвърна мистър Уелър. — Дето има пиене, там ще го намериш червеноносия, Сами; ами, той баш ще иде другаде. Много приятно се возихме от „Маркиза“ дотук, Сами — продължи мистър Уелър, щом бе в състояние да говори свързано. — Впрегнах стария петнист в кабриолетчето, дето е било на първата изгора на мащеха ти, а там сложиха и креслото за пастира; и бог да ме убие — додаде мистър Уелър с израз на дълбоко презрение, — да ме убие бог, ако не е тъй: домъкнаха малка стълбичка на пътя пред нашта врата, за да мож’ да се качи оня.

— Хайде де! — почуди се Сам.

— Истина ти казвам, Сами — отвърна баща му. — Да можеше само да го видиш как се беше хванал отстрана, кат се качваше, сякаш го беше страх да не се стовари долу от шестте си фута и да стане на милион х-атоми. Хеле се намъкна вътре най-сетне и потеглихме; и ми се струва, Сами, рекох ти: струва ми се, че май друсливичко му се е сторило, когат’ криввахме по завоите.

— Вий май сте налетели на някой дирек, а? — догади се Сам.

— Нямаше как — отвърна мистър Уелър, намигайки неколкократно с наслада, — нямаше как и туй стана един-два пъти, Сами; той отхвърчаше от стола си по целия път.

Тук старият джентълмен тръсна глава от едното до другото рамо и издаде глухо, вътрешно боботене, придружено с такова силно издуване на цялата му физиономия и разтягане на всичките му черти, че синът му се изплаши не на шега.

— Не бой се, Сами, не бой се — рече старият джентълмен, когато след много усилия и различни конвулсивни потропвания по земята успя да си възвърне гласа. — Аз само се старая да се смея ей тъй, съвсем кротко, Сами.

— А, щом е тъй, по-добре не го прави — отвърна Сам. — Ще ти се стори доста опасна измишльотина някога.

— Не ти ли харесва, Сами? — запита старият джентълмен.

— Никак — отвърна Сам.

— Ех — рече мистър Уелър, докато сълзи още се стичаха по бузите му, — щеше да ми е много удобно наистина, ако биваше да го правя: щеше да спести доста много думи между мащеха ти и мене понякога; ама ти май си прав, Сами: доста близо ме тика до някой удар от ап’лексия… даже много близо, Сами.

С този разговор те стигнаха до вратата на „удобното кътче“, гдето Сам, спирайки за миг да погледне над рамото си и да се захили дяволито на своя многоуважаван родител, който продължаваше да се кикоти зад него, влезе незабавно.

— Много съм ви задължен за туй посещение, втора ми майчице — поздрави учтиво дамата Сам. — Как сте, пастирю?

— О, Самюъл! — рече мисис Уелър. — Това е ужасно.

— Съвсем не, мамичко — отвърна Сам. — Нали, пастирю?

Мистър Стигинс вдигна ръце към небето и обърна очи нагоре, докато бялото — или по-скоро жълтото единствено се видя; но не даде словесен отговор.

— Този джентълмен да не страда от някаква мъчителна болежка? — рече Сам, като погледна своята мащеха за обяснение.

— Добрият човек скърби, загдето те вижда тука, Самюъл — отвърна мисис Уелър.

— А, туй било, значи? — рече Сам. — Мен ме достраша, кат видях к’во прави, че може да е забравил да сложи чер пипер на таз последна краставичка, дет я яде. Седнете, сър; не се плаща вече допълнително за сядането, както казал кралят, когат’ уволнил министрите си.

— Младежо — превзето натъртваше думите си мистър Стигинс, боя се, че затворничеството не ви е омекотило.

— Извинявайте, сър — отвърна Сам, — к’во благоволи да отбележи ваша милост?

— Аз се страхувам, младежо, че вашата природа не е станала по-мека от това наказание — заяви мистър Стигинс с висок глас.

— Сър — отвърна Сам, — много сте любезен, дето говорите тъй. Надявам се природата ми да не е от меките, сър. Много съм ви задължен за доброто мнение, сър.

Когато разговорът стигна тази точка, някакъв звук, напомнящ много на смях, се разнесе от стола, гдето бе седнал по-възрастният мистър Уелър; при което мисис Уелър, бързо съобразила всички обстоятелства на случая, счете за свой неотменен дълг да прояви постепенно признаци на истерия.

— Уелър — извика мисис Уелър (старият Уелър бе седнал в един ъгъл). — Уелър. Ела насам.

— Много си ми любезна, драга моя — отвърна мистър Уелър, — но тука ми е много удобно.

На това мисис Уелър избухна в сълзи.

— К’во ви стана, мамичко? — осведоми се Сам.

— О, Самюъл! — отвърна мисис Уелър. — Баща ти ме довежда до отчаяние. Нищо ли няма да го оправи?

— Чуваш ли ей туй? — рече Сам. — Госпожата иска да знае дали нещо няма да те оправи.

— Много съм й задължен на мисис Уелър за нейните учтиви въпроси, Сами — отвърна възрастният джентълмен. — Мисля, че една лула тютюн ще ми бъде много от полза. Дали мож’ да ми се набави, Сами?

Тук мисис Уелър проля още сълзи, а мистър Стигинс изпъшка.

— Ехей! Ама на тоз джентълмен, горкия, пак му стана лошо — рече Сам, обръщайки се към него. — Къде ви боли сега, сър?

— На същото място, младежо — отвърна мистър Стигинс, — на същото място.

— Къде ли ще е то, сър? — запита Сам с безкрайно привидно простодушие.

— Боли ме сърцето, младежо — отвърна мистър Стигинс, като докосна жилетката си с чадъра.

При този трогателен отговор мисис Уелър съвсем не можа да овладее чувствата си и се разхлипа високо, като изрази своето убеждение, че червеноносият мъж бил светец; а тогава мистър Уелър старши се осмели да забележи полугласно, че е сигурно представител на свети Търгаш Църковни и свети Смучиром Уелърски.

— Струва ми се, мамичко — рече Сам, — че тоз джентълмен, дето си криви лицето, усеща доста жажда от тъжната гледка пред него. Тъй ли е, мамичко?

Достопочтената дама погледна мистър Стигинс за ответ, а този джентълмен въртеше очи и прихванал гърлото си с дясната ръка, имитираше действието гълтане, искайки да каже, че е жаден.

— Боя се, Самюъл, че вълнението действително му е подействувало по този начин — рече тъжно мисис Уелър.

— К’во пиете обикновено, сър? — запита Сам.

— О, драги ми млади приятелю — отвърна мистър Стигинс, — всички напитки са суета.

— Самата истина, самата истина — промълви мисис Уелър, като изпъшка и поклати утвърдително глава.

— Да, май че е тъй, сър — рече Сам. — Но коя от суетите предпочитате? Коя суета ви е най по вкуса, сър?

— О, драги ми млади приятелю — отвърна мистър Стигинс, — аз ги презирам всичките. Но — добави той — ако има всред тях една по-малко ненавистна от другите, това е напитката, наречена ром. Греяна, драги ми млади приятелю, с по три бучки захар на чаша.

— Много жалко, сър — рече Сам, — но в туй заведение не е позволено да се продава точно таз суета.

— О, твърди сърца, закоравели люде! — възкликна мистър Стигинс. — О, нечестива жестокост, безчовечни гонители!

При тези слова мистър Стигинс отново обърна очи нагоре и почука гърдите си с чадъра: и от справедливост към преподобния джентълмен трябва да се признае, че неговото възмущение изглеждаше наистина съвсем естествено и непресторено.

След като мисис Уелър и червеноносият джентълмен разискваха много възмутено тази безчовечна наредба и изсипаха множество набожни и благочестиви проклятия върху нейните създатели, джентълменът препоръча бутилка портвайн, греян с малко вода, подправки и захар, като действуващ благотворно на стомаха и притежаващ по-малко вкус на суета, отколкото много други смеси. Поръчаха следователно да се приготви. А докато се приготвяше, червеноносият и мисис Уелър погледнаха мистър Уелър и изпъшкаха.

— Е, Сами — рече този джентълмен, — надявам се, че туй весело посещение ти е повдигнало духа. Много приятен и поучителен разговор, а, Сами?

— Непоправим си ти — отвърна Сам. — Не искам вече да ги отправяш към мен тез неучтиви забележки.

Но този тъй уместен отговор съвсем не накара по-възрастния мистър Уелър да помъдрее и той отново се ухили до уши; а тъй като неговото непристойно държане принуди дамата и мистър Стигинс да си затворят очите и да се олюляват смутено напред-назад в съответните си столове, той отиде по-далеч и разигра сложна пантомима, показваща желанието му да удари и извърти носа на горепоменатия Стигинс, като представлението, изглежда, му доставяше огромно душевно облекчение. Старият джентълмен щеше без малко да бъде открит в един миг; защото тъй се случи, че мистър Стигинс скокна, щом донесоха питието, и доведе главата си в енергично съприкосновение със свития юмрук на мистър Уелър, изобразяващ от известно време въображаеми, летящи на два инча от ухото му фойерверки.

— Що се пресягаш за чашата си по тоз дивашки начин? — веднага съобрази да каже Сам. — Не видиш ли, че удари джентълмена?

— Ама аз не исках да го сторя, Сами — отвърна мистър Уелър, сконфузен донякъде от напълно неочакваното произшествие.

— Опитайте вътрешния лек, сър — предложи Сам, докато помръкналият червенонос джентълмен си търкаше главата. — Хайде, ще вземете ли малко греяна суета, сър?

Мистър Стигинс не даде словесен отговор, но поведението му беше красноречиво. Той опита съдържанието на подадената му от Сам чаша, сложи чадъра си на земята и опита още веднъж — междувременно потърка кротко два-три пъти корема си с ръка, — после изпи всичко на един дъх и млясвайки устни, подаде чашата си за още.

А и мисис Уелър не остана назад и направи чест на сместа. Добрата дама заяви отначало, че не можела да вземе нито капка… после пое малка капка… после голяма капка… после порядъчно много капки; а тъй като чувствителността й беше от такова естество, че се влияеше силно от употребата на силни питиета, тя проливаше по сълза на всяка погълната капка вино и продължи да се разтапя, докато най-накрая стигна до много прилична и патетична степен на униние.

Старшият мистър Уелър наблюдаваше тези признаци и явления, без да крие своето негодувание, а когато мистър Стигинс захвана печално да въздиша след втората кана от същата напитка, той ясно изрази своето отрицателно отношение към цялото събитие в неразбираем словесен поток, всред който честите гневни повторения на думата „шарлатанство“ бяха единствено отчетливи за слуха.

— Ще ти кажа к’ва е работата, Сами, момчето ми — пошепна възрастният джентълмен в ухото на сина си след дълго съзерцание на своята лейди и мистър Стигинс. — Сигур има нещо сбъркано вътре в мащеха ти и в оня, червеноносия.

— К’во искаш да кажеш? — запита Сам.

— Ето к’во, Сами — отвърна старият джентълмен, — туй, дето го пият, хич не ги храни; всичко става на топла вода и почва да им тече от очите. Вярвай ми, Сами, вътре им е повредата.

В потвърждение на своето научно становище мистър Уелър често-често кимаше и се мръщеше; забелязвайки това, мисис Уелър направи извода, че се касаеше до някакво порицание, отнасящо се до нея или до мистър Стигинс, или пък до двамата, и бе готова да се почувствува много по-зле, когато мистър Стигинс, изправяйки се някак си на крака, започна да държи поучителна реч, ползотворна за присъствуващите, а по-специално за мистър Самюъл, когото той закле с трогателни слова да се пази и да не потъне в това блато на порока, гдето е бил захвърлен; да се въздържа от лицемерие и сърдечно възгордяване; да взема за всичко като пример и образец него (Стигинс), а в такъв случай би могъл да разчита да стигне, рано или късно, до утешителното заключение, че е, като него, напълно почтена и безупречна личност и че всичките му познати и приятели са безнадеждно пропаднали и разюздани отрепки. А съзнавайки това, добави той, човек не би могъл да чувствува друго освен най-живо задоволство.

После той го закле да избягва най-вече порока пиянство, който той уподоби на мръсна свинска привичка, а също онези отровни и пагубни наркотици, за които казват, че ако някой ги дъвче, почва да губи паметта си. На това място словото на преподобния и червенонос джентълмен стана особено несвързано; той захвана да залита насам-натам, възбуден от своето красноречие, и бе принуден да се залови о гърба на един стол, за да запази вертикалното си положение.

Мистър Стигинс не подкани слушателите си да се пазят от лъжливи пророци и жалки богохулници, които, не притежавайки ум да тълкуват основните верски доктрини, нито пък сърце да почувствуват основните верски принципи, са по-опасни за членовете на обществото от обикновените престъпници; защото те заблуждават (а това правят неизбежно) най-слабите и най-невежите, като окалват и хулят онова, що трябва да се пази най-свето, и злепоставят до известна степен множество добродетелни и почтени люде, принадлежащи към разни отлични секти и вероизповедания. Но тъй като мистър Стигинс се бе облегнал на гърба на стола от доста дълго време и склопил едното око, усилено намигаше с другото, то следва да се допусне, че всичко това му беше в ума, но то си остана само за него.

Докато се изнасяше словото, мисис Уелър хълцаше и плачеше в края на всеки пасаж; а Сам, седнал обратно на един стол с ръце върху горната част на облегалото, наблюдаваше говорителя с много мило и любезно изражение, хвърляйки изрядко по някой съучастнически поглед към възрастния джентълмен, който изпадна във възторг в началото, а взе, че заспа по средата.

— Браво; много хубаво! — рече Сам, когато привършилият речта си червенонос мъж си надяна изтърканите ръкавици, при което пръстите му изхвръкнаха тъй поривисто от скъсаните връхчета, че се показаха ставите им. — Много хубавко!

— Дано ти бъде от полза, Самюъл — рече тържествено мисис Уелър.

— Смятам, че ще бъде, мамичко — отвърна Сам.

— О, да можех да се надявам, че ще бъде от полза и за баща ти — додаде мисис Уелър.

— Благодарности, драга моя — отзова се мистър Уелър старши. — А как се чувствуваш ти след туй нещо, любов моя?

— Безбожник! — възкликна мисис Уелър.

— Потънал в мрака човек! — добави мистър Стигинс.

— Ако не ми светне нещо по-хубаво от таз ваша бледа месечина, безценни приятелю мой — рече възрастният мистър Уелър, — ще си остана май на нощна смяна, докат’ ми дойде да съм вън от пътя веднъж завинаги. Хайде, мисис „Уе“, ако петнистият остане още дълго в чуждата конюшня, нищо не мож’ го спря на връщане и кат нищо ще катурне стола барабар, с пастира в някой и друг хендек.

При това предположение преподобният мистър Стигинс, явно стреснат, грабна шапката и чадъра си и предложи да тръгнат незабавно, на което мисис Уелър се съгласи. Сам ги изпрати до портата и се сбогува почтително.

— А-дио, Сами — рече възрастният джентълмен.

— К’во значи „а-дио“? — запита Сам.

— Е, довиждане тогаз — рече възрастният джентълмен.

— О, натам си я карал, а? — рече Сам. — Довиждане.

— Сами — зашепна мистър Уелър, оглеждайки се предпазливо, — мойте почитания на началството ти и му кажи да се свърже с мен, ако я одобрява ей тази работа. Ние двамата с един столар сме измислили как да го измъкнем оттук. Едно пиано, Сами, едно пиано! — додаде мистър Уелър, като тупна сина си по гърдите с опакото на дланта и направи крачка-две назад.

— К’во искаш да кажеш? — почуди се Сам.

— Едно пиано форти, Сами — продължи мистър Уелър още по-тайнствено, — дето мож’ да го наеме; таквоз, дет няма да свири, Сами.

— А к’ва ще е ползата от него? — запита Сам.

— Нека прати после заръка на приятеля ми, столаря, да го вземе обратно — отвърна мистър Уелър. — Проумя ли най-после, Сами?

— Не — рече Сам.

— Вътре няма да е онуй, дет свири — зашепна бащата. — Лесно ще се побере с все шапка и обуща, та и ще си диша през краката, щот са кухи. Всичко да е готово да го прехвърлим в Мерика. Мериканското правителство няма да го предаде, Сами, щом видят, че има пари за харчове. Нека началството си седи там, додето умре мисис Бардел или обесят Додсън и Фог (май туй второто ще стане по-напред, Сами); после нека си дойде обратно и напише книга за мериканците, дето ще му плати всички разноски, па и нещо отгоре, ако хубавичко ги насоли.

Така мистър Уелър изложи набързо същността на заговора — шепнешком, но много поривисто; после, боейки се сякаш да не отслаби ефекта на своето потресаващо съобщение с някакъв допълнителен разговор, той поздрави по кочияшки и изчезна.

Едва-що Сам се бе съвзел и придобил обикновената си физиономия след голямото вълнение, предизвикано от тайното съобщение на неговия многоуважаем родител, когато пред него изникна мистър Пикуик.

— Сам — рече този джентълмен.

— Да, сър — отзова се Сам.

— Отивам да се разходя из затвора и желая да ме придружите. Виждам един затворник, когото познаваме, да идва към нас, Сам — рече мистър Пикуик с усмивка.

— Кой, сър? — запита мистър Уелър. — Джентълменът с чорлавата глава или чудатият пленник в чорапите?

— Нито единият, нито другият, Сам — отвърна мистър Пикуик. — Той е по-отдавнашен ваш приятел, Сам.

— Мой приятел? — недоумяваше Сам.

— Бих казал, че помните джентълмена много добре, Сам — отвърна мистър Пикуик. — Ако ли не, тогава забравяте вашите стари познати по-бързо, отколкото аз предполагам. Шт! Нито дума, Сам, нито сричка. Ето го!

Докато мистър Пикуик говореше, Джингл се приближи. Изглеждаше по-малко окаян от преди, облечен в полуизтъркан костюм, който бе взет обратно от заложната къща благодарение на помощта от мистър Пикуик. Той носеше също чиста риза и косата му беше сносно подстригана. Но все пак беше много блед и слаб; движеше се съвсем бавно, опирайки се на бастун, и веднага се виждаше, че тъй ужасно е страдал от болест и оскъдица, щото едва се държеше на крака. Той сне шапка при поздрава на мистър Пикуик и изглеждаше безспорно засрамен и смутен при вида на Сам Уелър.

Съвсем близо зад него вървеше мистър Джоб Тротър, в чийто списък на пороци все пак не стоеше липсата на вярност и привързаност към неговия другар. Той все още бе дрипав и мръсен, но лицето му не беше тъй изпито, както при първата му среща с мистър Пикуик няколко дена по-рано. Докато сваляше шапка на нашия добросърдечен стар приятел, той промълви няколко несвързани благодарствени думи и неясно добави нещо за спасение от гладна смърт.

— Добре, добре — нетърпеливо го прекъсна мистър Пикуик, — най-добре последвайте ни със Сам. Искам да говоря с вас, мистър Джингл. Може ли да се движите без негова подкрепа?

— Разбира се, сър — готов съм — не много бързо — краката треперят — главата не е в ред — все се върти — прилича на земетресение — много.

— Хайде, ето ви ръката ми — рече мистър Пикуик.

— Не, не — отвърна Джингл, — няма защо наистина — по-добре не.

— Глупости — отвърна мистър Пикуик. — Облегнете се на мене. Настоявам, сър.

Виждайки, че е объркан, развълнуван и несигурен какво да направи, мистър Пикуик бързо разреши въпроса, като взе под ръка болния странствуващ актьор и го отведе, без да каже нищо повече.

През цялото това време по лицето на мистър Самюъл Уелър се четеше такова неимоверно и безгранично изумление, че само въображението би могло да го опише. След като погледна от Джоб към Джингл и от Джингл към Джоб в пълно мълчание, той тихичко възкликна „ех, дявол да го вземе“, които думи повтори поне десетина пъти; подир това усилие сякаш бе изгубил способността да говори и отново очите му се спряха най-напред на единия, после на другия, напълно онемял и смаян от почуда.

— Хайде, Сам! — рече мистър Пикуик, поглеждайки назад.

— Идвам, сър — отвърна мистър Уелър и механично последва господаря си, но без да измества поглед от мистър Джоб Тротър, който вървеше мълчаливо до него.

Джоб държеше очите си сведени към земята за известно време. Сам, приковал своите в лицето на Джоб, започна да се блъска в разхождащи се наоколо хора, да се препъва в малки деца, да се чука о стъпала и прегради, като че ли съвсем не ги забелязваше, докато най-после Джоб погледна крадешком нагоре и каза:

— Здравейте, мистър Уелър.

— Това е той — извика Сам; и установил самоличността на Джоб с пълна сигурност, той се удари по бедрото и изля чувствата си в остро продължително подсвирване.

— Много промени настъпиха с мене, сър — рече Джоб.

— И на мен тъй ми се струва! — възкликна Сам, оглеждайки с неприкрита почуда дрипите на своя спътник. — Тази смяна е по-скоро лоша, както казал джентълменът, когат’ му дали два съмнителни шилинга и шест пенса в дребна пара за една хубава половин крона.

— Да, наистина — рече Джоб и поклати глава. — Не е никаква измама сега, мистър Уелър. Сълзите — и за миг очите му светнаха лукаво, — сълзите не са единствено доказателство за неволята, нито пък са най-доброто средство.

— Не, не са — изразително подчерта Сам.

— Те може и да са преструвка, мистър Уелър — рече Джоб.

— Знам добре това — потвърди Сам. — Някои хора си ги носят винаги готови и току отпушват тапата, щом им скимне.

— Да — отвърна Джоб, — но за този вид неща не може тъй лесно да се мами, мистър Уелър; пък и процесът е доста мъчителен, докато се получи резултат. — Докато говореше, той посочи своите бледи, хлътнали бузи и придърпвайки ръкава на жакета, показа горната част на ръката си: костта сякаш би могла да се счупи при докосване, толкова крехка и чуплива изглеждаше под тънкия пласт мускули.

— К’во си правил, за да се наредиш тъй? — запита Сам, като се отдръпна.

— Нищо — отвърна Джоб.

— Нищо! — повтори Сам.

— Нищо не съм правил от доста седмици вече — рече Джоб. — Същото се отнася и до ядене и пиене, почти нищо.

Сам изгледа внимателно изтънялото лице и мизерните дрехи на мистър Тротър; после го сграбчи за лакътя и го затегли нанякъде много стремително.

— Къде отивате, мистър Уелър? — рече Джоб, правейки напразни усилия да се отскубне от мощната хватка на отколешния си неприятел.

— Идвай — рече Сам, — идвай! — Той не благоволи да даде повече обяснения, докато не стигнаха пивницата; там поръча кана портер, която биде тутакси донесена.

— Сега — рече Сам — изпий това до капка; а после обърни камата наопаки, за да съм сигурен, че си си взел лекарството.

— Но, драги ми мистър Уелър — възрази Джоб.

— Хайде, до дъно! — повелително му рече Сам.

При тези увещания мистър Тротър поднесе каната към устните си, като постепенно, почти незабелязано повдигаше нагоре долната й част. Той спря веднъж само за да поеме дълбоко въздух, но без да вдигне лице от съда, който няколко мига по-късно вече държеше с дъното нагоре в протегнатата си ръка. Нищо не капна на земята освен мъничко пяна: тя бавно се отдели от ръба на каната и лениво се свлече надолу.

— Чиста работа! — одобри Сам. — Как се чувствуваш сега?

— По-добре, сър. Смятам, че съм по-добре — отговори Джоб.

— Ама разбира се — започна да го убеждава Сам, — то е кат да надуваш балон. С просто око мога да видя как ставаш по-пълен и по-пълен при таз операция. К’во ще кажеш за още една от същия размер?

— Не повече, много съм ви задължен — отвърна Джоб. — Но не повече.

— Добре тогава, к’во ще кажеш на нещо за хапване, а? — покани го Сам.

— Благодарение на вашето началство, вашия прекрасен господар, сър — рече мистър Тротър, — днес в три без четвърт обядвахме с овнешка плешка, печена на картофи.

— К’во! Ама той ли ви нахрани? — натъртено запита мистър Уелър.

— Да, сър — отвърна Джоб. — И нещо повече, мистър Уелър; тъй като моят господар е много болен, той ни взе стая (бяхме в една кочина преди) и плати наема, сър; и дойде да ни навести вечерта, когато никой не може да го види. Мистър Уелър — рече Джоб с истински сълзи на очите този път, — бих могъл да служа на този джентълмен, докато падна мъртъв в краката му.

— Ехей! — рече Сам. — Ще си имаме разправии, приятелю! Да ги нямаме такива.

Джоб Тротър погледна изненадано.

— Да ги нямаме такива, казвам ти, млади момко — повтори с твърдост Сам, — никой няма да му прислужва освен мене. А щом става дума за тези работи, ще ти открия друга тайна освен тая — продължи Сам, докато плащаше бирата. — Никога не съм чувал, помнѝ това, и в приказки не съм чел, и на картинки не съм виждал ни един ангел с прилепнали панталони и гетри (нито пък си спомням за някой ангел с очила, а мож’ и да има такива и аз да не знам), но не забравяй к’во ще ти кажа, Джоб Тротър: той е чистокръвен ангел, въпреки всичко, и никой да не е посмял да ми каже, че е виждал някой по-добър от него. — След това предизвикателно изявление мистър Уелър прибра рестото си в един страничен джоб и с многобройни кимания и движения в подкрепа на уверението си тръгна да търси темата на техния разговор.

Намериха мистър Пикуик заедно с Джингл, на когото говореше много съсредоточено, без да поглежда към стълпените на групички хора в игрището за топка; пъстър свят се бе събрал там и заслужаваше човек да го поразгледа, ако ще би само от празно любопитство.

— И тъй — говореше мистър Пикуик, когато Сам и придружителят му ги наближиха, — ще видите как върви здравето ви, а междувременно си помислете по този въпрос. Направете ми едно изложение, щом се почувствувате по-добре, и това няма да ви затрудни, а щом го прегледам, ще поговорим отново. Сега се приберете в стаята си. Уморихте се, силите ви не позволяват още да оставате дълго навън.

Мистър Алфред Джингл без искрица от предишната си жизнерадост, без дори мъничко от онази мрачна веселост, която показа, когато мистър Пикуик се натъкна на него при крайно бедственото му положение, се поклони дълбоко, без да каже нито дума, направи знак на Джоб да не го последва веднага и бавно се затътри, отдалечавайки се.

— Любопитна картина, нали, Сам? — рече мистър Пикуик, като погледна добродушно около себе си.

— Много любопитна, сър — отвърна Сам. — Няма край на чудесата — добави Сам, говорейки на себе си. — Или съвсем не познавам, или този Джингл наистина е отишъл да отпуши поливачката.

Пространството, образувано от стената в тази част на затвора, гдето беше застанал мистър Пикуик, беше широко, тъкмо да стане добро игрище за топка; от едната страна естествено го ограждаше самият зид, а от другата — онази част на тъмницата, която гледаше (или би трябвало да гледа, ако не беше стената) към катедралата „Свети Павел“. Във всевъзможни пози — отпуснати и безделни — седяха или се маеха множество длъжници, по-голямата част от които очакваха в затвора настъпването на деня, когато щяха „да минат“ през Съда за несъстоятелност; други пък бяха отново върнати за известен срок и се стараеха това време на бездействие да мине възможно най-леко. Някои бяха опърпани, никои — добре облечени, много — мръсни, а малко от тях — чисти; но всичките се разтакаваха, мотаеха се и се мъкнеха без цел и без подтик, като зверове в менажерия.

От прозорците към двора се бяха надвесили множество затворници: някои разговаряха с познатите си долу, други хвърляха обратно смело отправени им топки отвън, трети наблюдаваха играещите или гледаха момчетата, които викаха за играта. Мръсни, размъкнати жени сновяха нагоре-надолу към готварницата на единия край на двора; деца пищяха, биеха се или играеха заедно на другия край; трополене на кегли и крясъци на играчи се смесваха непрестанно със стотици други звуци — навсякъде цареше шум и суета, с изключение на жалкия малък навес няколко ярда по-нататък, гдето лежеше неподвижно и страшно, в очакване на някаква пародия на следствие, тялото на затворника от Върховния съд, умрял предишната нощ. Тялото! Това е юридическият термин за неспокойната, попаднала във въртоп купчина от грижи, тревоги, привързаност, надежда и мъки, които образуват живия човек. Законът беше сложил ръка на неговото тяло; а сега то лежеше там, завито в мъртвешки покров, като зловещ свидетел на неговото преголямо милосърдие.

— Искате ли да видите „подсвирвалнята“, сър? — запита Джоб Тротър.

— Какво искате да кажете? — отвърна на въпроса с въпрос мистър Пикуик.

— Ами подсвирвалня, сър — намеси се мистър Уелър.

— Какво е това, Сам? Птички ли продават там? — полюбопитствува мистър Пикуик.

— Да ви благослови бог, не, сър — отвърна Джоб. — Подсвирвалня е място, дето продават силен алкохол, сър. — Мистър Джоб Тротър обясни накратко, че тъй като било строго забранено и тежко наказуемо да се носи силен алкохол в затвора за длъжници, а това благо било много ценено от дамите и господата, задържани там, на някой тъмничар-спекулант му дошло на ума да си затваря очите по известни печалбарски причини пред търгуващите на дребно с любимата стока (джин) двама-трима затворници.

— Видите ли, този номер се въведе постепенно във всички затвори за длъжници — рече мистър Тротър.

— И има туй голямо преимущество — добави Сам, — че ключарите много внимават да пипнат всички освен тези, дет вършат туй мошеничество, защото те им плащат; после пишат във вестниците и им ръкопляскат за тяхната бдителност; тъй че с един куршум — два заека: хем другите ги е страх от таз търговия, хем тъмничарите печелят добро име.

— Точно така, мистър Уелър — потвърди Джоб.

— Но нима никога не претърсват тези стаи, за да се уверят, че там няма скрити силни напитки? — запита мистър Пикуик.

— Разбира се, че ги претърсват, сър — отвърна Сам, — но тъмничарите знаят от преди и пращат хабер на „подсвиркачите“ и след туй си свиркайте, колкото си искате, ама нищо няма да намерите.

Междувременно Джоб бе похлопал на вратата: джентълмен с несресана коса я отвори, залости я след тях, щом влязоха вътре, и се ухили; в отговор на това Джоб се ухили, също и Сам; а мистър Пикуик, предполагайки, че това се очаква и от него, не престана да се усмихва до края на срещата.

Джентълменът с несресаната коса, изглежда, бе напълно задоволен от безмълвния начин на тяхната поръчка, защото измъкна изпод кревата плоска глинена бутилка, с вместимост около две кварти, и наля три чаши джин, с които Джоб Тротър и Сам се справиха много майсторски.

— Още малко? — предложи несресаният джентълмен.

— Стига толкова — отвърна Джоб Тротър.

Мистър Пикуик плати, вратата биде отворена и те излязоха; несресаният джентълмен кимна дружески на мистър Рокър, минаващ случайно тъдява в този момент.

Оттам мистър Пикуик обиколи всички галерии, качи и слезе всички стълбища и още веднъж премина цялото пространство на двора. Голямото мнозинство от обитателите на затвора сякаш се състоеше от Майвинс, Смангл, свещеника, месаря и пунгаша: от безброй техни двойници. Навсякъде същата мръсотия, същата суетня, същият шум; във всяко кътче — от най-хубавото до най-лошото — все същото и същото. В цялата тъмница цареше загриженост и неспокойствие и хората се тълпяха и се носеха от едно място на друго като сенки в мъчителен сън.

— Достатъчно видях — рече мистър Пикуик, като се отпусна на един стол в малкото си жилище. — Главата ми ще се пръсне от картините, които зърнах, сърцето ми — също. Отсега нататък ще бъда арестант в моята стая.

И мистър Пикуик упорито се придържаше о своето решение. Три дълги месеца остана той затворен по цял ден; прокрадваше се навън да подиша въздух само вечер, когато по-голямата част от неговите събратя по съдба си бяха вече легнали или пък гуляеха по стаите си. Здравето му започна да страда от суровото затворничество, но нито често повтаряните молби на Пъркър и на приятелите му, нито още по-често повтаряните предупреждения и увещания на мистър Самюъл Уелър не можаха да го накарат да промени и на йота непоколебимото си становище.

Глава четиридесет и шеста

Отбелязва трогателна проява на деликатност, нелишена от шеговитост, замислена и осъществена от господата Додсън и Фог

Беше последната седмица на месец юли, когато един наемен кабриолет, номер неизвестен, бе забелязан да се движи бързо нагоре по Гозуъл Стрийт; трима души се бяха сместили вътре освен кочияша, който си седеше на своето място малко встрани; над покривалото за крака бяха метнати два шала, принадлежащи на две свадливи наглед дами под покривалото, а между тях, притиснат на извънредно ограничено пространство, бяха сложили джентълмен, с тежък и покорен вид и щом той се осмелеше да направи някоя забележка, веднага биваше прекъснат от една от гореспоменатите свадливи дами. Двете свадливи дами и тежкият джентълмен даваха най-противоречиви указания на кочияша, всички целещи едно и също: да спре пред мисис Барделовата врата, която тежкият джентълмен, оспорвайки направо и предизвикателно твърдението на свадливите дами, настояваше да е зелена, а не жълта.

— Спрете пред къщата със зелена врата, кочияшо — рече тежкият джентълмен.

— Ох, какво невъзможно същество! — възмути се едната от свадливите дами. — Карайте към къщата с жълта врата, кочияшо!

А кочияшът, опитал да спре отведнъж пред къщата със зелена врата, бе дръпнал тъй силно юздите, че конят едва не се озова в кабриолета, после отпусна отново животното на предните му крака и зачака.

— Е, где трябва да застанем? — зададе въпрос кочияшът. — Решете си го помежду си. Аз само питам: где?

Тук разпрата се възобнови с още по-голямо ожесточение; а тъй като някаква муха безпокоеше коня по носа, кочияшът, нямайки какво да прави, го шибна по главата от човешки подбуди, според принципите на противоположното дразнение.

— Мнозинството винаги печели! — отсече накрая една от свадливите дами. — Къщата с жълта врата, кочияшо!

Но когато кабриолетът се бе придвижил с цялото си величие до къщата с жълта врата: „и вдигна шум“ — както една от свадливите дами казваше тържествено — „дори повече, отколкото да беше собствен екипаж“, — и след като кочияшът бе скочил, за да помогне на дамите да слязат, кръглата главичка на младия мистър Томас Бардел се подаде от прозорец на къща с червена врата, няколко номера по-нататък.

— Ужасно същество! — ядоса се гореупоменатата свадлива дама, хвърляйки унищожителен поглед към тежкия джентълмен.

— Драга моя, не съм аз крив — заоправдава се джентълменът.

— Не искам да те слушам, глупако, не искам — отвърна дамата. — Къщата с червена врата, кочияшо. О! Ако някога на някоя жена й е бил на главата някакъв грубиян, дето се перчи и му е драго да унижава жена си пред чужди хора при всеки възможен случай, то таз жена съм аз!

— Трябва да се засрамиш, Радл — рече другата дребна жена, която бе не друга, а мисис Клъпинс.

— Ама какво съм направил? — запита мистър Радл.

— Не искам да те слушам, не искам, грубиянино недни, щото ще ме предизвикаш да забравя от какъв съм пол и ще те перна! — рече мисис Радл.

Докато се водеше този диалог, кочияшът най-позорно водеше коня за юздата към къщата с червена врата, вече отворена от младия мистър Бардел. Какъв прост и недостоен начин да се стигне до нечий приятелски дом! Без огнения устрем на разпененото животно; без бързия скок на кочияша; без шумното тропане по вратата; без звучното отмятане на покривалото за крака в последния миг, да не би дамите да останат на течение и човекът да им подаде после шаловете, сякаш са в частна карета. Най-хубавото в цялата работа бе пропаднало; беше по-обикновено от пристигане пешком.

— Е, Томи — подхвана мисис Клъпинс, — как е бедната ти мила майка?

— О, тя е много добре — отвърна младият мистър Бардел. — Тя е съвсем готова и чака в гостната. Аз също съм готов.

Тук младият мистър Бардел пъхна ръце в джобовете си и заподскача ту на най-долното стъпало, ту на плочника пред вратата.

— Ще идва ли някой друг, Томи? — рече мисис Клъпинс, оправяйки наметката си.

— Мисис Сандърс, и тя — отвърна Томи. — Аз също, и аз.

— Да му се не видяло момчето — промърмори дребната мисис Клъпинс. — Мисли само за себе си… Ей, Томи, миличък!

— А? — рече младият мистър Бардел.

— Кой още ще идва, сладурчо? — запита мисис Клъпинс с мазен глас.

— О! Мисис Роджърс също. — Младият мистър Бардел отвори много широко очи, докато даваше тези сведения.

— Какво? Оназ дама, дето нае стаите! — възкликна мисис Клъпинс.

Младият мистър Бардел пъхна още по-дълбоко ръце в джобовете и кимна точно тридесет и пет пъти, за да потвърди, че това е наемателката им и никой друг.

— Ей богу! — забеляза мисис Клъпинс. — Ще прекараме хубаво.

— Да знаехте к’во има в долапа, тогава щяхте тъй да кажете — отвърна младият мистър Бардел.

— К’во има, Томи? — заумилква се мисис Клъпинс. — На мене ти ще кажеш, Томи, зная.

— Не, няма — отвърна младият мистър Бардел и отново скокна на стъпалото.

— Да му се не видяло хлапето — промърмори си мисис Клъпинс, — какъв нахален негодник!… Хайде Томи, ти ще обадиш на твоята мила Клъпи.

— Майка каза, че не бива — отговори младият мистър Бардел. — Ще ми дадат и на мене, да, и на мене. — Развеселено от тази мисъл, необикновено умното момченце се отдаде на детинската си игра с удвоено усърдие.

Горният разпит на детето в крехка възраст се проведе, докато мистър и мисис Радл и кочияшът бяха влезли в спор относно заплащането, а когато това приключи, мисис Радл се приближи, залитайки.

— Господи, Мери-Ан! К’во ти е? — запита мисис Клъпинс.

— Цяла съм се разтреперила, Бетси — отвърна мисис Радл. — Радл не е мъж кат мъж; оставя всичко на мене.

Това едва ли бе справедливо към нещастния мистър Радл, защото още в началото на свадата добрата му съпруга го бе отстранила, заповядвайки му изрично да си държи езика зад зъбите. Той обаче нямаше никаква възможност да се защити, тъй като мисис Радл прояви безспорни признаци на припадък, а щом това бе забелязано от прозореца на гостната, мисис Бардел, мисис Сандърс, наемателката и прислужницата на наемателката се спуснаха стремглаво навън и я въведоха в къщата: те всички говореха едновременно, като изразяваха с най-различни думи своето съчувствие и състрадание, сякаш бе една от най-силно страдащите смъртни на този свят. Щом я въведоха в гостната, поставиха я на една софа, а дамата от първия етаж притича до първия етаж и се върна с шишенце амоняк, което тя, придържайки здраво мисис Радл за врата, постави до носа й с цялата женска благост и отзивчивост, докато въпросната дама, след многобройни прилошавания и усилия, можа най-сетне да заяви, че се чувствувала много по-добре.

— Ах, горкичката — рече мисис Роджърс, — аз много добре я разбирам какво чувствува.

— Ах, горкичката, и аз я разбирам — поде мисис Сандърс, а после всички дами застенаха в унисон и казаха, че те я разбирали и я жалели от все сърце наистина. Дори малкото слугинче на наемателката, което бе на тринадесетина години и около три стъпки високо, и то изрази полугласно своето съчувствие.

— Но какво се е случило? — рече мисис Бардел.

— Да, какво ви е разстроило, госпожо? — запита мисис Роджърс.

— Много ме разтревожиха — отвърна мисис Радл с укор в гласа. В отговор на това дамите хвърлиха пълни с негодувание погледи към мистър Радл.

— Видите ли — рече нещастният джентълмен, пристъпвайки напред, — когато слязохме пред тази врата, започна препирня с кочияша на кабриолета…

Висок писък на съпругата му при изричането на тази дума заглуши останалата част от неговото обяснение.

— По-добре ще е да ни оставиш, Радл, докато ние и помогнем да се оправи — рече мисис Клъпинс. — Щом ти стоиш тука, няма да й стане по-добре.

Всичките дами бяха на това мнение; тъй че мистър Радл биде изтласкан от стаята и посъветван да вземе малко въздух в задния двор. Това стори той за около четвърт час, когато мисис Бардел му съобщи тържествено, че можел вече да дойде, но трябвало да внимава много в държанието си към своята съпруга. Тя знаела, че той не искал да е нелюбезен; но Мери-Ан съвсем не била яка жена и ако той не внимавал, можел да я загуби, когато най-малко очаквал, а това щяло страшно да го гризе отпосле… и тъй нататък. Мистър Радл изслуша всичко това с голямо смирение и веднага се завърна в гостната като същинска овчица.

— Ах, мисис Роджърс — сети се мисис Бардел, — та аз още не съм ви представила, моля ви се! Мистър Радл, госпожо; мисис Клъпинс, госпожо; мисис Радл, госпожо.

— … Която е сестра на мисис Клъпинс — добави мисис Сандърс.

— О, наистина ли! — отвърна мисис Роджърс благосклонно; защото тя бе наемателката и нейното слугинче прислужваше, тъй че от положението си тя се държеше по-скоро благосклонно, отколкото непринудено. — О, наистина ли!

Мисис Радл се усмихна мило, мистър Радл се поклони, а мисис Клъпинс заяви, че „била наистина много щастлива да се запознае с една дама като мисис Роджърс, за която чувала толкова хубави работи“; ласкателство, което гореупомеиатата дама прие с изискано снизхождение.

— О, мистър Радл — рече мисис Бардел, — сигурно го чувствувате като голяма чест, че вие с Томи сте единствените господа, дето ще придружават толкова много дами през целия път до „Испанците“ в Хампстед? Не е ли тъй, мисис Роджърс?

— О, естествено, госпожо — отвърна мисис Роджърс, след което всички други дами откликнаха: „О, естествено.“

— Разбира се, тъй го чувствувам, госпожо — рече мистър Радл, потърквайки ръце и почвайки малко по малко да се развеселява. — Наистина, да ви кажа право, аз разправях, докато идвахме насам в кабриолета…

При повторението на думата, предизвикваща толкова мъчителни възпоминания, мисис Радл отново си вдигна кърпичката към очите и издаде полусподавен вопъл; а мисис Бардел се смръщи на мистър Радл, за да му подскаже, че не бива да говори нищо повече, и с достойнство заръча на прислужницата на мисис Роджърс „да подаде виното“.

Това беше знак да се изнесат скритите в долапа съкровища, а именно: няколко чинии с портокали и бисквити и бутилка стар запечатан портвайн — по един шилинг и девет пенса, — и друга бутилка от прочутото шери от Източна Индия, по четиринадесет пенса; всичко беше поднесено в чест на наемателката и достави безкрайно удоволствие на цялата компания. После мисис Клъпинс изживя голям ужас, когато Томи се опита да разкаже как е бил подложен на кръстосан разпит относно поднасяните в момента лакомства от долапа (това за щастие биде осуетено още в зачатъка, защото той погълна половин чаша от старото порто и то му попадна в „кривото гърло“ и застраши живота му за няколко секунди), а сетне цялата компания се запъти да търси дилижанс за Хампстед. Те скоро намериха такъв и след два часа всички пристигнаха здрави и читави до градината-ресторант „Испанците“, гдето първата постъпка на злополучния мистър Радл едва не накара милата му съпруга отново да припадне: той чисто и просто поръча чай за седем души, докато (и дамите до една го потвърдиха) можеше много лесно Томи да пие чай от нечия чаша — когато келнерът не гледаше към тях, — а това щеше да спести една порция и чаят щеше да си е все същият!

Но стореното бе сторено и подносът пристигна със седем чаши и чинийки и хляб и масло в съответното количество. Мисис Бардел бе избрана единодушно на председателското място, а щом настаниха мисис Роджърс от дясната й страна, а мисис Радл от лявата, пиршеството протече много успешно и весело.

— Колко възхитително е всред природата наистина! — въздъхна мисис Роджърс. — Готова съм да живея винаги вън от града.

— О, надали ще ви се хареса, госпожо — побърза да й отвърне мисис Бардел, защото съвсем не беше препоръчително с оглед на квартирата да се поощряват подобни настроения. — Надали ще ви се хареса.

— О! Бих рекла, че сте премного жизнерадостна и търсена, за да ви е добре вън от града, госпожо — забеляза дребната мисис Клъпинс.

— Може и да е тъй, госпожо, може и да е тъй — въздъхна отново наемателката от първия етаж.

— За самотни хора, дето никой не държи за тях или дето са преживели нещо тежко или нещо подобно — обади се мистър Радл, поглеждайки наоколо малко по-ободрен, — за тях да бъдат всред природата, е много добре. Природата е за наранената душа, тъй казват.

От всичко, което нещастникът би могъл въобще да каже, всичко друго би било по-подходящо от това. Мисис Бардел естествено избухна в сълзи и поиска да я отведат веднага от масата, при което любещото й дете се разрева също най-жалостиво.

— Дали някой ще повярва, госпожо — откликна свирепо мисис Радл, обръщайки се към наемателката от първия етаж, — че една жена може да има за мъж такова нечовешко създание, което винаги да взема на подбив чувствата на една жена, както той го прави, госпожо?

— Драга моя — заоправдава се мистър Радл, — не съм мислил нищо лошо, драга моя.

— Нищо лошо не мислил! — повтори извънредно ядно и презрително мисис Радл. — Махай се. Не мога да те гледам, грубиянино недни.

— Недей да се тревожиш, Мери-Ан — намеси се мисис Клъпинс. — Ти трябва да се пазиш, мила, а никога не го правиш. Хайде, отстрани се, Радл, бъди тъй добър, иначе ще й стане по-лошо.

— По-добре ще е да си пиете чая самичък, сър, наистина — потвърди мисис Роджърс, като наново приложи в действие шишенцето с амоняк.

Мисис Сандърс, много заета както обикновено с хляба и маслото, изрази същото мнение и мистър Радл кротко се оттегли.

Последва поривисто вдигане на младия мистър Бардел в скута на майка му, но тъй като беше малко по-големичък за подобно прегръщане, по време на тази операция ботушите му попаднаха на масата и причиниха известен безпорядък всред чайните чаши и чинийки. Но тъй като подобни припадъци, заразителни между дамите, рядко продължават дълго, щом като момчето биде нацелувано добре и след като си поплака над него, мисис Бардел се съвзе, постави го долу, чудейки се защо е била тъй глупава, и си наля още чай.

Точно в този момент се чу звукът на приближаващ се екипаж и вдигайки очи, дамите видяха наемна карета да спира пред градинската порта.

— Още някой идва! — рече мисис Сандърс.

— Един джентълмен — рече мисис Радл.

— Ах, сякаш е мистър Джаксън, младият чиновник от „Додсън и Фог“! — извика мисис Бардел. — Боже мой! Сигурно мистър Пикуик е платил обезщетението.

— Или предлага женитба! — подхвърли мисис Клъпинс.

— Ах, колко е бавен този джентълмен! — възкликна мисис Роджърс. — Защо не побърза?

Докато дамата произнасяше тези думи, мистър Джаксън обърна гръб на каретата, отгдето изскочи оръфан човек с черни гамаши и дебел ясенов бастун в ръка, на когото той бе давал някакви нареждания, и се запъти към мястото, дето бяха седнали госпожите, подвивайки косата си над ръба на шапката си, докато вървеше нататък.

— Какво има? Случило ли се е нещо, мистър Джаксън? — развълнувано запита мисис Бардел.

— Съвсем нищо, мадам — отвърна мистър Джаксън, — как сте, госпожи? Моля да ми простите, госпожи, загдето ви безпокоя… но законът, госпожи… законът. — Извинявайки се по този начин, мистър Джаксън се усмихна, направи поклон към всички и отново врътна косата си нагоре. Мисис Роджърс пошепна на мисис Радл, че той наистина бил елегантен младеж.

— Аз се отбих на Гозуъл Стрийт — продължи мистър Джаксън — и като разбрах от фараша, че не сте там, взех кола и дойдох дотук. Нашите хора искат да ви видят неотложно в града, мисис Бардел.

— Божичко! — възкликна тази дама, стресната от внезапното естество на съобщението.

— Да — рече Джаксън, прехапвайки устната си. — Работата е много важна и бърза, не би могла да бъде отложена в никакъв случай. В действителност Додсън изрично ми го подчерта, също и Фог. Аз нарочно задържах каретата с цел да ви отведа обратно.

— Колко странно! — удиви се мисис Бардел.

Дамите се съгласиха, че е странно, но бяха единодушно на мнение, че трябва да е нещо много важно, иначе Додсън и Фог нямаше да я търсят чак тук; и още, тъй като работата била много спешна, тя трябвало да отиде до кантората на Додсън и Фог незабавно.

Имаше известна степен на гордост и тежест да го викат човек неговите адвокати с такава чудовищна спешност, нещо, което съвсем не бе неприятно за мисис Бардел, особено защото изглеждаше твърде вероятно това доста да я издигне в очите на нейната наемателка от първия етаж. Тя се усмихна превзето, преструвайки се на крайно отегчена и колебаеща се, и най-накрая дойде до заключение, че нямало как, трябвало да отиде.

— Но няма ли да се подкрепите след разходката си, мистър Джаксън? — настойчиво предложи мисис Бардел.

— Наистина нямаме време за губене — отвърна Джаксън. — А и един приятел ме чака — добави той, поглеждайки към човека с ясеновия бастун.

— О, повикайте приятеля си тука — рече мисис Бардел. — Моля, повикайте приятеля си, сър.

— Не, благодаря, по-добре да не го викам — някак неловко възрази мистър Джаксън. — Той не е свикнал много с обществото на дами и ще му бъде стеснително. Дори да заръчате на келнера да му занесе нещичко, той няма да го изпие веднага, ще видите! Опитайте само! — Пръстите на мистър Джаксън игриво закръжиха около носа му при тези думи, за да покаже на своите слушателки, че той говори иронично.

Келнерът биде тутакси изпратен, при стеснителния джентълмен и стеснителният джентълмен взе нещичко; мистър Джаксън също взе нещичко, а и дамите взеха по нещичко за компания. После мистър Джаксън заяви, че било време да се тръгва, при което мисис Сандърс, мисис Клъпинс и Томи (решиха, че той трябва да придружава майка си, а другите оставиха под покровителството на мистър Радл) се качиха в каретата.

— Айзък — рече Джаксън тъкмо когато мисис Бардел се канеше да се качи, обръщайки се към човека с ясеновия бастун, който беше седнал на капрата и пушеше пура. — Това е мисис Бардел.

— О, аз си го знаех от преди — отвърна човекът.

Мисис Бардел се качи. Мистър Джаксън се качи след нея и те потеглиха. Мисис Бардел неволно прехвърляше в ума си отговора на приятеля на мистър Джаксън. Отракани хора, тези адвокати. Боже помилуй, как намират човека!

— Неприятна история за нашите хора, тези разноски, нали? — рече Джаксън, щом мисис Клъпинс и мисис Сандърс заспаха. — Искам да кажа, разноските по вашето дело.

— Много съжалявам, задето не могат да си получат парите — отвърна мисис Бардел. — Но ако вие, господата правници, вършите тези неща на своя сметка, не може да не понесете и загуба от време на време, знаете.

— Казаха ми, че след делото сте им дали когновит[100] за всичките ви разноски, вярно ли е? — рече Джаксън.

— Да. Просто една формалност — отвърна мисис Бардел.

— Разбира се — сухо забеляза Джаксън, — само формалност; проста формалност.

Те продължиха пътя си и мисис Бардел задряма. Тя биде събудена след известно време, когато каретата спря.

— Ах, божичко! — стресна се дамата. — Стигнахме ли вече Фриймън’с Корт?

— Не отиваме толкова далече — отвърна Джаксън. — Бъдете тъй добра да слезете.

Полусънената мисис Бардел го послуша. Мястото беше особено; голяма стена с порта по средата, а вътре гореше газен фенер.

— Ей, госпожи — подвикна човекът с ясеновия бастун, като надникна в каретата и раздруса мисис Сандърс, за да я събуди. — Хайде! — Мисис Сандърс събуди приятелката си и те слязоха от екипажа. Мисис Бардел, облегната на Джаксън и взела Томи за ръка, прекрачи прага; те я последваха.

Стаята, в която влязоха, беше още по-необикновена от преддверието. Толкова много мъже имаше там! И как се взираха!

— Къде сме? — запита мисис Бардел, като поспря.

— В едно от нашите обществени учреждения — отвърна Джаксън и побърза да я вкара вътре, поглеждайки дали другите жени ги следват. — Отваряй си очите, Айзък!

— Бъдете спокоен — отвърна човекът с ясеновия бастун. Вратата се затвори тежко след тях и те слязоха по малко стълбище.

— Ето, пристигнахме най-после благополучно, гдето трябва, мисис Бардел! — възкликна Джаксън, оглеждайки се тържествуващ.

— Какво искате да кажете? — запита мисис Бардел с разтуптяно сърце.

— Вижте какво — отвърна Джаксън, като я дръпна малко настрана. — Не се плашете, мисис Бардел. Няма на света по-деликатен човек от Додсън, госпожо, нито някой по-хуманен от Фог. Те бяха длъжни, от делова гледна точка, да поискат да бъдете затворена заради тези разноски; но те държаха да пощадят вашите чувства, доколкото им беше възможно. Колко утешително ще бъде за вас, като си помислите как беше извършено всичко! Това е затворът „Флийт“, госпожо. Пожелавам ви лека нощ, мисис Бардел. Лека нощ, Томи!

Джаксън бързо се измъкна заедно с човека с ясеновия бастун и друг човек с ключ в ръка, който ги бе наблюдавал дотогава, поведе смаяната жена към второ неголямо стълбище, водещо към някакъв портал. Мисис Бардел изписка пронизително; Томи изрева; мисис Клъпинс застана като вкаменена; а мисис Сандърс побягна без допълнителни церемонии. Защото пред тях се бе изправил оклеветеният мистър Пикуик, излязъл на вечерната си разходка; а до него — Самюъл Уелър, който, съзирайки мисис Бардел, сне шапка с подигравателна учтивост, докато господарят му се врътна, негодуващ, на петите си.

— Оставете на мира тази жена — рече тъмничарят на Уелър. — Току-що я доведоха.

— Затворничка! — почуди се Сам, като бързо постави шапката си обратно. — Кой е ищецът? За какво? Казвай де, стари друже!

— Додсън и Фог — отвърна ключарят. — Задържана заради когновит за разноски.

— Хей, Джоб, Джоб! — провикна се Сам по коридора. — Тичай до мистър Пъркър, Джоб. Нека дойде при мене веднага. Туй май е на добро, а? Ей, че майтап. Ура! Къде е началството?

Но тези въпроси останаха без отговор, защото Джоб бе изхвръкнал стремглаво в мига, когато получи заръката, а мисис Бардел този път бе действително загубила напълно съзнание.

Глава четиридесет и седма

Посветена главно на делови въпроси и на временното превъзходство на Додсън и Фог. Мистър Уинкл се появява отново при необикновени обстоятелства. Великодушието на мистър Пикуик се оказва по-силно от неговата упоритост

Джоб Тротър, без да намалява скоростта си, тичаше нагоре по Хоулборн: ту в средата на пътя, ту по плочника, ту пък в канавката, според възможностите да се провре всред гъмжилото от мъже, жени, деца и екипажи в различните части на оживената улица и без оглед на всички препятствия не спря нито за секунда, докато не стигна портата на Грей’с Ин. Въпреки цялото му бързане обаче портата бе затворена половин час преди той да пристигне, а докато открие мистър Пъркъровата перачка, която живееше с омъжената си дъщеря, която бе отдала ръката си на един приходящ келнер, който пък живееше на първия етаж в някаква къща на някаква улица съвсем близо до някаква пивоварна някъде зад Грей’с Ин лейн, оставаха само петнадесет минути до времето, когато затваряха тъмницата за през нощта. Трябваше още да се изтръгне мистър Лоутън от задната стая на „Свраката и пънът“ и Джоб Тротър едва бе успял да се справи с тази задача и да предаде съобщението на Сам Уелър, когато часът удари десет.

— Ето — рече Лоутън, — стана много късно. Не можете да си влезете тази вечер; ще трябва да нощувате на открито, приятелю.

— Не се тревожете за мене — отвърна Джоб. — Аз мога да спя гдето и да е. Но не е ли по-добре да се видим с Пъркър още тази вечер, за да може да сме там по-рано утре сутрин?

— Да — отговори Лоутън, след като поразмисли, — ако беше за друг някой, Пъркър съвсем нямаше да е доволен да го търся у тях; но тъй като е за мистър Пикуик, ще се осмеля да наема кола за сметка на кантората. — Решавайки да действува по този начин, мистър Лоутън си взе шапката и като замоли събраната компания да избере заместник-председателствуващ масата за временното му отсъствие, се запъти до най-близката пиаца за файтони. Той повика най-хубавия на вид файтон и заръча на кочияша да ги закара до Монтагю Плейс, Ръсел Скуеър.

Мистър Пъркър имаше гости на вечеря, както свидетелствуваха светлините по прозорците на приемната и звуците на хубав роял и на не дотам хубав слаб глас, долитащ оттам; а и доста налагащ се мирис на печено месо се ширеше по входа и стълбите. В същност, тъй като двама много добри провинциални посредници бяха прескочили до столицата, по този случай биде поканено малко приятно общество, състоящо се от: мистър Сникс, възглавяващ осигурителното дружество за живот; мистър Прози, известен юрист; трима видни адвокати; един синдик от Съда за несъстоятелност; един от нарочните правозастъпници на Темпл; един негов ученик — самоуверен млад човек с малки очички, който бе написал увлекателна книга върху закона по прехвърляне на имоти, с огромен брой бележки и забележки; и някои други изтъкнати личности. От тази компания се отдели дребничкият мистър Пъркър, когато му съобщиха шепнешком за посещението на неговия чиновник; отправяйки се към столовата, той завари там мистър Лоутън и Джоб Тротър, изглеждащи призрачни като сенки на светлината на кухненската свещ, която един „джентълмен“ в плюшени панталони и памучни чорапи бе благоволил да постави на масата с подходящото високомерие към чиновника и всичко останало, свързано с „кантората“.

— Е, Лоутън — рече дребният мистър Пъркър, затваряйки вратата, — какво има? Да не е получено някакво важно писмо, а?

— Не, сър — отвърна Лоутън. — Това е пратеник на мистър Пикуик, сър.

— На Пикуик, а? — рече дребният човек и бързо се обърна към Джоб: — Е, казвайте.

— Додсън и Фог са наредили да арестуват мисис Бардел заради разноските, сър — осведоми го Джоб.

— Не може да бъде! — възкликна Пъркър, като пъхна ръце в джобовете си и се облегна на бюфета.

— Да — потвърди Джоб. — Изглежда, са получили когновит от нея за парите си веднага след делото.

— Бога ми — удиви се Пъркър, като си измъкна двете ръце от джобовете и силно тупна превитите си десни пръсти о лявата длан, — те са най-хитрите шмекери, с които съм имал вземане-даване.

— Най-ловките адвокати, които аз познавам, сър — забеляза Лоутън.

— Ловки! — потвърди Пъркър. — Винаги се изплъзват.

— Съвсем вярно, сър, винаги — съгласи се Лоутън; и тогава и шефът, и чиновникът потънаха за няколко секунди в размишления, с оживени лица, сякаш се вглъбяваха в едно от най-прекрасните и гениални открития, достигнати от човешкия ум. Щом те се поокопитиха до известна степен от своя възторжен унес, Джоб Тротър изложи останалата част на своето поръчение. Пъркър кимна замислено глава и извади джобния си часовник.

— Ще бъда там точно в десет — рече дребният човек. — Сам е напълно прав. Кажете му го. Ще изпиете ли чаша вино, Лоутън?

— Не, благодаря, сър.

— Искате да кажете „да“, струва ми се — настоя дребният човек и се обърна към бюфета за каната и чаши.

Тъй като Лоутън действително искаше да каже „да“, то не поде повече дума по този въпрос, а само с театрален шепот запита Джоб дали не смята, че провесеният срещу камината портрет на Пъркър е поразително точен, на което Джоб, разбира се, отговори утвърдително. Виното бе налято междувременно, Лоутън пи за здравето на мисис Пъркър и децата, а Джоб Тротър — за това на Пъркър. Джентълменът с плюшените панталони и памучни чорапи, считайки, че не влиза в неговите задължения да изпраща хората от кантората, упорито отказа да се появи при повикването му посредством звънеца и те самички се изпратиха до улицата. Дребният адвокат се отправи към своята приемна, чиновникът му — към „Свраката и пънът“, а Джоб — към пазара Ковънт Гардън, за да прекара нощта в един кош за зеленчук.

Точно в уречения час на следната утрин дребният адвокат почука на мистър Пикуиковата врата, която биде много чевръсто отворена от Сам Уелър.

— Мистър Пъркър, сър — доложи Сам на мистър Пикуик, който бе седнал до прозореца със замислен вид. — Много се радвам, дето сте се отбили случайно, сър. Струва ми се, че началството иска да размени една-две думи с вас.

Пъркър хвърли многозначителен поглед към Сам, показвайки, че е разбрал намека да не казва, че е бил повикан; а като му направи знак да се приближи, пошепна нещо на ухото му.

— Ама наистина ли, сър? — отдръпна се извънредно учуден Сам.

Пъркър кимна и се усмихна.

Мистър Самюъл Уелър погледна дребния адвокат, после мистър Пикуик, после тавана, после Пъркър отново, усмихна се, засмя се високо, а най-сетне грабна шапката си от килима и изчезна без повече обяснения.

— Какво означава това? — запита мистър Пикуик, взирайки се изненадан в Пъркър. — Защо изпадна Сам в такова особено настроение?

— О, нищо, нищо — рече Пъркър. Хайде, драги мой сър, придърпайте стола си до масата. Имам да ви казвам доста много неща.

— Какви са тези книжа? — запита мистър Пикуик, когато дребният човек постави на масата неголям свитък документи, вързани с червена лента.

— Книжата по делото Бардел-Пикуик — отвърна Пъркър и развърза вързопа със зъби.

Мистър Пикуик затътри шумно стола си, тръшна се в него, скръсти ръце и погледна строго — доколкото мистър Пикуик можеше да гледа строго — своя приятел юрист.

— Вие не обичате да ви се споменава за това дело? — каза дребният човек, все още зает с въпросния възел.

— Не, действително не обичам — потвърди мистър Пикуик.

— Много съжалявам — отвърна Пъркър, — защото това ще бъде предметът на нашия разговор…

— Предпочитам никога да не се споменава за това между нас — прекъсна го бързо мистър Пикуик.

— Хайде, хайде, драги мой сър — продължи дребният човек, като отвърза свитъка и живо погледна изпод очи мистър Пикуик, — ще трябва да го споменем. Аз нарочно дойдох тук. Сега готов ли сте да изслушате каквото имам да ви кажа, драги мой сър? Не бързам, ако не сте готов, мога да почакам. Взел съм си тазсутрешен вестник. Разполагайте с моето време както обичате. Моля! — И дребният човек прехвърли крак върху крак, давайки си вид, че почва да чете най-спокойно и съсредоточено.

— Добре, добре — въздъхна мистър Пикуик, но същевременно се усмихна поомекнал. — Казвайте, каквото има да казвате, сигурно е старата история.

— С известна разлика, драги мой сър, с известна разлика — добави Пъркър и сгъвайки бавно вестника си, го сложи обратно в джоба. — Мисис Бардел, тъжителката в процеса, е зад тези стени, сър.

— Зная това — беше отговорът на мистър Пикуик.

— Отлично — отвърна Пъркър. — И вероятно ви е известно как е дошла тук, искам да кажа, на какви основания и по чий иск?

— Да, поне чух сведенията на Сам по този въпрос — рече мистър Пикуик с привидно равнодушие.

— Сведенията на Сам по този въпрос — поде Пъркър — са, смея да кажа, напълно достоверни. Е, и сега, драги мой сър, първият въпрос, що искам да ви задам, е, дали тази жена трябва да остане тук?

— Да остане тука! — повтори мистър Пикуик.

— Да остане тука, драги мой сър — потвърди Пъркър, като се облегна на стола си и впери поглед в своя клиент.

— Защо питате мене? — рече този джентълмен. — Това зависи от Додсън и Фог, знаете го много добре.

— Нищо подобно не зная — възрази с твърдост Пъркър. — Не зависи от Додсън и Фог; вие познавате тези хора не по-зле от мене, драги мой сър. Зависи единствено, изцяло и напълно от вас.

— От мене! — възкликна мистър Пикуик, като скочи нервно от стола си и веднага след това седна отново.

Дребният човек почука два пъти върху капака на табакерата си, отвори я, смръкна солидна щипка енфие, затвори табакерата и повтори думите: „От вас.“

— Слушайте, драги мой сър — подхвана дребният човек, комуто енфието бе сякаш вляло решителност, — слушайте: дали тя ще бъде неотложно освободена, или ще остане затворена до живот, зависи от вас и само от вас. Чуйте ме докрай, драги мой сър, ако обичате, и не бъдете тъй енергичен, защото само ще се изпотите без никаква полза. Слушайте — продължи Пъркър, като отчиташе всеки свой довод на различен пръст, — слушайте: никой освен вас не може да я избави от тази бърлога на мизерията; а това вие може да сторите, като платите разноските по делото — както на ищеца, тъй и на ответника — и дадете парите на тези акули от Фриймън’с Корт. Моля ви, не се вълнувайте, драги мой сър.

Мистър Пикуик, чието лице претърпя най-изумителни промени по време на това слово и който явно бе готов да избухне в страшно негодувание, успокои гнева си, доколкото можа. Пъркър, подсилвайки мощта на своите доводи с нова щипка енфие, продължи:

— Аз видях жената тази сутрин. Като платите разноските, вие може напълно да се освободите от исканото обезщетение; и нещо повече (знам, че това е от много по-голямо значение за вас, драги мой сър), ще получите доброволна декларация, написана от нея във формата на писмо до мене, че тази история е била от самото начало измислена, подстрекавана и извършена от онези двамата, Додсън и Фог; че тя дълбоко съжалява, загдето е станала причина за вашите неприятности и злополучия; и че желае аз да се застъпя пред вас с молба да й простите.

— Но ако й платя разноските по делото! — възмути се мистър Пикуик. — Безценен документ наистина!

— Няма „ако“ в случая, драги мой сър — рече тържествуващ Пъркър. — Тук е самото писмо, за което говоря. Донесено в кантората ми от някаква жена в девет часа тази сутрин, преди кракът ми да е стъпил в затвора или да съм имал какъвто и да било разговор с мисис Бардел, честна дума. — Изваждайки писмото от свитъка, дребният адвокат го постави до лакътя на мистър Пикуик и засмърка енфие две последователни минути, без да мигне.

— Това ли е всичко, което има да ми кажете? — меко запита мистър Пикуик.

— Не съвсем — отвърна Пъркър. — Не бих се осмелил да твърдя засега, че текстът на въпросния когновит, естеството на подразбиращите се подбуди и всички доказателства, които можем да съберем по воденето на процеса, биха дали достатъчно основания за едно обвинение за клевета. Страхувам се, че не, драги мой сър; струва ми се, че онези двамата са твърде хитри, за да го допуснат. Но бих искал да подчертая все пак, че обстоятелствата, взети като цяло, са достатъчни, за да ви оправдаят всички разумни люде. А сега, драги мой сър, оставям на вас да решите. Тези сто и петдесет лири или нещо подобно (вземете ги като кръгла сума) не са нищо за вас. Известни съдебни заседатели се произнесоха против вас; макар и решението им да е погрешно, те отсъдиха тъй, както смятаха, че е право: тоест против вас. Сега ви се отдава възможност без особено усилие да заемете много по-изгодно положение, отколкото бихте могли, ако останете тук; последното би се тълкувало от хората, които не ви познават, само като твърдоглавство, като своенравие и упоритост; нищо друго, драги мой сър, повярвайте ми. Може ли да се колебаете дали да се възползувате от случая, когато това означава да се възвърнете към приятелите си, към старите си занимания, към здраве и удоволствия; когато това ще освободи вашия верен и привързан прислужник, когото в обратен случай вие обричате на затвор за цял живот; и преди всичко, когато това представлява най-великодушното отмъщение — и знам, драги мой сър, че то ви е тъкмо по сърце — да изтръгнете тази жена от това място на нищета и разврат, в което никой мъж не би трябвало да бъде затварян, ако зависеше от мен, а за една жена подобно наказание е още по-страшно и варварско. И питам ви сега, драги мой сър, не само като ваш юридически съветник, но и като ваш искрен приятел, ще оставите ли да се изплъзне този случай на достижение на всички тези цели и осъществяване на всички тези добрини само заради дребнавото съображение, че няколко лири ще влязат в джобовете на двама мошеници, които, тъй или иначе, колкото повече печелят, толкова по-алчни стават и още по-скоро ще затънат в някоя нечиста афера, завършваща с неизбежен провал? Изложих ви тези доводи много непохватно и вяло, драги мой сър, но ви моля да си помислите върху тях. Преобръщайте ги в ума си колкото време ви е угодно. Аз чакам тук за вашия отговор най-търпеливо.

Преди мистър Пикуик да успее да отговори, преди мистър Пъркър да поеме една двадесета от енфието, тъй необходимо след необичайно дългото обръщение, се чу ниско жужене на гласове отвън, последвано от нерешително почукване на вратата.

— Боже, боже — възкликна мистър Пикуик, когото приятелят му явно бе развълнувал, — колко досадна е тази врата! Кой е там?

— Аз, сър — отвърна Сам Уелър, провирайки глава.

— Не мога да разговарям с вас точно сега, Сам — рече мистър Пикуик. — Зает съм в момента, Сам.

— Извинявайте, сър — отвърна мистър Уелър, — но има една дама тук, сър, дето иска да ви съобщи нещо много особено.

— Не мога да приема никаква дама — възрази мистър Пикуик, които тозчас видя мислено образа на мисис Бардел.

— Не съм съвсем сигурен, че е тъй, сър — настоя мистър Уелър, клатейки глава, — ако знаехте кой е наблизо, щяхте да пеете друга песен, както си казал ястребът с радостен смях, когато чул червеношийки да пеят зад ъгъла.

— Кой е, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Ще я приемете ли, сър? — Сам зададе въпроса си, като придържаше с ръка вратата, сякаш зад нея имаше някакво любопитно живо зверче.

— Струва ми се, че се налага — рече мистър Пикуик, поглеждайки Пъркър.

— Добре тогаз, влизайте всички и да почваме! — провикна се Сам. — Бийте гонга, вдигайте завесата: появяват се двамата конспиратори.

С тези думи Сам Уелър отвори отведнъж вратата и в стаята се втурна стремително мистър Натаниъл Уинкл, водейки след себе си за ръка същата онази млада дама, която в Дингли Дел бе носила ботушките поръбени с пухкава кожа и която сега, в приятно съчетание на поруменяване и смущение и лилава коприна, и изящна шапчица, и разкошен дантелен воал, изглеждаше по-хубава от когато и да било.

— Мис Арабела Алън! — възкликна мистър Пикуик и стана от стола си.

— Не — отвърна мистър Уинкл и падна на колене. — Мисис Уинкл. Простете, мили приятелю, простете!

Мистър Пикуик едва вярваше на очите си и може би нямаше въобще да им повярва, ако не бе получил убедително потвърждение от лицето на усмихнатия Пъркър, а на заден план — от Сам и хубавата домашна прислужничка, които повидимому наблюдаваха сцената с най-живо задоволство.

— О, мистър Пикуик — тихо проговори Арабела, разтревожена сякаш от неговото мълчание, — ще ми простите ли за моето неблагоразумие?

Мистър Пикуик не даде словесен ответ на тази молба; но той много бързо си сне очилата и сграбчвайки двете ръце на младата дама в своите, я разцелува множество пъти — може би повече, отколкото бе абсолютно необходимо, — а после, продължавайки да държи едната й ръка, каза на мистър Уинкл, че е дързък млад мушморок и го подкани да стане. Това мистър Уинкл, който от няколко секунди си триеше носа с ръба на шапката в знак на покаяние, стори веднага; тогава мистър Пикуик го тупна няколко пъти по гърба, а после сърдечно стисна ръката на Пъркър, който, да не остане назад в честитките по случая, поздравяваше и младоженката, и хубавата домашна прислужничка с най-добри и искрени чувства, а след като разтърси най-сърдечно ръката на мистър Уинкл, завърши израза на своята радост, като изсмърка толкова енфие, колкото да накара половин дузина души с обикновено устроени носове да кихат до края на живота си.

— Е, мило мое момиче — рече мистър Пикуик, — как стана всичко това? Хайде! Седнете и ми разкажете всичко. Колко добре изглежда, нали, Пъркър? — добави мистър Пикуик, съзерцавайки лицето на Арабела с поглед, тъй пълен с гордост и възхита, сякаш тя беше негова дъщеря.

— Прекрасно изглежда, драги мой сър — отвърна дребният човек. — Ако сам аз не бях женен, щях да почна да ви завиждам, мушморок неден! — С тези думи дребният адвокат ръгна мистър Уинкл в ребрата, а и този джентълмен му отвърна със същото; след което и двамата се засмяха много високо, но не толкова, колкото мистър Самюъл Уелър. Последният току-що бе намерил отдушник на чувствата си, като целуна хубавата домашна прислужничка под прикритието на вратата на долапа.

— Цял живот не ще мога да ви се отблагодаря достатъчно, Сам — каза Арабела с най-очарователната усмивка, която човек може да си представи. — Никога не ще забравя вашите усилия в Клифтънската градина.

— Не заслужава да се говори за туй, госпожо — отвърна Сам. — Аз само помогнах на природата, както рекъл докторът на една майка, когат’ уморил детето от кръвопускане.

— Мери, драга моя, седнете — прекъсна размяната на любезности мистър Пикуик. — Е, сега казвайте, откога сте женени, а?

Арабела погледна свенливо своя съпруг и господар, който отвърна:

— Само от три дена.

— Само от три дена, а? — подхвана мистър Пикуик. — А какво сте правили последните три месеца?

— О, наистина! — обади се Пъркър. — Хайде, давайте отчет за това протакане! Сами виждате: Пикуик е удивен единствено от това, че всичко не е било свършено още преди месеци.

— Работата е там — обясни Уинкл, поглеждайки поруменялата си млада съпруга, — че дълго време не можех да убедя Бела да избяга с мене. А когато я убедих, мина още дълго време, преди да се представи сгоден случай. Мери трябваше също да даде едномесечно предупреждение, преди да напусне работа в съседната къща, а без нейната помощ нямаше да можем нищо да направим.

— Честна дума — възкликна мистър Пикуик, който междувременно си бе сложил очилата и местеше поглед от Арабела към Уинкл и от Уинкл към Арабела, а по лицето му се четеше толкова радост, колкото въобще човешките добри чувства и топлосърдечие могат да отразят в едно лице, — честна дума, вие сте действували много систематично, не ще и съмнение. А вашият брат знае ли за всичко това, мило дете?

— О, не, не — отвърна Арабела, променяйки цвета на лицето си. — Мили мистър Пикуик, той трябва да узнае само от вас… от вашите уста. Той е толкова невъздържан, толкова предубеден и… толкова много държи на своя приятел, мистър Сойър — добави Арабела, свеждайки поглед, — че ужасно се боя за последиците.

— О, наистина! — сериозно каза Пъркър. — Вие трябва да се заемете с техния въпрос, сър. Двамата млади мъже ще се отнесат почтително към вас и не биха изслушали никого другиго. Вие сте длъжен да осуетите евентуално нещастие, драги мой сър. Гореща кръв, гореща кръв. — И дребният човек смръкна предупредително щипка енфие и поклати глава в знак на съмнение.

— Вие забравяте, мило дете — ласкаво отвърна мистър Пикуик, — вие забравяте, че съм затворник.

— Не, нито за миг не съм го забравила, мой мили сър — отвърна Арабела. — Никога, никога не съм го забравяла. Непрекъснато съм мислила колко ли много страдате, затворен в това ужасно място. Но съм се надявала, че в името на нашето щастие вие ще направите онова, което никога не бихте сторили заради себе си. Ако брат ми чуе за станалото най-първо от вас, сигурна съм, че ще се сдобрим. Той е единственият ми родственик на този свят, мистър Пикуик, и ако вие не се застъпите за мен, ще загубя дори и него. Аз сгреших, много сгреших, знам го… — Тук бедната Арабела скри лице в кърпичката си и горчиво заплака.

Тези сълзи подействуваха доста силно на мистър Пикуик; а когато мисис Уинкл си изсуши очите и започна да го увещава и умолява с най-нежните тонове на нежния си глас, той стана особено неспокоен и явно се колебаеше как да постъпи, защото често-често си потъркваше нервно очилата, носа, панталоните, главата и гетрите.

Възползувайки се от тези признаци на нерешителност, мистър Пъркър (когото, изглежда, младата двойка бе посетила рано същата утрин) изтъкна с юридическа целенасоченост и съобразителност, че мистър Уинкл старши все още не бил запознат с важното издигане в стълбата на живота, осъществено от неговия син; че бъдещите възможности на горепоменатия син зависели напълно от горепоменатия Уинкл старши, в смисъл той да продължи да гледа на сина си с неотслабващо чувство на обич и привързаност, нещо, което изглеждало твърде невероятно, ако това важно събитие останело дълго в тайна от него; че мистър Пикуик, отправяйки се към Бристол да потърси мистър Алън, би могъл по същите причини да отиде и до Бирмингам да потърси мистър Уинкл старши; последно, че мистър Уинкл старши имал пълно право и основание да счита мистър Пикуик до известна степен като настойник и съветник на своя син и че следователно било необходимо този джентълмен, както действително подобавало и на личността му, да съобщи на горепоменатия Уинкл старши лично, със собствени слова, всички обстоятелства на случая заедно с ролята, която той е изиграл в събитието.

Мистър Тъпман и мистър Снодграс пристигнаха в много подходящ момент, тъкмо при тази част на пледоарията, а тъй като бе необходимо да им се обясни всичко, що бе станало, заедно с различните основания „за“ и „против“, всички доводи бидоха отново повторени, след което всеки изтъкваше своя довод по свой собствен начин, давайки му свой собствен размер. Най-сетне, след като мистър Пикуик загуби по всички точки поради много доводи и възражения и бидейки в неминуема опасност да загуби и разума си по същите причини, той прегърна Арабела и заяви, че тя е извънредно мило същество, че не знае как е станало, но я обикнал, още щом я видял; каза също, че не му давало сърце да застава на пътя на щастието на младите и нека те разполагат с него както искат.

Първото нещо, което мистър Уелър направи, щом чу за това отстъпление, беше да изпрати Джоб Тротър до знаменития мистър Пел с поръчение той да предаде на вестителя документа за изплатени дългове, който мъдрият му родител бе имал предвидливостта да остави при този образован джентълмен, в случай че потрябва някога спешно; следващата му постъпка беше да вложи целия си наличен капитал в покупка на двадесет и пет галона лек портер, разпределен от него собственоръчно на двора между всички желаещи да се почерпят; като завърши и това, той почна да вика „ура“, обикаляйки зданието, докато пресипна, и най-сетне си възвърна постепенно обичайното спокойно и философско разположение на духа.

В три часа следобед мистър Пикуик огледа за последен път малката си стая и тръгна, проправяйки си, доколкото можеше, път през гъмжилото от несъстоятелни длъжници, тълпящи се нетърпеливо да му стиснат ръка, докато стигна стъпалата пред портиерската стая. Тук той се обърна и погледна наоколо, а очите му веднага засмяха: в цялото това множество от бледи, изтънели лица той не видя нито едно, което да не бе облекчил със своята отзивчивост и щедрост.

— Пъркър — рече мистър Пикуик, правейки знак на един млад мъж да се приближи, — това е мистър Джингл, за когото ви говорих.

— Много добре, драги мой сър — отвърна Пъркър, като погледна настойчиво Джингл. — Ще се видим отново утре, млади човече. Надявам се, че цял живот ще помните и носите в сърцето си онова, което ще ви съобщя, сър.

Джингл се поклони почтително, разтрепери се цял, докато поемаше протегнатата десница на мистър Пикуик, и се оттегли.

— Джоб вече познавате, струва ми се — рече мистър Пикуик, представяйки този джентълмен.

— Познавам го, този вагабонтин — шеговито отвърна Пъркър. — Погрижете се за приятеля си и ме чакайте тук утре в един, чувате ли? А сега има ли още нещо?

— Нищо — отговори мистър Пикуик. — Предадохте ли пакетчето на вашия стар хазаин, Сам?

— Да, сър — отвърна Сам. — Той се разплака и каза, че сте много добър и щедър и че съжалява, дет не можете да му присадите скоротечна охтика, щото старият му приятел, дето живели толкоз дълго заедно, е умрял и той не можел вече си намери друг.

— Бедният човек, бедният човек! — въздъхна мистър Пикуик. — Да ви благослови бог, приятели!

При прощалните думи на мистър Пикуик стълпените хора се развикаха високо. Много от тях се опитваха да се проврат напред и да му стиснат отново ръката, когато той взе под ръка Пъркър и излезе от затвора: много по-тъжен и потиснат в този миг, отколкото когато най-първо се озова там. Уви! Колко страдащи нещастници оставяше след себе си!

Щастлива вечер беше тази поне за една от компаниите в „Джордж и ястребът“; и леки и радостни бяха две от сърцата, които изскочиха от гостолюбивата врата на следващата сутрин. Те се намираха в гърдите на мистър Пикуик и на Сам Уелър; първият джентълмен биде тутакси настанен в удобна пощенска кола с малка седалка отзад, на която вторият се качи много пъргаво.

— Сър — извика мистър Уелър своя господар.

— Да, Сам? — отвърна мистър Пикуик, подавайки глава от прозореца.

— Иска ми се тези коне да бяха прекарали три месеца и нещичко във „Флийт“, сър.

— Защо, Сам? — запита мистър Пикуик.

— Ех, сър! — възкликна Сам, потърквайки ръце. — Как щяха да търчат, ако беше тъй!

Глава четиридесет и осма

Разказва как мистър Пикуик, със сътрудничеството на Сам Уелър, опитва да смекчи сърцето на мистър Бенджамин Алън и да укроти гнева на мистър Робърт Сойър

Мистър Бен, Алън и мистър Боб Сойър седяха в малкия лекарски кабинет зад дюкяна, вглъбени в телешко задушено и бъдещи планове, когато разговорът съвсем естествено се завъртя около придобитата от горепосочения Боб клиентела и очертаващите се възможности той да си изгради добро и независимо положение с помощта на благородната професия, на която се бе отдал.

— А те, мисля — продължи нишката на разсъждението си мистър Боб Сойър, — те, мисля, са доста съмнителни, Бен.

— Какво е доста съмнително? — запита мистър Алън и едновременно изостри ума си с продължителна глътка бира. — Какво е съмнително?

— Моите възможности — отвърна мистър Боб Сойър.

— Аз забравих — рече мистър Бен Алън. — Бирата ми напомни, че забравих: да, Боб, те са съмнителни.

— Чудно как ме търсят бедняците — продължи замислено Боб Сойър. — Чукат ми по всяко време на нощта; поглъщат лекарства в невероятни количества, просто да не ти го побере умът; налагат се с мазила и пиявици с такова постоянство, че заслужават да им е по-добре; увеличават семействата си по наистина застрашителен начин. Шест от тези малки полици с падеж за един и същи ден, момчето ми, са все за мене!

— Това е много приятно, нали? — забеляза мистър Бен Алън, подавайки чинията си за още телешко задушено.

— О, много — отвърна Боб, — но още по-приятно щеше да е, ако имах пациенти, които спокойно отделят по един-два шилинга. Впрочем работата ми беше знаменито описана в обявата, Бей. Състои се в клиентела, многобройна клиентела… и това е всичко.

— Боб — рече мистър Бен Алън, като остави вилицата и ножа си и прикова очи в лицето на своя приятел. — Боб, ще ти кажа какво да правиш.

— Какво? — запита мистър Боб Сойър.

— Трябва да станеш колкото може по-скоро господар на Арабелините хиляда лири.

— Три процента английска държавна консолидационна рента, записана на нейно име в книгата или книгите на управителя на Английската банка — добави Боб Сойър на юридически език.

— Точно тъй — потвърди Бен. — Тя ще получи тези пари, когато стане пълнолетна или пък се омъжи. Трябва й още една година да стане пълнолетна, но ако ти набереш достатъчно смелост, тя ще се омъжи, преди да е минал и един месец.

— Тя е извънредно чаровно и прелестно създание — рече мистър Робърт Сойър в отговор, — но, доколкото знам, има един недостатък, Бен. Тъй се е случило за жалост, че й липсва само едно: липсва й добър вкус; тя не ме харесва.

— На мнение съм, че тя сама не знае какво харесва — презрително каза мистър Бен Алън.

— Може би — забеляза мистър Боб Сойър, — но аз съм на мнение, че тя добре знае какво не харесва, а това е по-важно.

— Бих искал — подхвана мистър Бен Алън със стиснати зъби, говорейки също като дивак, който яде сурово вълче месо, що разкъсва с пръсти, а не като миролюбив младеж, който се храни с телешко задушено, употребявайки нож и вилица, — бих искал да знам дали някой негодник не се увърта около нея и не опитва да спечели сърцето й. Смятам, че бих го убил, Боб.

— Аз бих го продупчил с куршум, ако го открия — отсече мистър Сойър след солидна глътка бира, поглеждайки злобно иззад глинената си чаша. — Ако това не му подействува, ще го оперирам да му извадя куршума и тъй ще го довърша.

Мистър Бенджамин Алън впи мълчаливо разсеяния си поглед в своя приятел за няколко минути и после каза:

— Ти никога не си й правил истинско предложение, а, Боб?

— Не. Защото виждах, че няма смисъл — отвърна мистър Робърт Сойър.

— Трябва да го направиш, преди да са изминали двадесет и четири часа — отвърна Бен с отчаяно хладнокръвие. — Тя трябва да се съгласи или да ми каже причината. Аз ще упражня властта си над нея.

— Добре — съгласи се Боб Сойър. — Ще видим.

— Ще видим, драги приятелю — свирепо отвърна Бен Алън. Той замълча, а после добави с прекъсван от вълнение глас. — Ти я обичаш от дете, приятелю. Обичаше я, когато ходехме заедно като хлапаци на училище, а тя дори тогава странеше и отблъскваше младежките ти чувства. Помниш ли как един ден ти настояваше с цялата жар на детинската си любов тя да приеме два бисквита с ким и една сладка ябълка, увити на пакетче в лист от тетрадка?

— Помня — отвърна Боб Сойър.

— Тя го отблъсна, мисля — рече Бен Алън.

— Да — отговори Боб. — Тя каза, че пакетчето било останало много дълго в джоба на панталоните ми и че ябълката била неприятно топла.

— Сещам се — мрачно каза мистър Алън. — След това ние двамата я изядохме, като си отхапвахме поред.

Боб Сойър даде да се разбере, че не е забравил току-що поменатато обстоятелство, като меланхолично сви вежди и двамата приятели останаха известно време потънали всеки в собствените си мисли.

Докато тези слова се разменяха между мистър Боб Сойър и мистър Бенджамин Алън и докато момчето в сивата ливрея, озадачено от необичайно продължилия обяд, хвърляше от време на време загрижен поглед към стъклената врата, смутено от вътрешни предчувствия относно количеството телешко задушено, което щеше да остане накрая за негова лична потреба, по улиците на Бристол се движеше пристойно частен затворен кабриолет, боядисан в убитозелено, теглен от позатлъстял кафяв кон и каран от навъсен на вид човек, облечен от кръста надолу като коняр, а нагоре докаран с жакет на кочияш. Така изглеждат много често превозните средства, принадлежащи и поддържани от стари дами, свикнали на пестеливост, и в това возило седеше стара дама, негова собственица и господарка.

— Мартин! — извика старата дама на навъсения човек, подавайки глава от предния прозорец.

— Да? — отзова се навъсеният човек, докосвайки шапка в чест на старата дама.

— У мистър Сойър — рече старата дама.

— Натам съм тръгнал — рече навъсеният човек.

Старата дама кимна, за да покаже изпитваното от нея удовлетворение от проявената досетливост на навъсения човек, а навъсеният човек шибна хубавичко позатлъстелия кон и те всички заедно тръгнаха за Бобсойъровата резиденция.

— Мартин! — рече старата дама, когато кабриолетът спря пред вратата на мистър Боб Сойър, приемник на Нокморф.

— Да? — отзова се Мартин.

— Кажете на момчето да излезе да наглежда коня.

— Аз самичък ще си наглеждам коня — отвърна Мартин и постави камшика на покрива на кабриолета.

— Това няма да го позволя в никакъв случай възрази старата дама. — Вашите показания са извънредно важни и вие трябва да дойдете вътре заедно с мен. Нито за миг не трябва да ме оставяте, чувате ли?

— Чувам — отвърна Мартин.

— Добре, а защо още стоите?

— За нищо — отвърна Мартин. След това навъсеният човек бавно слезе от колелото, гдето се бе задържал на върха на пръстите на десния си крак, и след като повика момчето в сивата ливрея, отвори вратата на возилото, свали стълбичката и протягайки ръка, пъхната в тъмна кожена ръкавица, извлече навън старата дама, сякаш тя беше кутия за шапки.

— Боже мой! — извика старата дама. — Тъй съм разстроена сега, когато съм тук, Мартин, че треперя цялата.

Мистър Мартин се покашля зад тъмната си кожена ръкавица, но не изрази никакво съчувствие; тъй че старата дама се поуспокои и заприпка нагоре по стълбите на мистър Сойър, следвана от мистър Мартин. Щом старата дама влезе в дюкяна, мистър Бенджамин Алън и мистър Боб Сойър, които бяха раздигнали набързо спиртните напитки и водата и бяха разлели вонящи лекарства, за да отстранят миризмата от тютюневия дим, се спуснаха веднага да я посрещнат, преливащи от радост и обич.

— Мила лельо — възкликна мистър Бен Алън, — колко любезно от твоя страна да ни дойдеш на гости! Мистър Сойър, лельо; приятелят ми мистър Боб Сойър, за когото съм ти говорил във връзка с… знаеш, лельо. — И тук мистър Бен Алън, не бидейки в момента особено трезвен, добави думата „Арабела“, според него шепнешком, но се оказа извънредно отчетливо изречено слово, което човек, дори да не желаеше, не можеше да не чуе.

— Мой мили Бенджамин — рече старата дама, едва поемайки дъх, разтреперана от глава до пети, — не се плаши, мили мой, но мисля, че ще е по-добре да видя най-напред мистър Сойър на четири очи; за миг, само за миг.

— Боб — каза мистър Бен Алън, — ще заведеш ли леля ми в кабинета?

— Разбира се — отвърна Боб с най-професионален тон. — Елате насам, драга госпожо. Не се страхувайте, госпожо. Ще бъдем в състояние да ви оправим за много кратко време, не се и съмнявам, госпожо. Ето, драга госпожо. Моля! — С тези думи Боб Сойър разположи старата дама в едно кресло, затвори вратата и като придърпа едно друго кресло до нея, зачака да чуе подробно описани симптомите на някакво заболяване, от което вече виждаше за в бъдеще дълъг низ от доходи и облаги.

Най-първото нещо, което направи старата дама, беше да поклати многократно глава и да се разплаче.

— Нерви — забеляза снизходително Боб Сойър. — Камфоров сироп с вода три пъти дневно и нещо успокоително за нощта.

— Не зная как да започна, мистър Сойър — рече старата дама. — Толкова е мъчително и ужасно.

— Няма нужда да започвате, госпожо — отвърна мистър Боб Сойър. — Мога да предугадя всичко, което ще кажете. Главата не е в ред.

— Съжалявам, но мисля, че е сърцето — рече старата дама и леко изпъшка.

— Ни най-малка опасност за това, госпожо — отвърна Боб Сойър. — Стомахът е първичната причина.

— Мистър Сойър! — извика старата дама и потръпна.

— Ни най-малко съмнение относно това, госпожо — настоя Боб с безкрайно мъдър вид. — Ако бяхте взели лекарства навреме, драга госпожо, всичко щеше да се предотврати.

— Мистър Сойър — поде старата дама, още по-разстроена от преди, — вашето поведение е или нечувано нахалство към лице в моето състояние, или е плод на заблуда относно целта на моето посещение. Ако можеха някакви лекарства или предохранителни мерки да осуетят това, което се случи, аз сигурно щях да прибягна до тях. По-добре да видя веднага племенника си — додаде старата дама, като си въртеше възмутено чантичката, и се изправи.

— Почакайте за миг, госпожо — рече Боб Сойър. — Боя се, че не съм ви разбрал. Какво се е случило, госпожо?

— Племенницата ми, мистър Сойър — отвърна старата дама, — сестрата на вашия приятел.

— Да, госпожо — нетърпеливо я подкани Боб, защото, макар и много развълнувана, старата дама говореше мъчително бавно, както често го правят старите дами. — Да, госпожо.

— Тя напусна моя дом, мистър Сойър, преди три дена под предлог да навести сестра ми, друга нейна леля, която държи голям интернат, точно при крайпътния камък на три мили, с необикновено голяма плачеща върба отвън и дъбова врата — старата дама поспря на това място, за да изсуши сълзите си.

— Ох, по дяволите плачещата върба, госпожо! — провикна се Боб, съвсем забравил професионалното си достойнство от вълнение. — Говорете по-бързо: карайте с повече па̀ра, госпожо, моля!

— Тази сутрин — бавно произнесе старата дама, — тази сутрин тя…

— Тя се завърна, нали, госпожо? — прекъсна я живо Боб. — Завърна ли се?

— Не, не се завърна; тя ми писа — отвърна старата дама.

— Какво ви писа? — нетърпеливо запита Боб.

— Тя ми писа, мистър Сойър — отвърна старата лейди — … и точно затова искам да подготвя предварително Бенджамин, внимателно, малко по малко; тя казва, че… писмото е в джоба ми, мистър Сойър, но очилата ми са в екипажа и само времето ще ви отнема, ако се опитам да ви посоча пасажа без тях; накратко казано, мистър Сойър, тя ми писа, че се е омъжила.

— Какво! — каза или по-скоро изкряска мистър Боб Сойър.

— Омъжила се е — повтори старата дама.

Мистър Боб Сойър не остана да чуе повече. Той се стрелна от кабинета в дюкяна и изрева колкото му глас държи:

— Бен, момчето ми, тя е офейкала.

Мистър Бен Алън, който дремеше зад тезгяха с клюмнала глава, щом чу това ужасно съобщение, се впусна стремглаво към мистър Мартин и вплитайки пръсти във вратовръзката на този мълчалив прислужник, изрази намерението си да го удуши на място. Това свое намерение той се залови да прилага на дело светкавично — както често става при изпаднали в отчаяние — извънредно стремително и с ловкостта на хирург.

Мистър Мартин, който беше човек несловоохотлив и без голяма дарба за красноречие и убедителност, се предостави за няколко секунди на тази операция с много спокоен и приветлив израз на лицето; виждайки обаче, че това застрашава скоро да доведе до последици, при които би било извън рамките на неговите възможности да предяви правото си на заплата, издръжка или нещо друго, и то за вечни времена, той промърмори някакво неясно възражение и събори мистър Бенджамин Алън на земята. А тъй като пръстите на този джентълмен бяха вкопчени в неговата връзка, той нямаше друг избор, освен да го последва надолу. И те двамата се търкаляха и бореха на пода, когато вратата на дюкяна се отвори и компанията неочаквано се увеличи от влезлите двама посетители, а именно: мистър Пикуик и мистър Самюъл Уелър.

Първото впечатление, добито от мистър Уелър при тази гледка, беше, че мистър Мартин е бил нает от предприятието на Сойър, приемник на Нокморф, за да взема силни лекарства или да изпада в пристъпи с експериментална дел, или пък да гълта от време на време отрова, с оглед да се изпита въздействието на някои нови противоотровни средства, въобще да прави едно или друго, за да тласка напред великата медицинска наука и да удовлетворява неукротимия дух на любознателност, горящ в гърдите на двамата й млади жреци. И тъй, без намерение да се намесва, Сам застана напълно неподвижен и взе да наблюдава, сякаш силно заинтересован от резултата на правения в този миг опит. Но не и мистър Пикуик. Той веднага се хвърли към изненаданите борци с присъщата му енергия и високо призова зрителите наоколо към интервенция.

Това накара мистър Боб Сойър да се окопити, защото дотогава той бе напълно вцепенен от буйството на своя другар. С помощта на този джентълмен мистър Пикуик изправи Бен Алън на крака; виждайки, че е самичък на пода, мистър Мартин стана и се огледа.

— Мистър Алън — рече мистър Пикуик, — какво има, сър?

— Не е важно, сър! — отвърна високомерно и предизвикателно мистър Алън.

— Какво има? — запита мистър Пикуик, поглеждайки Боб Сойър. — Не се ли чувствува добре?

Преди Боб да успее да отговори, мистър Бен Алън сграбчи мистър Пикуик за ръката и промърмори с печален глас:

— Сестра ми, мой драги сър; сестра ми.

— О, това ли е всичко? — възкликна мистър Пикуик. — Надявам се лесно да уредим този въпрос. Сестра ви е здрава и читава и аз дойдох тук, мой драги сър, за да…

— Жалко, дето ставам причина да се прекъснат таквиз приятни разговори, както казал кралят, когат’ разтурил парламента — намеси се Сам, надзъртайки от стъклената врата, — но тука е в ход друг опит, сър. Има някаква достопочтена стара дама, дето лежи на килима и чака дисекция, галванизация или някаква друга животворна научна измишльотина.

— Забравих — сепна се Бен Алън. — Това е леля ми.

— Боже мой! — развълнува се мистър Пикуик. — Горкичката дама! Внимателно, Сам, внимателно.

— Неприятно положение за семейството — забеляза Сам Уелър, вдигайки лелята в едно кресло. — Хайде, помощник-касапино, давай амонячните.

Последното искане бе отправено към момчето в сиво, което бе оставило закрития кабриолет на грижите на уличния пазач и се бе върнало да види коя беше причината за вдигналата се глъчка. С помощта на момчето в сиво мистър Боб Сойър и мистър Бенджамин Алън (който полагаше трогателни грижи за свестяването на леля си, след като я бе изплашил до припадък) старата дама дойде най-после на себе си; тогава мистър Бен Алън обърна озадачено лице към мистър Пикуик и го запита какво се канел да каже, когато го бяха прекъснали тъй тревожно.

— Смятам, че всички тук сме свои, нали? — рече мистър Пикуик, като се покашля и погледна несловоохотливия човек с навъсеното лице, който караше закрития кабриолет с позатлъстелия кон.

Това подсети мистър Боб Сойър, че момчето в сиво наблюдава с широко отворени очи и наострени уши. След като хвана начинаещия аптекар за яката на жакета и го изхвърли зад вратата, Боб Сойър увери мистър Пикуик, че може да говори без задръжки.

— Вашата сестра, мой драги сър — рече мистър, Пикуик, обръщайки се към Бенджамин Алън, — е в Лондон, читава и щастлива.

— Нейното щастие не ми влиза в работа, сър — рече мистър Бенджамин Алън и махна с ръка.

— А на мен нейният съпруг ми влиза в работа, сър — подхвана Боб Сойър. — Той непременно ще ми влезе в работа. И хубавичко ще го обработя от дванадесет крачки, сър… този долнопробен мошеник! — Дотук това бе едно много хубаво порицание, и благородно на всичко отгоре; но мистър Боб Сойър порядъчно отслаби неговото въздействие, като вметна няколко общи забележки, досежно счупени глави и избодени очи, които бяха доста простовати в сравнение.

— Почакайте, сър — рече мистър Пикуик. — Преди да приписвате тези епитети на въпросния джентълмен, размислете хладнокръвно доколко голяма е неговата вина и не забравяйте преди всичко, че той ми е приятел.

— Какво! — стъписа се мистър Боб Сойър.

— Името му! — извика Бен Алън. — Името му!

— Мистър Натаниъл Уинкл — отвърна мистър Пикуик.

Мистър Бенджамин Алън съзнателно си счупи очилата под тока на ботуша си и след като прибра парчетата и ги сложи в три различни джоба, скръсти ръце, прехапа устни и хвърли заплашителен поглед към кротките черти на мистър Пикуик.

— Значи, вие, сър, сте насърчили и уредили този брак, така ли? — запита най-сетне мистър Бенджамин Алън.

— И прислужникът на този джентълмен, предполагам — намеси се старата дама, — е човекът, който се е навъртал около моя дом и се е опитвал да въвлече моята прислуга в заговор против господарката им. Мартин!

— Да? — отзова се навъсеният човек, пристъпвайки напред.

— Това ли е младежът, дето сте видели на пътя и за когото ми разправяхте тази сутрин?

Мистър Мартин, показал вече, че е човек несловоохотлив, погледна Сам Уелър и изръмжа едно: „Този е!“ Мистър Уелър, несвикнал с горделиви обноски, се усмихна дружелюбно, щом очите му срещнаха тези на навъсения коняр, и призна любезно, че го бил „виждал преди туй“.

— И този верен човек аз едвам не удуших! — възкликна мистър Бен Алън. — Мистър Пикуик, как посмяхте да разрешите на този тип, вашия слуга, да участвува в отвличането на сестра ми? Настоявам да поясните този въпрос, сър.

— Пояснете, сър! — свирепо извика Боб Сойър.

— Това е заговор — рече мистър Бен Алън.

— Истинско шарлатанство — добави мистър Боб Сойър.

— Позорна измяна — обади се старата дама.

— Номер и половина — заяви Мартин.

— Моля, чуйте ме — настоя мистър Пикуик, докато мистър Бен Алън се хвърли в креслото, гдето пускаха кръв на пациентите, и се отдаде на носната си кърпичка. — Не съм оказвал никаква помощ в това начинание; само присъствувах веднъж на една среща между младите хора, която нямаше да мога да осуетя, и в случая моето присъствие, мисля, не даваше възможност да се хвърли и най-малка сянка на подозрение, каквото би могло да възникне в противен случай. Ето цялата ми дейност в това предприятие и аз дори нямах представа, че замислят да встъпят тъй скоро в брак. Но забележете — добави мистър Пикуик, след като поспря, — забележете, не казвам, че бих се противопоставил, ако знаех за тези намерения.

— Чувате ли всички, чувате ли? — рече мистър Бенджамин Алън.

— Надявам се, че чуват — меко отвърна мистър Пикуик и ги погледна наред. — И се надявам да чуят и това, сър — додаде този джентълмен, а лицето му заруменя, докато говореше. — От всичко, що ми бе казано, сър, аз се уверих, че вие не сте имали никакво право да насилвате чувствата на сестра си, както сте го сторили; би трябвало по-скоро да опитате с нежност и отзивчивост да заемете мястото на най-близките, родителите й, които тя е загубила от дете. Що се отнася до моя млад приятел, бих искал да добавя, че от гледна точка на всички земни блага той има поне еднакво положение с вас самия, ако не и много по-добро; а също, че ако този въпрос не се разисква спокойно, с подходяща сдържаност, аз се отказвам от всякакви разговори на тази тема.

— Искам да направя няколко малки забележки кат добавка на туй, дето го каза почетният джентълмен, млъкнал ей сегичка — взе думата мистър Уелър и пристъпи напред. — Ето що: едно лице тука ме нарече тип.

— Това няма ни най-малка връзка с разисквания въпрос, Сам — намеси се мистър Пикуик. — Моля ви да мълчите.

— Няма нищо повече да кажа по таз точка, сър — отвърна мистър Уелър, — а само ей туй: може джентълменът да си мисли, че е имало предишна сърдечна връзка; ама е нямало нищо от този вид, щото младата дама казала още в началото на таз история, че не можела да го търпи. Никой не му е заставал на пътя и същото щеше да е за него даже младата дама никога да не беше виждала мистър Уинкл. Туй исках да кажа, сър, и след кат го сторих, смятам, че на джентълмена му е по-леко на душата.

Кратко мълчание настъпи след утешителните думи на мистър Уелър. Тогава мистър Бен Алън стана от креслото и заяви, че никога вече не щял да види Арабелиното лице; а мистър Боб Сойър се закле, въпреки ласкателното твърдение на Сам, че щял да си отмъсти страхотно на щастливия младоженец.

Но тъкмо когато страстите се бяха най-разгорещили и съществуваше опасност да останат в това състояние, мистър Пикуик намери силна съюзница в лицето на старата дама, която, явно много трогната от начина, по който той бе защитил каузата на нейната племенница, реши да отправи към мистър Бен Алън няколко успокоителни съждения, най-главните от които бяха: че в края на краищата — всяко зло за добро; че колкото по-малко се раздухва, по-бърже ще се оправи; че дяволът не е чак толкова черен и че щом нещо е сторено, връщане няма и щом нещо е непоправимо, то трябва да се изтърпи… и още други различни доводи от подобен оригинален и одобряващ характер. На всичко това мистър Бенджамин Алън отговори, че той съвсем не желаел да се покаже непочтителен към своята леля или към някого другиго от присъствуващите, но ако това не ги засягало и го оставели да си реши сам за себе си, той щял да предпочете да ненавижда сестра си до края на живота, та дори и след това.

След като това решение биде заявено петдесетина пъти, старата дама се изправи отведнъж с много царствен вид и поиска да знае какво бе направила тя, че не й оказвали уважението, подобаващо на нейната възраст и положение, та трябвало по този начин да проси и моли племенника си, когото тя помнела около двадесет и пет години, преди той да се роди, и когото видяла с очите си, когато още нямал ни един зъб в устата? А да не споменава за своето присъствие при първото му подстригване и за своето участие в множество други церемонии в ранното му детинство, чиято изключителна важност й даваше основание да предявява права върху неговата обич, послушание и отзивчивост за вечни времена.

Докато добрата дама отправяше тези упреци към мистър Бен Алън, Боб Сойър и мистър Пикуик се бяха оттеглили за разговор насаме във вътрешната стая, гдето мистър Сойър бе зърнат на няколко пъти да докосва с устни гърлото на тъмна бутилка, под чието въздействие чертите му постепенно придобиваха ведър, дори весел израз. И накрая той изскочи от стаята с бутилка в ръка и изразявайки съжалението си, че се е проявил като глупак, предложи да пият за здравето и благополучието на мистър и мисис Уинкл, които той искал, без всякаква завист, пръв да поздрави за тяхното щастие. Чувайки това, мистър Бен Алън стана отведнъж от стола си и като сграбчи бутилката, се отзова на тоста тъй сърдечно, че лицето му потъмня почти колкото самата бутилка, защото напитката беше силна. Сетне бутилката захвана да обикаля всички, докато се изпразни, и последва толкова много стискане на ръце и размяна на любезности, че дори каменоликият мистър Мартин благоволи да се усмихне.

— А сега — рече Боб Сойър, потърквайки ръце — ще прекараме една весела вечер.

— Съжалявам — отвърна мистър Пикуик, — но трябва да се върна в странноприемницата. Не съм свикнал да се изморявам напоследък, а пътуването дотук ме изтощи.

— Но чай ще пиете, нали, мистър Пикуик? — покани го старата дама с покоряваща миловидност.

— Благодаря ви, няма да мога — отказа поканата този джентълмен.

Истината бе, че явно растящото възхищение на старата дама от мистър Пикуик бе главната причина той да си тръгне. Той се сети за мисис Бардел; и при всеки поглед, хвърлен към него от старата дама, го избиваше студена пот.

Тъй като не можаха да предумат мистър Пикуик да остане, реши се по негово предложение мистър Бенджамин Алън да го придружи при пътуването му до дома на мистър Уинкл старши и за целта да наемат екипаж, които да чака пред вратата в девет часа следващата сутрин. Тогава мистър Пикуик се сбогува и придружен от Сам Уелър, се отправи към „Буш“. Заслужава да се отбележи, че лицето на мистър Мартин бе страхотно изкривено, докато се ръкуваше със Сам при раздялата, и че той пусна една усмивка и една ругатня едновременно — признак, показващ на по-добре запознатите с особеностите на този джентълмен, че той изказва голямо задоволство от обществото на мистър Уелър и проси честта да се продължи това познанство.

— Да поръчам ли отделна стая за вечеря, сър? — запита Сам, когато бяха стигнали в „Буш“.

— Няма смисъл, Сам — отвърна мистър Пикуик. — Аз вече вечерях в кафенето и скоро ще си легна, тъй че едва ли е необходимо. Вижте какви хора има в „търговската зала“, Сам.

Мистър Уелър отиде да изпълни заръката и бързо се върна, за да съобщи, че там имало само един джентълмен с едно око и той и съдържателят пиели заедно купа греяно вино.

— Ще отида при тях — реши мистър Пикуик.

— Странна особа е тоз, едноокият, сър — забеляза Сам, докато завеждаше господаря си. — Тъй баламосва другия, съдържателя де, че оня не знае точно на краката си ли е застанал или на главата.

Човекът, за когото бе направена горната забележка, седеше в горния край на помещението, когато влезе мистър Пикуик, и пушеше голяма холандска лула, вперил окото си в кръглото лице на съдържателя: весел наглед старчок, комуто току-що бе разказал някаква чудновата история, за която свидетелствуваха разните откъслечни възклицания от рода на: „Хайде де, просто да не повярваш! Никога не съм чувал по-странно нещо! Не ми се побира в ума, че е възможно!“ и други подобни възгласи на искрено удивление, сипещи се от устата му, като поглеждаше вперилия в него едното си око човек.

— Ваш слуга, сър — рече едноокият на мистър Пикуик. — Прекрасна вечер, сър.

— Да, несъмнено — отвърна му мистър Пикуик, докато келнерът поставяше неголяма гарафа с бренди и малко топла вода пред него.

Мистър Пикуик започна да смесва топлата вода и брендито, а едноокият го поглеждаше настойчиво от време на време и най-после каза:

— Струва ми се, че съм ви виждал вече.

— Не мога да си спомня — отговори мистър Пикуик.

— Естествено — поде едноокият. — Вие не ме познавате, но аз се запознах с двама ваши приятели, които бяха отседнали в „Паунът“ по време на изборите в Ийтънсуил.

— О, така ли? — възкликна мистър Пикуик.

— Да — отвърна едноокият. — Аз им разправях една малка случка за едни мой приятел на име Том Смарт. Може би са споменавали за това пред вас.

— Доста често — отвърна с усмивка мистър Пикуик. — Той бил ваш вуйчо, нали?

— Не, не; само приятел на вуйчо ми — отговори едноокият.

— И все пак този ваш вуйчо е бил чудесен човек — забеляза съдържателят, поклащайки глава.

— Да, струва ми се, че беше чудесен, бих рекъл, че беше чудесен — отвърна едноокият. — Мога да ви разправя една история за същия този вуйчо, господа, която сигурно доста ще ви изненада.

— Тъй ли? — рече мистър Пикуик. — Тогава искаме непременно да я чуем.

Едноокият търговски пътник си наля една чаша от греяното вино, изпи я, изпусна няколко кълба дим от холандската си лула и тогава, след като извика на останалия край вратата Сам да не си отива, освен ако желае да го стори, защото историята не била тайна, впери окото си в съдържателя и започна разказа си дословно както е даден в следващата глава.

Глава четиридесет и девета

В която се разказва за вуйчото на търговския пътник

Моят вуйчо, господа — почна търговският пътник, — беше един от най-веселите, най-приятните, най-умните хора. Съжалявам, че не сте го познавали. Но като размислих, господа, добре, че не сте го познавали, защото в такъв случай по силата на природните закони би трябвало днес или да сте мъртви, или толкова близо до смъртта, че нямаше да можете да излизате от къщи и щяхте да сте се отказали да общувате; а то значи, че щях да бъда лишен от неоценимото удоволствие да разговарям в този момент с вас. Господа, бих желал вашите бащи и майки да са познавали моя вуйчо. Те биха били страшно очаровани от него, особено уважаемите ви майки. Уверен съм в това. Ако трябва да подчертая две от многото добродетели, които той притежаваше, бих казал, че той умееше да приготовлява пунш и да пее песни след вечеря. Простете ми, че се спирам на тези меланхолични спомени за достойния покойник, но такъв човек като моя вуйчо не се среща всеки ден.

Винаги съм смятал, господа, че едно много важно обстоятелство в биографията на моя вуйчо е това, че той бе много близък приятел и другар на Том Смарт от голямата фирма „Билсън и Слъм“, Катитън Стрийт, Сити. Вуйчо ми работеше при „Тигин и Уелпс“, но дълго време пътуваше по същите места, по които пътуваше и Том. И още първата вечер, когато се срещнали, вуйчо ми обикнал Том и Том обикнал вуйчо ми. Едва минал половин час от тяхното запознанство, и те се хванали на бас на една нова шапка: кой ще направи по-хубав пунш и кой ще изпие по-бързо една кварта от него. Вуйчо ми спечелил баса по отношение на правенето, но Том Смарт го надминал в пиенето с цяла половин лъжичка. После изпили по още една кварта за здравето на единия и на другия и оттогава станали верни приятели.

На вид вуйчо ми беше малко по-нисък от среден ръст, но беше малко по-пълен от обикновеното и може би малко по-червендалест. Не сте виждали по-прелестно лице, господа, приличаше на Пънч, само че носът и брадата му бяха по-хубави. Очите му непрестанно трепкаха и блещукаха и издаваха добро настроение. А усмивката му — не някакво безсмислено хилене, а истинска, весела, сърдечна, ведра усмивка, — тя не се махваше от лицето му. Веднъж изхвръкнал от двуколката и си треснал главата на километражния камък. Останал зашеметен, а лицето му било така нашарено от струпания по пътя чакъл, че, както той казваше, ако майка му се върнела от оня свят, нямало да го познае. Наистина, като си мисля, господа, в същност сигурен съм, че тя не би могла да го познае, тъй като тя е умряла, когато вуйчо ми е бил на две години и седем месеца, и смятам, че дори да не беше историята с чакъла, тя пак би се стреснала от ботушите му с кончове, а да не говорим за доста червендалестото му лице. Както и да е, той лежал там и както много пъти съм чувал вуйчо ми да разказва, а и по думите на човека, който го вдигнал, така весело се усмихвал, като че ли бил паднал за собствено удоволствие, а когато му пуснали кръв още при първите проблясъци на слабо съживяване, той се изправил в леглото, засмял се от все сърце, целунал младата жена, която държала легена, и поискал агнешки котлет и мариновани орехи. Той много обичаше мариновани орехи, господа, и винаги казваше, че те подобряват вкуса на виното, ако се ядат без оцета.

Вуйчовото голямо пътешествие ставаше през есента. Той тогава ходеше да събира борчовете и да приема нови поръчки. От Лондон до Единбург, от Единбург до Глазгоу, от Глазгоу пак в Единбург и оттам с рибарска лодка в Лондон. Разбирате, че повторното отиване в Единбург бе за негово лично удоволствие. Обичаше да отива там за една седмица само за да се види със старите си приятели и докато закуси с един, обядва с друг, вечеря с трети — ето ти, че седмицата се изтърколила.

Не знам дали някой от вас, господа, е имал случай да му поднесат обилна, гостоприемна, шотландска закуска, след това да отиде на лек обяд и да хапне няколко дузини стриди с десетина или повече бутилки бира и да завърши с една-две чашки уиски. Ако ви се е случвало подобно нещо, ще се съгласите с мен, че е нужна доста здрава глава, за да можете след това да отидете на вечеря, та и да хапнете нещо и след вечеря.

Честна дума, за вуйчо ми това беше нищо. Той така се беше тренирал, че за него това бе детинска игра. Чувал съм от него, че може да прекара кой да е ден с хората от Дънди и да се прибере у дома си, без да се клатушка. При това хората от Дънди имат такива здрави глави и такъв силен пунш, господа, каквито едва ли ще намерите между двата полюса. Чувал съм, че един човек от Глазгоу и един от Дънди се надпивали петнайсет часа, без да станат от местата си. И двамата се задъхали в една и съща минута, доколкото може да се установи, и след това малко задъхване, господа, нищо им нямало.

Една вечер, двайсет и четири часа преди да отплува за Лондон, вуйчо ми вечерял у един много отдавнашен негов приятел, общинския съветник Мак някой си, който живеел в стария град Единбург. Там били жената на съветника и трите му дъщери, и възрастният му син, и трима-четирима дебели, с рошави вежди, хитри стари шотландци. Съветникът ги поканил от уважение към вуйчо ми и за да създадат добро настроение. Вечерята била превъзходна: пушена сьомга, пушена треска, овнешка глава и саздърма от агнешки дреболии — прочуто шотландско ядене, господа — за него вуйчо ми казваше, че когато го сложели на масата, приличало му на стомаха на Купидон, — и много други неща освен това, забравил съм им наименованията, но също много вкусни. Девойките били хубави и приятни, съпругата на съветника — едно от най-симпатичните същества на този свят, а вуйчо ми бил в изключително добро настроение. Младите момичета се кискали и хихикали, възрастната дама се смеела гръмогласно, а съветникът и другите старчоци ревели през всичкото време и лицата им се зачервили. Не си спомням по колко чаши пунш от уиски изпил всеки един след вечерята, но знам, че около един часа през нощта синът на съветника се опитал да изпее първия куплет от „Били вари галон бира“ и припаднал. Но тъй като до преди половин час само вуйчо ми и той стояли над масата от махагон, вуйчо ми сметнал, че е почти време да помисли за тръгване, още повече, че пиенето почнало в седем часа, та вуйчо ми да се прибере в приличен час. Но като разсъдил, че може би не е учтиво точно тогава да си тръгне, вуйчо ми сам се провъзгласил за председател, напълнил си още веднъж чашата и станал да пие наздравица за себе си с една изящна и хвалебствена реч и изпил тоста с голям възторг. Обаче никой не се събудил. Тогава вуйчо ми сръбнал още малко този път без разводняване, да не би уискито да му се разсърди, и като грабнал шапката си, излязъл на улицата.

Нощта била много бурна. Като затворил вратата на съветника, той нахлупил дълбоко шапката си, за да не я отнесе вятърът, сложил ръцете си в джобовете и погледнал нагоре, за да прецени какво е времето. Облаците се движели със зашеметяваща бързина: ту изцяло закривали луната, ту се отдръпвали, за да може тя в пълния си блясък да разлее светлина върху всичко наоколо, или пък със засилена бързина покривали всичко в мрак. „Не, така не става — казал вуйчо ми, говорейки на времето, сякаш се чувствувал лично обиден, — такова време не е подходящо за моето пътуване, в никакъв случай“ — заявил вуйчо ми много внушително. Той повторил няколко пъти тези думи, като с мъка запазвал равновесие — толкова дълго гледал нагоре към небето, та се зашеметил, — и тръгнал нататък.

Къщата на съветника се намирала на Канънгейт, а вуйчо ми се отправил към другия край на Лийт Уок, малко повече от километър път. От двете му страни, насочили се към тъмното небе, се издигали мрачни, пръснати в безпорядък къщи с опушени от времето фасади и с прозорци — сякаш споделяли съдбата на човешките очи, — потъмнели и хлътнали от годините. Шест, седем, осеметажни били къщите; етаж върху етаж — както децата строят къщи с карти — хвърляли тъмни сенки върху неравния паваж и нощта изглеждала още по-тъмна. Няколко фенера пламтели на големи разстояния, но те само подчертавали мръсните входове към задънени улици или общата стълба със стръмни и сложни извивки, водеща към горните етажи. Гледайки на всички тези неща като човек, който твърде често ги е виждал по-рано, та не мисли, че заслужават много внимание, вуйчо ми вървял по средата на улицата, пъхнал палци в джобовете на жилетката, и от време на време запявал откъси от различни песни с такова настроение и въодушевление, че мирните почтени хора се събуждали от първия си сън и тръпнели в леглото, докато песента замирала в далечината. Успокоени тогава, че това е сигурно някой пиян безделник, прибиращ се дома, те се затъвали в топлите завивки и пак заспивали.

Описвам ви много подробно как вуйчо ми вървял по средата на улицата с палци в джобовете на жилетката, господа, защото, както той често обичаше да казва (и с пълно основание), няма нищо необикновено в тази история, ако не разберете от самото начало, че той в никакъв случай не е бил в мечтателно или романтично настроение.

Господа, вуйчо ми вървял с палци в джобовете на жилетката сам посред улицата и запявал ту любовна песен, ту куплет от пиянска песен, а като му омръзнели и едните, и другите, почвал да свирка мелодично, докато стигнал Северния мост, там, дето се свързват старият и новия Единбург. Тук той се спрял за минута, за да погледа странните неравни гроздове от светлини, струпани един върху други и трепкащи толкова нависоко — също като звезди, — светещи, от една страна, от стените на замъка и Калтън Хил — от друга, сякаш осветявали истински въздушни замъци, а над Холирудския замък и параклиса се издигало стръмното възвишение Трона на Артур, свъсено и тъмно като някакъв мрачен дух, и сякаш ги пазело ден и нощ — както казваше един вуйчов приятел. Казах ви, господа, че вуйчо ми се спрял тук за минута и се огледал. И тогава похвалил времето, че почва да се прояснява, въпреки че луната вече залязвала, и продължил пътя си все така величествен и вървял с достойнство все по средата на улицата, като че ли търсел да срещне някой, който да му оспори правото да владее улицата. Но така се случило, че никой не бил склонен да се състезава с него. И той продължил, палците в джобовете на жилетката, кротък като агне.

Когато вуйчо ми стигнал края на Лийт Уок, предстояло му да пресече една голяма пустееща площ, отделяща го от късата улица, по която трябвало да завие, за да си отиде направо в къщи. По това време тази площ била оградена и принадлежала на някакъв си майстор на каруци, който бил сключил договор с пощенското управление за изкупуване на стари, износени пощенски коли. На вуйчо ми, голям любител на коли — стари, млади, средни на възраст, изведнъж му хрумва да се отклони от пътя си не за друго, а само за да надзърне през стобора да види тези коли; той си спомнил, че бил виждал около десетина вътре, в много жалко и разнебитено състояние. Вуйчо ми, господа, беше много възторжена натура и много настойчив. Като разбрал, че не ще може да ги разгледа добре през оградата, той я прескочил, настанил се спокойно на една стара ос и почнал много старателно да разглежда пощенските коли.

Имало десетина, а може би и повече — вуйчо ми не беше съвсем сигурен, а тъй като много държеше на достоверността на числата, никога не каза броя им, — но там те си стояли сгушени накуп във възможно най-окаяно състояние. Вратите им откъснати от пантите и захвърлени, подплатата им отлепена, само тук-таме висяла някаква дрипа, закачена на ръждив пирон. Фенерите липсвали, върлините им отдавна изчезнали, железарията им ръждясала, боята им избеляла. Вятърът свирел през процепите на дървената част, а дъждът, преливащ от покривите, се стичал капка по капка в колите и издавал глух, меланхоличен звън. Това били гниещи скелети на отминали пощенски коли и в това пусто място, в този час на нощта, гледката била мрачна и нерадостна.

Вуйчо ми отпуснал глава в ръцете си и се замислил за дейните и пъргави хора, които в минали времена са трополели по улиците в тези коли, сега смълчани и променени. Той мислел за многобройните люде, на които една от тези раздрънкани, разпадащи се коли е носела ден след ден, в продължение на дълги години и във всякакво време нетърпеливо очаквана вест, паричен запис, обещани сведения за здраве и благополучие, ненадейно съобщение за болест и смърт. Търговецът, влюбеният, съпругата, вдовицата, майката, ученикът, даже малкото дете, което ще защъпука до вратата, щом чуе почукването на раздавача — с какво нетърпение те са очаквали старата пощенска кола. А къде са те сега?

Господа, вуйчо ми обичаше да казва, че той е мислел за това тогава, но аз подозирам, че е прочел тези мисли в някоя книга по-късно, защото сам призна, че е задрямал, когато седял на старата ос и разглеждал разрушените пощенски коли. Когато черковната камбана ударила два пъти, той внезапно се събудил от глухия звън. Вуйчо ми никога не е бил бърз в мислите си, така че, ако беше размишлявал за всичко това, сигурен съм, че щеше да мисли поне до два и половина часа. Затова аз решително смятам, господа, че вуйчо ми е задрямал и не е мислил за нищо.

Както и да е, черковният часовник ударил два пъти. Вуйчо ми се събудил, потъркал си очите и скочил изненадан.

Един миг след като часовникът ударил два пъти, цялото това пусто и спокойно място невероятно бързо се било оживило и раздвижило. Вратите на пощенските коли си били закачени на пантите, подплатите на местата си, железните части блестели като нови, боята се възвърнала, фенерите светели, възглавници и шуби лежали върху каприте, носачи слагали пакети в пощенския багажник, раздавачи прибирали пощенските торби, коняри плискали вода върху подновените колела, разни мъже се суетели и пъхали процепите в ярема на всяка кола, пътници пристигали, куфари се подавали, коне се впрягали — с една дума, било съвсем ясно, че е предстоящо тръгването на пощенските коли. Господа, вуйчо ми отворил тъй широко очи от изненада, че до последната минута от живота си не престана да се чуди как изобщо е могъл пак да ги затвори.

— Хайде — чул вуйчо ми някакъв глас и една ръка се стоварила на рамото му. За вас има запазено място вътре. Качвайте се.

— За мен? — възкликнал вуйчо ми и се огледал на всички страни.

— Да, разбира се.

Вуйчо ми, господа, не могъл да каже нищо. Дотолкова бил изумен. А най-странното било, че въпреки че имало такива тълпи и въпреки че всяка минута идвали нови хора, не се разбирало откъде идат. Странно наистина. Те сякаш извирали от земята, от въздуха и изчезвали пак. Един носач му сложил багажа в колата и като получил възнаграждението си, се обърнал и изчезнал. Вуйчо ми още не бил се начудил какво е станало с носача, десетки други носачи се появявали, прегърбени под тежестта на колетите, толкова грамадни, че едва не ги смазвали. И колко странно били облечени пътниците. Дълги широкополи палта, пристегнати с шнурове, с големи маншети и без яки. И перуки, господа, истински големи перуки с панделки отзад. Вуйчо ми не можел нищо да разбере.

— Е, няма ли да влезете? — казал човекът, който по-рано го заговорил. Облечен бил като кондуктор на пощенска кола, с перука и огромни маншети на палтото. В едната ръка държал фенер, а в другата широкоцевна пушка, която искал да смуши в сандъчето. — Няма ли да се качиш, Джек Мартин? — казал кондукторът и осветил с фенера си вуйчовото лице.

— Ехей — казал вуйчо ми и отстъпил няколко крачки, — какво е това интимничене?

— Така е записано в списъка на пътниците — отвърнал кондукторът.

— А няма ли „господин“ пред името? — разярил се вуйчо ми. Защото той сметнал, господа, че от страна на кондуктор, когото той дори не познава, това е проява на голяма волност и че управата на Пощите, ако научела за това, щяла да го накаже.

— Не, няма — отговорил хладно кондукторът.

— А таксата платена ли е? — настоявал вуйчо ми.

— Разбира се, че е платена — отвърнал кондукторът.

— Платена е, така ли? — казал вуйчо ми. — Тогава на път. В коя кола?

— Тази — казал кондукторът и посочил една старомодна пощенска кола Единбург-Лондон, със спуснати стъпала и отворена врата. — Чакай. Ето и другите пътници. Нека те да влязат по-напред.

Докато кондукторът говорел, внезапно се появил, точно пред вуйчо ми, един млад джентълмен с напудрена перука и небесносин, необикновено широкопол сюртук със сребърни нашивки, подплатен с канаваца. „Тигин и Уелпс“, господа, търгуваха с щамповани платове и жилетки, така че вуйчо ми лесно разпознаваше материите. Обут бил с панталони до коленете и имал нещо като гетри, увити върху копринените му чорапи, и обуща с катарами. На китките имал рюшове, на главата триъгълна шапка, а на кръста му висяла дълга сабя, изострена на края. Жилетката му се спускала до към бедрата, а краищата на вратовръзката стигали до корема му. Той се приближил важно до вратата на колата, отмахнал шапката си и я задържал над главата си с протегната ръка, като същевременно повдигал малкия си пръст нагоре, както правят някои превзети хора, когато пият чай. Тогава той събрал краката си, направил дълбок поклон и си подал лявата ръка. Вуйчо ми тъкмо се готвел да пристъпи и да стисне здраво ръката му, когато разбрал, че това внимание не се отнасяло до него, а до една млада дама, която в този момент се явила до стъпалата. Облечена била в старомодна зелена кадифена дреха с ниска талия и бродиран корсаж. Вместо шапка, господа, главата й била загърната с черен копринен капишон. Преди да се качи в колата, тя се огледала наоколо за един момент. Такова красиво лице вуйчо ми никога не бил виждал дори на картина. Тя се качила в колата, като повдигала роклята с една ръка, и както разказваше вуйчо и прибавяше една тлъста ругатня — той не можел да повярва, че е възможно да съществуват такива съвършени крака, ако не бил ги видял със собствените си очи.

Но когато му се мярнало това прекрасно лице, вуйчо ми съзрял умолителния й поглед, издаващ страх и терзание. Той забелязал също, че мъжът с напудрената перука, независимо от показаната галантност, извънредно изискана и внушителна, я стиснал за китката, когато тя се качвала, и веднага влязъл в колата след нея. С тях се качил и някакъв зловещ човек, с прилепнала кафява перука, с морав костюм и ботуши, които му стигали до бедрата. Когато той се настанил до младата дама и тя се дръпнала в ъгъла, стресната от неговата близост, у вуйчо ми се потвърдило първото му впечатление, че става нещо тъмно и загадъчно или както той обичаше да се изразява — „някой винт се е разхлабил“ Изненадващо било колко бързо вуйчо ми решил да помогне на прекрасната дама в случай на опасност, ако тя би се нуждаела от помощ.

— Смърт и мълния! — извикал младият джентълмен и сложил ръка върху дръжката на сабята, щом вуйчо ми влязъл в колата.

— Кръв и гръм! — изревал другият джентълмен. Щом изрекъл тези думи, той измъкнал сабята си и без по-нататъшни церемонии замахнал да прободе вуйчо ми. Вуйчо ми нямал никакво оръжие, но с голяма сръчност грабнал триъгълната шапка на джентълмена със зловещия вид, хванал с нея острието на сабята, стиснал краищата на шапката и не я изпускал.

— Мушни го отзад! — викал зловещият джентълмен на другаря си и се мъчел да си освободи сабята.

— Я по-добре да не се опитва — викнал вуйчо ми и вдигнал заплашително крак, — ще му пръсна мозъка, ако изобщо има, а ако няма, ще му счупя черепа. — Напрягайки в този момент всичките си сили, вуйчо ми изтръгнал сабята на зловещия човек и я запокитил от прозореца на колата навън; при което младият джентълмен креснал отново: „Смърт и мълния!“ и сложил свирепо ръка върху дръжката на своята сабя, но не я изтеглил. Може би, господа, както казваше с насмешка вуйчо ми, може би той се е страхувал да не разтревожи младата дама.

— И тъй, господа — казал вуйчо ми, като се настанил спокойно на мястото си, — аз не искам никакво убийство със или без мълния в присъствието на младата дама, защото имахме предостатъчно и кръв, и мълнии за едно пътуване. Нека, моля ви, да си седим на местата като мирни спътници. Ей, кондукторе, отнемете на този джентълмен касапския нож.

Додето изрекъл тези думи вуйчо ми, кондукторът се явил на прозореца на колата с джентълменовата сабя в ръка. Той вдигнал фенера, подал му сабята и се втренчил в лицето на вуйчо ми. За негова голяма изненада огромна тълпа от кондуктори на пощенски коли се струпали около прозореца и всички го гледали втренчено. Вуйчо ми никога не бил виждал такова море от бели лица, червени сюртуци и втренчени погледи.

— Такова странно нещо никога не ми се е случвало — помислил вуйчо ми, — позволете ми да ви върна шапката, сър.

Зловещият джентълмен поел триъгълната си шапка мълчаливо, разгледал въпросително дупката в средата и накрая тържествено я нахлупил върху перуката си. Само че ефектът бил малко накърнен, тъй като в този момент той силно кихнал и шапката пак отхвръкнала.

— Готово — казал кондукторът с фенера и седнал на малкото столче отзад.

Както и да е, тръгнали. Вуйчо ми погледнал от прозорчето на колата и видял, че всички други пощенски коли заедно с кочияши, кондуктори, коне и пътници в пълен състав се движели непрекъснато в кръг при бавен вървеж от около пет мили в час. Вуйчо ми пламнал от възмущение, господа. Като човек от търговията той знаел, че с пощата не бива шега и решил да извести пощенската управа, щом пристигне в Лондон.

В момента обаче мислите му били заети с младата дама, седяща в най-отдалечения ъгъл на колата, плътно загърнала лице с качулката. Джентълменът с небесносиния сюртук седял срещу нея, а другият, с моравия сюртук, седял до нея. И двамата не я изпускали от погледа си. Само да зашумели гънките на капишона, и зловещият човек слагал ръка върху сабята си и само по дишането на другия (било тъмно, та не се виждало лицето му) могло да се разбере, че той се надигал, готов да я погълне. От това вуйчо ми все повече се разярявал и решил: каквото ще да става, той ще остане до края. Той много се възхищаваше от блестящи очи, красиви лица и изящни крака; с една дума, имаше слабост към нежния пол. Това е у нас семейна черта, господа — и аз съм такъв.

Вуйчо ми се опитвал по разни начини да привлече вниманието на младата дама или поне да предизвика загадъчните джентълмени за разговор. Всичко било напразно: джентълмените не искали да разговарят, а младата дама не смеела. От време на време вуйчо ми си подавал главата от прозореца и крясвал: защо не карали по-бързо. Той викал до пресипване, но никой не му обръщал ни най-малко внимание. Тогава се отпускал на седалката и мислел за хубавото лице и за хубавите крака. Така било по-добре, защото от време на време преставал да се чуди къде отива и как се е озовал в такова странно положение. Не че това много го тревожело — той беше скитник по природа, волен, безгрижен, пет пари не даваше за нищо: такъв беше вуйчо ми, господа.

Ненадейно колата спряла.

— Ей — извикал вуйчо ми, — сега пък какво става?

— Слизайте тука — казал кондукторът и спуснал стълбичката.

— Тук ли? — креснал вуйчо ми.

— Тука — отвърнал кондукторът.

— Нямам такова намерение — рекъл вуйчо ми.

— Добре тогава, останете си на мястото — казал кондукторът.

— Ще си остана — упорствувал вуйчо ми.

— Добре — казал кондукторът.

Другите пътници следели с голямо внимание този разговор и като разбрали, че вуйчо ми е решен да не слиза, младият човек се притиснал до него, за да даде път на красивата дама. В това време зловещият човек разглеждал дупката на върха на своята триъгълна шапка. Когато младата дама минавала покрай вуйчо ми, тя изпуснала ръкавицата си в ръката на вуйчо ми и се наклонила толкова близо до лицето на вуйчо ми, че той усетил топлия й дъх и чул тихия и шепот: „Помощ!“ Господа, като чул тази единствена дума, вуйчо ми скочил от колата с такава сила, че тя цялата се разклатила.

— Аха, размислихте, така ли? — казал кондукторът, като видял, че вуйчо ми е слязъл.

Вуйчо ми се загледал няколко секунди в кондуктора. Колебаел се дали не ще е добре да измъкне от него двуцевката и да стреля в лицето на човека с голямата сабя и да удари по главите останалите с бастуна, да грабне младата дама и да изчезне в бъркотията. Но като поразмислил, се отказал от този план, тъй като му се сторил твърде мелодраматичен. Той последвал двамата загадъчни мъже с младата дама помежду им тъкмо когато влизали в една стара къща, пред която именно се била спряла колата; те свили в коридора и вуйчо ми след тях.

Такова разрушено и обезлюдено място вуйчо ми никога не бил виждал. Изглеждало, като да е било някога голяма странноприемница. Но сега покривът бил срутен на няколко места и стълбата била стръмна, неравна и изпочупена. В стаята, в която влезли, имало голяма камина, а коминът бил опушен. Но топло пламъче сега не я осветявало. Бялата пепел от изгорено дърво била разпръсната в огнището, но камината била студена и всичко наоколо било мрачно и печално.

— Да — казал вуйчо ми, като се огледал, — пътуваш с пощенска кола с бързина шест мили и половина в час и се спираш за неопределено време в една такава дупка: това, струва ми се, не е правилно. То ще бъде известено. Ще пиша във вестниците.

Вуйчо го казал доста високо и доста открито и невъздържано, за да въвлече в разговор двамата непознати. Но те не обърнали внимание на думите му, а си шепнели един на друг и го поглеждали свъсено. Младата дама била на другия край на стаята и веднъж се осмелила да махне с ръка, сякаш умолявала вуйчо ми да й помогне.

Най-после двамата непознати пристъпили към вуйчо ми и почнали сериозен разговор.

— Вие, драги, навярно не знаете, че това е частно помещение — казал джентълменът със синия сюртук.

— Да, драги — отвърнал вуйчо ми, — но ако това е частно помещение, запазено за случая, мога да си представя колко удобна би била общата зала. — С тези думи вуйчо ми се отпуснал в едно кресло с висок гръб и с такава точност взел с очи мярка на двамата джентълмени, че „Тигин и Уелпс“ биха могли по такава мярка да им ушият по един костюм от щампован плат и не биха сгрешили нито на дължина, нито на широчина.

— Напуснете стаята! — креснали едновременно двамата мъже, хващайки дръжките на сабите.

— Какво? — отвърнал вуйчо ми и си давал вид, че не разбира какво искат да кажат.

— Напуснете стаята или ще бъдете мъртъв — казал зловещият човек с голямата сабя, измъкнал я от ножницата и я размахал във въздуха.

— Убий го! — извикал джентълменът със светлосиния сюртук. Той също измъкнал сабята си и се отдръпнал на две-три крачки. — Убий го! — Младата дама изпищяла.

Вуйчо ми винаги се е отличавал с голяма храброст и голямо присъствие на духа. Докато се правел, че не се интересува от това, което става около него, той хитро се оглеждал да открие оръжие или нещо за защита и в последния миг, когато сабите били вече изтеглени, той забелязал в ъгъла до камината една стара рапира в ръждясала ножница. С един скок вуйчо ми грабнал рапирата, изтеглил я и елегантно я размахал над главата си, викнал силно на младата дама да стои настрана, запокитил стола върху човека със синия сюртук, а ножницата върху човека с моравия и като се възползувал от бъркотията, нападнал наведнъж и двамата.

Господа, има една стара приказка — никак не е лоша, въпреки че е истински случай: запитали един млад ирландец дали може да свири на цигулка. Той отвърнал, че сигурно ще може, но не смеел да каже, защото никога не бил опитвал. Това може да се отнесе и за моя вуйчо и за неговата фехтовка. Той никога по-рано не бил вземал сабя в ръка, освен когато играл Ричард III в един любителски театър, но се бил уговорил с Ричмънд да не се бият, а той да го прободе отзад. Но тук трябвало да се бие с двама опитни фехтовчици; ръгал и мушкал, пробождал, шибал и сякъл и се пазел най-сръчно и мъжествено, въпреки че до този ден никога не подозирал, че имал някаква представа за тази наука. Това само потвърждава старата поговорка, че човек не знае на какво е способен, докато не се опита, господа.

Шумът при тази битка бил ужасен. И тримата борци се ругаели като кавалеристи, а сабите им се срещали с такъв трясък, като че ли всички ножове и стоманени оръдия от Нюпортския пазар се удрят едновременно. Когато борбата стигнала връхната си точка, младата дама (навярно за да насърчи вуйчо ми) свалила качулката и открила лицето си, блестящо с такава ослепителна красота, че той бил готов да се бие срещу петдесет души, за да получи една усмивка от нея и след това да умре. Той и до него момент извършил чудеса, но тогава започнал да кълца като обезумял великан.

Точно в този миг джентълменът със светлосиния сюртук се обърнал и като видял, че лицето на младата дама е открито, надал бесен вик от ревност, насочил оръжието си срещу прекрасните й гърди и се прицелил право в сърцето й. Вуйчо ми така изревал, че цялата сграда прокънтяла. Младата дама се дръпнала встрани и грабнала от ръката на младия човек сабята и преди той да може да запази равновесие, тя го отблъснала към стената, пронизала го чак до дръжката на сабята и го заковала здраво и сигурно за ламперията. Това бил чуден подвиг. С непреодолима сила, с победоносен вик вуйчо ми принудил своя противник да отстъпи в същата посока и като натиснал старата рапира точно в средата на голямото червено цвете на жилетката му, го заковал редом до неговия другар. Така стояли двамата джентълмени и агонизирали; ръцете и краката им треперели като на кукли, които се дърпат с конец. Вуйчо ми после разказваше, че това е най-сигурното средство, за да се избавиш от неприятеля. На това средство само може да се възрази, че то струва скъпо, тъй като за всеки убит човек губиш по една сабя.

— Пощенската кола, пощенската кола — извикала младата дама, изтичала до вуйчо ми и обгърнала шията му със своите прекрасни ръце, — можем още да се спасим!

— Можем — извикал вуйчо ми, — но, мила моя, няма вече кого да убиваме. — Вуйчо ми като че ли е бил малко разочарован, господа, тъй като той смятал, че една тиха любовна сцена след кръвопролитието би била приятна дори само заради разнообразието.

— Не трябва да оставаме нито минута повече тук — казала младата дама. — Той (тя посочила младия джентълмен в светлосиньо) е единственият син на могъщия маркиз Филетвил.

— В такъв случай, мила моя, боя се, че той никога не ще наследи титлата — възразил вуйчо ми и погледнал хладнокръвно към младия джентълмен, който, както вече ви казах, стоял забоден на стената като майски бръмбар. — Вие прекъснахте този род, обична моя.

— Аз бях изтръгната от моя дом и от моите близки от тези двамата злосторници — обяснила младата дама и очите й блестели от негодувание. — След един час щях да стана съпруга на този негодник против волята си.

— Това е дяволско нахалство! — рекъл вуйчо ми и погледнал с голямо презрение умиращия наследник на Филетвиловци.

— Както сте разбрали от това, което видяхте — продължила младата дама, — те бяха готови да ме убият, ако бях поискала от някого помощ. Ако техните съучастници ни намерят тук, ние сме загубени. След две минути може да бъде късно. Колата!

Уморена от вълнение и от усилията при пробождането на младия маркиз Филетвил, тя припаднала в прегръдката на вуйчо ми. Той я прегърнал и я изнесъл до външната врата. Там стояла колата с четири черни дългоопашати коня с развети гриви, впрегнати, но не се виждал нито кочияш, нито кондуктор, нито дори коняр пред тях.

Господа, надявам се, че не ще онеправдая паметта на моя вуйчо, ако ви кажа, че макар да беше ерген, той беше държал някои дами в обятията си и по-рано. Дори съм уверен, че е имал навика да целува прислужничките в кръчмите. Даже знам от достоверни свидетели за един-два случая, когато е бил виждан да прегръща една ханджийка пред очите на всички. Споменавам тези случаи, за да ви уверя колко необикновена е била тази красива млада дама, за да направи такова силно впечатление на вуйчо ми. Той разказваше, че когато дългите й тъмни коси се спуснали над ръката му и чудните й тъмни очи го погледнали, когато тя се съвзела, той почувствувал такова вълнение, че краката му се подкосили. Но кой би могъл да погледне в нежни, кротки, тъмни очи, без да изпита вълнение? Господа, аз не бих могъл. Знам само едни очи, в които ме е страх да погледна, това е самата истина.

— Никога няма да ме напуснете — шепнела младата дама.

— Никога — казал вуйчо ми и говорел искрено.

— Мили закрилнико — възкликнала младата дама, — мой скъп, добър, храбър закрилнико!

— Недейте — прекъснал я вуйчо ми.

— Защо? — запитала младата дама.

— Защото устата ви е толкова красива — отвърнал вуйчо ми, — че се боя, че ще бъда достатъчно дързък да я целуна.

Младата дама вдигнала ръка, като че да предварди вуйчо ми да не я целуне, и казала — не, тя нищо не казала, тя се усмихнала. Когато пред вас са най-прелестните устни на света и виждате как те се разтварят в дяволита усмивка — и ако сте много близо до тях и при това няма никой край вас, вие нямате по-добър начин да докажете вашето възхищение от тяхната чудна форма и цвят, освен да ги целунете. Така сторил и вуйчо ми и аз го уважавам за това.

— Чуйте — извикала младата дама и трепнала, — шум на колела и на коне!

— Наистина — казал вуйчо ми, като се ослушал. Той нямаше навик да различава шума от колела и тропота от копита. Но към тях се приближавал такъв силен тропот от много коне и коли, че не било възможно да познаеш техния брой. Тропотът приличал, като да е от петдесет карети с по шест расови коня.

— Преследвани сме — извикала младата дама и плеснала с ръце, — преследвани сме! Надеждата ми е само във вас!

Хубавото й лице изразявало такъв ужас, че вуйчо ми се решил веднага. Той я качил в колата, казал й да не се бои, още веднъж притиснал устните си върху нейните, посъветвал я да затвори прозорчето, за да не влиза студен въздух, и се качил на капрата.

— Чакайте, мили! — извикала младата дама.

— Какво има? — попитал вуйчо ми от капрата.

— Искам да ви кажа нещо. Една дума. Само една дума, скъпи.

— Трябва ли да сляза? — запитал вуйчо ми и погледнал към прозорчето на колата. Младата дама не отговорила, но пак се усмихнала. Такава усмивка, господа! Първата й усмивка не могла в никакъв случай да се сравни с тази. Вуйчо ми мигновено скочил от своето място.

— Какво има, скъпа моя? — запитал вуйчо ми, като погледнал в прозорчето на колата. В същото време младата дама се била наклонила навън и според вуйчо ми била още по-красива от по-рано. Той бил съвсем близо до нея тогава, така че не можел да не види това.

— Какво има, скъпа моя? — повторил вуйчо ми.

— Няма да обикнете никоя друга освен мен, нали? Никога няма да се ожените за никоя друга освен за мен? — казала младата дама.

Вуйчо ми тържествено се заклел, че няма да се ожени за никоя друга, и младата дама се прибрала вътре и затворила прозореца. Вуйчо ми се качил на капрата, разтворил лакти, нагласил юздите, взел камшика от покрива на колата, шибнал средния кон и подкарал четирите черни коня с дълги опашки и развети гриви с петнайсет английски мили в час. Хей, как само летели!

Шумът зад тях се усилвал. Колкото по-бързо препускала старата кола, толкова по-бързо карали преследвачите — мъже, коне, кучета — всички участвували в гонитбата. Шумът бил страхотен, но над всичко се чувал гласът на младата дама, подканващ вуйчо ми да кара: „По-бързо, по-бързо!“

Като вихрушка минавали покрай тъмни дървета, като перушини, понесени от силна буря, минавали край къщи, порти, черкви, купи сено, покрай всичко с бързина и трясък, като разлели се бурни води… Но шумът от преследвачите нараствал и вуйчо ми все още чувал дивия крясък на младата дама: „По-бързо, по-бързо!“

Вуйчо ми размахвал камшика и дърпал юздите и конете летели напред, докато се покрили с бяла пяна. И все пак шумът зад тях ставал по-силен и младата дама викала: „По-бързо, по-бързо!“ В този напрегнат момент вуйчо ми ударил крак върху сандъка под капрата и — видял, че се разсъмва и че той се намира в двора на работилницата за поправка на коли и седи на капрата на една стара единбургска пощенска кола, зъзнещ от студ и влага и тропащ с крака, за да ги стопли. Той слязъл от капрата и погледнал в колата, очаквайки да види прекрасната дама. Уви! Колата нямала нито врата, нито седалка. Останал бил само скелетът й.

Вуйчо ми, разбира се, вярваше, че тук има някаква загадка и че всичко се е случило точно така, както той го разправяше. Той остана верен на клетвата, дадена на прекрасната млада дама, и заради нея отказа да се ожени за много подходящи ханджийки. И накрая почина като ерген. Винаги си спомняше какво чудновато нещо открил, когато съвършено случайно прескочил една тараба: че призраците на дилижансите, на конете, кондукторите и на пътниците имали навик да пътуват редовно всяка нощ. И прибавяше, че той е единственият жив човек, който е участвувал като пътник в едно от тези техни пътувания. И аз мисля, че той е прав, господа, поне аз не съм чул никога друг да е пътувал с тях.

— Интересно е да се знае какво са носели тези призрачни пощенски коли в пощенските торби — прошепна съдържателят, който слушаше разказа с голямо внимание.

— Разбира се, недоставени писма — отговори търговският пътник.

— Ах, да, безсъмнено — възкликна ханджията, — това не ми дойде на ума.

Глава петдесета

Доколко успешно изпълни мисията си мистър Пикуик и как намери неочакван помощник в самото начало

Конете бяха впрегнати точно в девет без четвърт на следващата сутрин и след като мистър Пикуик и Сам Уелър заеха местата си — единият вътре, а другият навън, — кочияшът на пощенската кола получи съответни нареждания да се отправи най-първо до дома на мистър Боб Сойър — с цел да вземат оттам мистър Бенджамин Алън.

Когато колата спря пред вратата с червения фенер и много четливо нарисувания надпис „Сойър, приемник на Нокморф“, мистър Пикуик, подавайки глава от прозореца, видя с чувство на не малка изненада, че момчето със сивата ливрея старателно се бе заловило да спуска кепенците; подобна дейност, необичайна за търговската практика в този ранен утринен час, веднага го накара да направи две предположения: едното, че някой добър приятел и пациент на мистър Боб Сойър се бе поминал; другото, че самият Боб Сойър беше фалирал.

— Какво се е случило? — запита мистър Пикуик момчето.

— Нищо не се е случило, сър — отговори момчето, разтягайки устните си до уши.

— Всичко е наред, всичко е наред! — провикна се Боб Сойър, появил се отведнъж на вратата с малка кожена раница, похабена и мръсна, в едната ръка и връхна дреха и шал, метнати връз другата. — И аз идвам, стари друже.

— Вие! — възкликна мистър Пикуик.

— Да — отвърна Боб Сойър, — истински поход ще направим. Хей, Сам! Дръжте! — Привличайки тъй непосредствено вниманието на Сам, мистър Боб Сойър му хвърли кожената раница, която биде веднага прибрана под седалката, а цялата тази сцена възхити Сам извънредно много. Щом това бе сторено, Боб Сойър, подпомогнат от момчето, надяна с мъка връхната си дреха, която бе с няколко номера по-малка за него, а после дойде до каретата, пъхна главата си през прозореца и се засмя весело.

— А как го почваме, нали? — извика Боб, като триеше потеклите от очите му сълзи с един от маншетите на връхната си дреха.

— Мой драги сър — рече мистър Пикуик доста смутен, — аз съвсем не знаех, че вие ще ни придружавате.

— Разбира се, и това именно е главното — отвърна Боб, хващайки мистър Пикуик за реверите на палтото. — Точно туй е смешното!

— О, това е смешното! — повтори мистър Пикуик.

— Разбира се — каза Боб. — Та туй е живецът на всичко, знаете, а също, дето оставям моята работа сама да се оправя, тъй като и тя, изглежда, се е заинатила да не ме оправя. — Обяснявайки така странното явление с кепенците, мистър Боб Сойър посочи към дюкяна и биде обзет от нов порив на весело настроение.

— Боже мой, вие сигурно не сте дотолкова луд, та да оставите пациентите си, без да има кой да им помогне! — възрази мистър Пикуик с много сериозен тон.

— Защо не? — запита в отговор Боб. — От това, знаете, аз ще спестя. Никой от тях никога не плаща. Освен това — добави Боб, понижавайки гласа си до поверителен шепот — така ще им бъде много по-добре: точно сега съм привършил почти всичките лекарства, а и сметките ми не са в ред, ето защо щях да се видя принуден да им дам разслабително на всичките, а за някои то сигурно нямаше да е от полза. Тъй че всичко се нарежда чудесно.

Имаше дълбока философия в това разсъждение, а мистър Пикуик не беше подготвен за такъв довод. Той помълча за миг и добави с по-малко твърдост от преди:

— Но тази пощенска кола, млади приятелю, побира само трима души и аз съм се уговорил с мистър Алън.

— Не се безпокойте ни най-малко за мен — отвърна Боб. — Премислил съм всичко. Ние двамата със Сам ще се сместим на външната седалка. Видите ли? Тази малка бележка ще бъде окачена на вратата на дюкяна: „Сойър, приемник на Нокморф. Отнесете се до мисис Крипс отсреща.“ Мисис Крипс е майка на моя помощник. „Мистър Сойър много съжалява — казва мисис Крипс, — но нямаше как — отведоха го рано тази сутрин за консултация с най-изтъкнатите хирурзи на страната — не можели без него — настояваха да отиде на всяка цена — извънредно трудна операция.“ В същност — добави Боб в заключение — от това, надявам се, ще имам повече полза, отколкото ако остана. Ако бъде поместено в местните вестници, значи, че кариерата ми е налице. Ето го и Бен! Хайде, качвай се!

Изрекъл набързо тези думи, мистър Боб Сойър изблъска кочияша настрана, метна приятеля си във возилото, тръшна вратата, вдигна стълбичката, окачи бележката на външната врата, заключи я, сложи ключа в джоба си, скокна на задната седалка, даде знак за тръгване и извърши всичко с такава необикновена скорост, че преди мистър Пикуик да бе почнал истински да обмисля дали мистър Боб Сойър би трябвало да ги придружи, или не, те вече се носеха нататък, с мистър Боб Сойър, добре настанен като съставна част на екипажа.

Докато пътят им минаваше по улиците на Бристол, закачливият Боб носеше професионалните си зелени очила и се държеше сериозно с подобаваща на положението му тежест, позволявайки си само различни словесни духовитости, ползуващи и забавляващи единствено мистър Самюъл Уелър. Но щом излязоха вън от града, той смъкна и своите очила, и своята сериозност едновременно и захвана да прави най-разнообразни, не много изтънчени шеги, предназначени да привлекат вниманието на минувачите и по този начин да направят както екипажа, така и пътниците в него предмет на по-специално любопитство; от тези ярки прояви най-незабележителни бяха гръмогласното подражаване звука на бойна тръба и очебийно развятата алена копринена кърпичка, вързана на бастун, която той размахваше във въздуха от време на време по най-разнообразен начин в израз на гордо предизвикателство.

— Чудя се — рече мистър Пикуик, спирайки насред спокойния си разговор с мистър Бен Алън относно многобройните добродетели на неговата сестра и на мистър Уинкл, — чудя се, какво ли кара хората, минаващи край нас, да ни заглеждат така?

— Това е заради спретнатия екипаж — отговори мистър Бен Алън с нотка на гордост в гласа. — Струва ми се, че не са свикнали да виждат подобни неща всеки ден.

— Възможно е — отвърна мистър Пикуик. — Би могло да е тъй. Може и да е това.

Мистър Пикуик щеше може би да дойде постепенно до това умозаключение, ако не се бе случило да надзърне тъкмо тогава от прозореца на каретата: той забеляза, че погледите на минаващите покрай тях пътници съвсем не говореха за почтителна изненада и че някакви телеграфически съобщения сякаш се разменяха между тях и хората вън от екипажа; следователно му дойде на ума, че тези изяви биха могли да имат някаква далечна връзка с шеговитите склонности на мистър Робърт Сойър.

— Надявам се — рече мистър Пикуик, — че нашият лекомислен приятел не прави никакви глупости от задното място.

— О, не, разбира се — успокои го Бен Алън. — Освен когато е на градус, Боб е най-кроткото същество на този свят.

Тогава се чу оглушително подражаване звука на бойна тръба, а после възторжени викове и крясъци, явно излизащи всичките от гърлото и белите дробове на най-кроткото същество на този свят или, казано по-просто, от самия мистър Боб Сойър.

Мистър Пикуик и мистър Бен Алън се спогледаха многозначително и първият джентълмен, снемайки шапката си и подавайки се от прозореца на каретата, докато почти цялата му жилетка беше навън, успя най-сетне да зърне веселия им приятел.

Мистър Боб Сойър бе седнал не на задната седалка, а на покрива, разкрачил нозе, доколкото можеше да го стори без неудобство, кривнал на главата си шапката на мистър Уелър и грабнал в една ръка огромен сандвич, а в другата — плетена бутилка с порядъчно голям обем, от които той се гощаваше поред с голяма наслада, разнообразявайки монотонността на това занимание ту с някой крясък, ту пък с размяна на весели задевки с всеки срещнат по пътя. Аленият флаг бе грижливо закрепен в изправено положение към парапета на задната седалка, гдето се бе разположил мистър Самюъл Уелър, докаран с шапката на Боб Сойър, и с удоволствие унищожаваше двоен сандвич, а по възбуденото му лице се четеше ясно, че напълно одобрява това, което ставаше.

То бе достатъчно да раздразни един джентълмен с чувство за благопристойност, какъвто бе мистър Пикуик, но бедата се оказа далеч по-голяма, защото в този миг се разминаваха с някакъв дилижанс, претъпкан и вътре, и вън, а пътниците съвсем неприкрито изразиха своето удивление. На това отгоре редом с каретата им подтичваше някакво ирландско семейство, което просеше през цялото време и беше с доста буен нрав, особено пък мъжът, главата на фамилията, който, изглежда, взе горепосочените проявления като съставна част от някакво политическо или подобно тържество.

— Мистър Сойър! — провикна се мистър Пикуик, изпаднал в голяма възбуда. — Мистър Сойър, сър!

— Ало! — отговори този джентълмен, поглеждайки надолу от покрива на каретата с възможно най-голямо хладнокръвие.

— Да не сте полудели, сър? — запита мистър Пикуик.

— Съвсем не — отвърна Боб, — само ми е весело.

— Весело ви е! — възкликна мистър Пикуик. — Свалете тази позорна червена кърпа, моля. Настоявам, сър! Сам, свалете я.

Преди Сам да успее да се намеси, мистър Боб Сойър сви своето знаме и след като го пъхна в джоба си, кимна много учтиво на мистър Пикуик, избърса гърлото на плетената бутилка и я надигна към своите устни; после го осведоми, без да прибягва до словесни средства, че той посвещава тази глътка на него с безброй пожелания за щастие и благополучие. Като свърши с това, Боб постави обратно запушалката много грижливо и като погледна с благост надолу към мистър Пикуик, захапа голям залък от сандвича си и се усмихна.

— Хайде — рече мистър Пикуик, чийто мимолетен гняв не можа да удържи срещу пълното самообладание на Боб, — моля ви, нека сложим край на тези глупости.

— Разбира се, разбира се, — отговори Боб, като смени отново шапка с мистър Уелър, — аз нямах намерение да ги правя, само че тъй се съживих от пътуването, че не можах да се въздържа.

— Мислете как изглеждаме за другите — поучи го мистър Пикуик, — не забравяйте приличието.

— Съгласен — отзова се Боб, — това съвсем не беше редно. Добре, началство.

Успокоен от тези уверения, мистър Пикуик прибра отново главата си в каретата и вдигна стъклото; но едва бе подновил разговора, прекъснат от мистър Боб Сойър, когато се постресна от появата на малък тъмен предмет с продълговата форма, който се люшкаше навън край прозореца и нетърпеливо почукваше, сякаш искаше да го пуснат вътре.

— Какво е това? — възкликна мистър Пикуик.

— Прилича на плетена бутилка — забеляза Бен Алън, оглеждайки с известно любопитство въпросния предмет през очилата си. — Струва ми се, че е на Боб.

Догадката се оказа напълно вярна, защото мистър Боб Сойър бе завързал плетената бутилка за края на бастуна и барабанеше с нея по прозореца в знак, че желае и неговите приятели вътре да опитат от съдържанието в името на тяхната дружба и разбирателство.

— Какво да направим? — вълнуваше се мистър Пикуик, гледайки бутилката. — Тази история е още по-нелепа от миналата.

— Смятам, че най-добре ще е да я вземем вътре — предложи мистър Бен Алън. — Това ще му послужи за урок, ако я вземем и я задържим, нали?

— Правилно — съгласи се мистър Пикуик. — Да я взема ли?

— Да, смятам, че е най-подходящият изход от това положение — отвърна Бен.

Тъй като този съвет напълно съвпадаше със собственото му мнение, мистър Пикуик спусна внимателно прозореца и освободи бутилката от бастуна, при което бастунът биде изтеглен нагоре и се разнесе сърдечният смях на мистър Боб Сойър.

— Какъв е веселяк! — рече мистър Пикуик, обръщайки се към спътника си с бутилката в ръка.

— Да, да — потвърди мистър Алън.

— Човек просто не може да му се сърди — забеляза мистър Пикуик.

— И дума да не става — съгласи се Бенджамин Алън.

През време на тази кратка размяна на мисли мистър Пикуик, изпаднал в разсеяност, отпуши бутилката.

— Какво е? — запита Бен Алън нехайно.

— Не зная — отвърна мистър Пикуик също тъй нехайно. — Струва ми се, че мирише на млечен пунш.

— А, тъй ли? — рече Бен.

— Тъй ми се струва — отвърна мистър Пикуик, внимавайки да не каже случайно нещо, неотговарящо на истината. — Забележете, не бих могъл да твърдя със сигурност, ако не го опитам.

— Да, най-добре го опитайте — рече Бен. — Ние трябва да знаем какво е.

— Тъй ли смятате? — отзова се мистър Пикуик. — Добре, ако искате да разберем, аз естествено нямам нищо против.

Винаги готов да се жертвува за своите приятели, мистър Пикуик веднага вкуси доста продължителна глътка.

— Какво е? — прекъсна го с известно нетърпение Бен Алън.

— Странно — рече мистър Пикуик, мляскайки неколкократно с устни, — не можах добре да разбера. О, да — отвърна мистър Пикуик, след като вкуси отново, — наистина е пунш.

Мистър Бен Алън погледна мистър Пикуик; мистър Пикуик погледна мистър Бен Алън; мистър Бен Алън се усмихна; мистър Пикуик не се усмихна.

— Ще му послужи за урок — рече последноупоменатият джентълмен с известна строгост, — ще му послужи за урок, ако се изпие до капка.

— Точно така мисля и аз — рече Бен Алън.

— Наистина ли? — отвърна мистър Пикуик. — Тогава: за негово здраве! — С тези думи този прекрасен човек всмукна най-енергично от бутилката и я връчи на Бен Алън, който побърза да последва примера му. Усмивките станаха взаимни, а млечният пунш изчезваше постепенно.

— В края на краищата — рече мистър Пикуик, пресушавайки последната капка — лудориите му бяха действително много смешни; много забавни наистина.

— Да, и още как! — потвърди мистър Бен Алън. А за да докаже, че Боб Сойър бе един от най-духовитите младежи на този свят, той започна да забавлява мистър Пикуик, като му заразправя надълго и нашироко една случка: как този джентълмен тъй се напил веднъж, че чак го втресло и му обръснали косата; повествованието на тази занимателна и приятна история биде спряно от спирането на самия екипаж при странноприемницата „Камбаната“ в Баркли Хийт за смяна на конете.

— Слушайте! — рече Боб, надзъртайки от прозореца. — Ще обядваме тука, нали?

— Да обядваме!? — почуди се мистър Пикуик. — Но ние сме преминали само деветнадесет мили, а ни остават още осемдесет и седем и половина.

— Точно затова трябва да хапнем нещо; по този начин ще издържим на умората — възрази мистър Боб Сойър.

— О, напълно е невъзможно да се обядва в единадесет и половина през деня — отвърна мистър Пикуик, поглеждайки часовника си.

— Да, прав сте — съгласи се Боб. — Най-добре ще е някаква закуска. Хей вие, сър! Закуска за трима, веднага, и не впрягайте конете до четвърт час. Кажете им да сложат на масата от всичко, което имат като студени закуски, а също няколко бутилки бира и нека опитаме най-хубавата ви мадейра. — Давайки тези нареждания с невероятна важност и разпоредителност, мистър Боб Сойър веднага се стрелна в сградата да надзирава приготовленията; след по-малко от пет минути той се върна, за да съобщи, че всичко било чудесно.

Качеството на закуските напълно оправда хвалебствието, изразено от Боб, и не само този джентълмен, а и мистър Бен Алън, и мистър Пикуик си хапнаха здравата. Под грижата на тримата бутилираната бира и мадейрата бидоха бързо ликвидирани; а когато заеха отново местата си (конете бяха вече сменени), с плетената бутилка, напълнена с най-добрия заместител на млечен пунш, който би могъл да се достави в такъв кратък срок, бойната тръба прозвуча и червеното знаме се развя без каквото и да е възражение от страна на мистър Пикуик.

Те спряха за топла храна в гостилница „Хоп Поул“, Тюксбъри; при този случай имаше още бутилирана бира и още мадейра, пък и известно количество порто на това отгоре; тук и плетената бутилка бе напълнена за четвърти път. Под взаимодействието на тези възбудителни средства мистър Пикуик и мистър Бен Алън спаха дълбоко в продължение на тридесет мили, докато Боб и мистър Уелър пееха дуети от задната седалка.

Беше съвсем тъмно, когато мистър Пикуик се разбуди достатъчно, за да погледне вън от прозореца. Пръснатите покрай пътя къщурки, потъмнелият цвят на всеки видим предмет, задименият въздух, следите от сажди и тухлен прах, тъмночервеният отблясък на горящите в далечината пещи, гъстият пушек, излизащ на огромни стълбове от високите комини, който забулваше в черно всичко наоколо, заревото на светлини някъде отвъд, тежките товарни коли по пътя, мъкнещи дълги звънтящи железа или кама̀ри стоки — всичко говореше, че те наближаваха фабричния град Бирмингам.

Докато трополяха по тесните улици, водещи към сърцето на шумното средище, все по-осезаемо се чувствуваше кипежът на труда. Улиците гъмжаха от трудови хора. От всяка сграда долиташе жужене на усилена работа, дългите прозорци на горните етажи бяха всички ярко осветени, а шеметно въртящите се колела и тракащи машини караха стените да потреперват. Зловещите огнени езици, чиято светлина бяха съзрели от мили, се надигаха свирепо из градските фабрики и заводи. Хлопот на чукове, свистене на па̀ра и монотонен глух тътен на машинарии се сливаха в яростна симфония, долитаща отвсякъде.

Кочияшът караше бързо по широките улици край разкошни, добре осветени дюкяни, намиращи се между предградието и хотела „Оулд Ройъл“, когато мистър Пикуик започна да се досеща за трудното и щекотливо естество на довелата го тук задача.

Щекотливото естество на тази задача и трудностите, свързани със задоволителното й изпълнение, не бяха в никой случай намалени от доброволния съпроводник — мистър Боб Сойър. Да кажем истината: мистър Пикуик чувствуваше, че при дадените обстоятелства неговото присъствие, колкото и мило и приятно, не бе в никой случай привилегия, която той би потърсил по собствено желание; в същност с радост би дал съответна сума пари, ако можеше мистър Боб Сойър да бъде неотложно отведен някъде, на разстояние поне петдесет мили от мястото, гдето се намираха.

Мистър Пикуик не се бе никога срещал лично с мистър Уинкл старши, макар и на два-три пъти да бе получавал писма от него и да бе отговарял благоприятно на неговите запитвания относно поведението и моралния облик на неговия син; той се чувствуваше притеснен, загдето при първото си посещение в неговия дом щеше да е придружаван от Боб Сойър и Бен Алън, и двамата леко пийнали, а това съвсем не бе най-находчивият и подходящ начин, който би могъл да измисли, за да спечели разположението на този джентълмен.

„Все пак — размишляваше мистър Пикуик, опитвайки да се самоуспокои — аз трябва да направя каквото е по силите ми. Трябва да го видя още тази вечер, защото тържествено обещах да го сторя. Ако те настояват да дойдат с мен, ще се постарая да съкратя срещата колкото е възможно повече и да се надявам, че няма да се изложат, защото не е хубаво за самите тях.“

Докато мистър Пикуик се утешаваше с тези съждения, пощенската карета спря пред „Оулд Ройъл“. Бен Алън се бе полусъбудил от упоителния си сън и след като биде извлечен за яката от мистър Самюъл Уелър, мистър Пикуик можа да слезе от возилото. Въведоха ги в уютно помещение и мистър Пикуик тутакси зададе въпрос на келнера относно местонахождението на резиденцията на мистър Уинкл.

— Съвсем близо, сър — осведоми го прислужникът. — Не повече от петстотин ярда, сър, мистър Уинкл е собственик на кей, сър, на канала, сър. Частната му резиденция… та тя не е на повече, няма и петстотин ярда, сър. — Тук келнерът загаси една свещ и се престори, че уж иска отново да я запали, за да даде възможност на мистър Пикуик да го запита още нещо, ако желае.

— Искате ли нещичко сега, сър? — рече келнерът, палейки отново свещта, обезсърчен от мълчанието на мистър Пикуик. — Чай или кафе, сър? Вечеря, сър?

— Нищо засега.

— Много добре, сър. Да ви поръчам някаква закуска, сър?

— Не точно сега.

— Много добре, сър. — Тук той се отправи бавно към вратата, после спря отведнъж, обърна се и каза с крайна любезност:

— Да ви пратя ли камериерката, господа?

— Да, може, ако обичате — отвърна мистър Пикуик.

— Ако вие обичате, сър.

— И донесете малко газирана вода — рече Боб Сойър.

— Газирана вода, сър? Да, сър. — Явно облекчен от непосилно бреме, като все пак получи някаква поръчка, келнерът изчезна незабелязано. Келнерите никога не вървят, нито тичат. Те могат странно и загадъчно да се изпаряват от помещенията, способност, която другите смъртни не притежават.

След като газираната вода пробуди някои слаби признаци на жизненост у Бен Алън, той отстъпи пред увещанията да си измие лицето и ръцете и се остави на Сам да го изчетка. Мистър Пикуик и Боб Сойър също оправиха безпорядъка във външността си, причинен от пътуването, и тримата се отправиха, хванати под ръка, към дома на мистър Уинкл; Боб Сойър насищаше въздуха с тютюнев дим, докато крачеше нататък.

На разстояние от около четвърт миля, на тиха, явно обитавана от заможни хора улица, се издигаше стара тухлена къща с три стъпала пред входната врата и месингова табелка на нея с надпис „Мистър Уинкл“, гравиран с дебели главни букви. Трите стъпала бяха снежнобели, тухлите — много червени и къщата — много чиста; пред нея бяха застанали мистър Пикуик, мистър Бенджамин Алън и мистър Боб Сойър, когато часовникът удари десет.

Гиздава прислужничка се отзова на тяхното почукване и се стресна, виждайки трима непознати.

— В къщи ли е мистър Уинкл, драга моя? — запита мистър Пикуик.

— Той тъкмо отива на вечеря, сър — отвърна момичето.

— Дайте му тази визитна картичка, ако обичате — рече мистър Пикуик. — Кажете му, че съжалявам, загдето го безпокоя в този късен час, но държа да го видя тази вечер, а пристигнах едва преди малко.

Девойката погледна плахо мистър Боб Сойър, който изразяваше своето възхищение от личните й чарове чрез различни чудновати гримаси, и хвърляйки поглед към шапките и палтата, окачени в ходника, повика друга прислужничка да бди на вратата, докато тя отиде на горния етаж. Часовоят биде бързо отпратен, защото девойката се завърна веднага и като се извини на господата, загдето ги е оставила вън на улицата, въведе ги в странична, застлана с килим приемна — полукантора, полугардеробна, — в която най-главните полезни и декоративни мебели бяха: писалище, подвижен умивалник и огледало, стойка за ботуши и приспособление за снемане на ботуши, висока табуретка, четири стола, маса и стар стенен часовник. Над камината имаше вградена навътре желязна каса, докато две полици за книги, календар и няколко купа прашни книжа красяха стените.

— Много съжалявам, дето ви оставих да чакате на вратата, сър — каза девойката, като запали газова лампа и се обърна към мистър Пикуик с подкупваща усмивка, — но никога не съм ви виждала; пък има толкоз много скитници, дето идват само да видят какво могат да задигнат, че наистина…

— Съвсем не е необходимо да се извинявате, драга моя — прекъсна я добродушно мистър Пикуик.

— Наистина няма защо, любов моя — додаде закачливо Боб Сойър, като протегна ръце и заподскача наляво-надясно, сякаш не пускаше девойката да излезе от стаята.

Младата дама съвсем не се поддаде на тези примамки и изрази мнението си, че мистър Боб Сойър бил „възмутително същество“, а щом той стана доста по-настойчив в своите любезности, тя остави отпечатък от хубавите си пръстчета върху лицето му и изскочи от стаята, изказвайки многократно своето негодувание и презрение.

Лишен от обществото на младата дама, мистър Боб Сойър захвана да се забавлява, като надзърна в писалището, прегледа всички чекмеджета на масата, опита уж да отвори желязната каса, обърна календара с лицевата му страна към стената, опита се да обуе ботушите на мистър Уинкл върху своите и направи различни други експерименти, които до един хвърляха мистър Пикуик в неизразим, мъчителен ужас, а мистър Боб Сойър — в съответна степен на възторг.

Най-накрая вратата се отвори и дребен възрастен джентълмен с костюм в тютюнев цвят, с глава и лице точно копие на тези на мистър Уинкл младши, с изключение на доста оплешивялото теме, влезе в стаята с картичката на мистър Пикуик в едната ръка и сребърен свещник в другата.

— Мистър Пикуик, сър, добър вечер — рече Уинкл старши, като постави сребърния свещник и протегна ръка. — Надявам се, че сте добре, сър. Радвам се да ви видя. Седнете, моли ви, мистър Пикуик. Този джентълмен е…

— Мой приятел, мистър Сойър — допълни мистър Пикуик, — приятел на вашия син.

— О! — рече мистър Уинкл старши, като погледна доста мрачно към Боб. — Надявам се, че сте добре, сър.

— Съвсем здрав и читав, сър — отвърна Боб Сойър.

— А другият джентълмен — извика мистър Пикуик — е, както ще видите от писмото, което нося да ви предам, много близък роднина или по-скоро би трябвало да кажа извънредно близък приятел на вашия син. Казва се Алън.

— Онзи джентълмен? — запита мистър Уинкл, като посочи с визитната картичка към Бен Алън, заспал дълбоко в такава поза, че от него се виждаше само гърбът и яката на жакета му.

Мистър Пикуик тъкмо се канеше да отговори на въпроса и да му съобщи цялото име и всички почетни титли на мистър Бенджамин Алън, когато пъргавият мистър Боб Сойър, с оглед да накара приятеля си да осъзнае положението, го ощипа не на шега по месестата част над лакътя, при което заспалият скочи и изпищя високо. Давайки си отведнъж сметка, че се намира в присъствието на непознат, мистър Бен Алън се приближи към мистър Уинкл и разтърсвайки най-сърдечно двете му ръце в продължение на около пет минути, промърмори в полуразбираеми откъслечни изрази искрения си възторг, загдето го вижда, а после гостоприемно го запита дали би искал да пийне нещо след разходката, или би предпочел да чака, докато „стане време за вечеря“; след това седна, втренчвайки смаян поглед наоколо си, сякаш нямаше и понятие къде се намира, каквото той действително нямаше.

Всичко това бе крайно притеснително за мистър Пикуик, особено пък като видя мистър Уинкл старши да показва съвсем неприкрито своето изумление от странното — да не кажем чудато — държане на двамата му придружители. Желаейки да сложи по-скоро край на тази неприятност, той отведнъж измъкна писмото от своя джоб и подавайки го на мистър Уинкл старши, каза:

— Това писмо, сър, е от вашия син. От съдържанието ще разберете, че неговото щастие и благоденствие в бъдеще зависят от вашето благосклонно и бащинско отношение. Ще бъдете ли така любезен да го прочетете спокойно и хладнокръвно и да обсъдим след това въпроса с вас в дух и тон, които единствено подхождат за случая? Вие може да си дадете сметка колко важно е вашето решение за сина ви и колко голяма е неговата загриженост по този въпрос от моето посещение у вас в толкова късен час, без предварително уведомление и… — добави мистър Пикуик, хвърляйки бърз поглед към своите придружители — и при такива неблагоприятни обстоятелства.

С това предисловие мистър Пикуик постави покаятелното писмо — четири гъсто написани страници най-тънка фина хартия — в ръцете на поразения мистър Уинкл старши. После седна отново на мястото си и започна да наблюдава неговия израз и държане: с вълнение действително, но с открито чело на джентълмен, уверен, че не е сторил нищо, за което трябва да се срамува или извинява.

Възрастният собственик на кей повъртя писмото в ръка, погледна го отпред, отзад, отстрани, разучи подробно пълното момченце на печата, погледна мистър Пикуик; а след това седна на високата табуретка, придърпа лампата по-близо до себе си, разчупи печата, разгъна посланието и като го вдигна към светлината, се приготви да чете.

Точно в този миг мистър Боб Сойър, чиято духовитост, бе задрямала за малко, сложи ръце на коленете и направи гримаса също като в портретите на покойния мистър Грималди в роли на клоун. Тъй се случи, че мистър Уинкл старши, вместо да се вдълбочи в четене на писмото, както предполагаше мистър Боб Сойър, взе, че погледна над писмото не към другиго, а към самия Боб Сойър; досещайки се, че гореспоменатата гримаса се правеше, за да имитира и подиграе самия него, той впери очи в Боб с такава изразителна строгост, щото чертите на покойния мистър Грималди се преобразиха постепенно в извънредно смирено и смутено изражение.

— Казахте ли нещо, сър? — запита мистър Уинкл старши след ужасно мълчание.

— Не, сър — отвърна Боб, у когото не бе останало нищо клоунско освен необикновено силната руменина по лицето.

— Сигурен ли сте, сър? — рече мистър Уинкл старши.

— О, да, разбира се, сър, напълно — отвърна Боб.

— Аз помислих, че казахте нещо — възрази старият джентълмен настойчиво и възмутено. — Може би ме гледате, сър?

— О, не, сър, съвсем не — отвърна крайно учтиво Боб.

— Много се радвам, че е така — рече мистър Уинкл старши. И като се смръщи най-величествено на засрамения Боб, възрастният джентълмен отново приближи писмото към лампата и го зачете наистина.

Мистър Пикуик бе приковал очи в него, докато той прехвърляше поглед от края на първата страница към горния ред на втората, от края на втората към началото на третата и от края на третата към началото на четвъртата; но ни най-малка промяна на неговия израз не подсказа как приема той съобщението за женитбата на своя син, а мистър Пикуик знаеше, че то беше в първите пет-шест реда.

Той прочете писмото до последната дума, сгъна го пак най-внимателно по гънките с точност на делови човек и тъкмо когато мистър Пикуик очакваше той да избухне страхотно, Уинкл старши потопи перо в мастилницата и запита спокойно, сякаш говореше по най-обикновен счетоводен въпрос:

— Какъв е адресът на Натаниъл, мистър Пикуик?

— „Джордж и ястребът“ засега — отвърна този джентълмен.

— „Джордж и ястребът“. Къде е това?

— Джордж Ярд, Ломбард Стрийт.

— В Сити ли?

— Да.

Възрастният джентълмен методично отбеляза адреса на гърба на писмото; след това го постави в писалището, което заключи, и каза, след като стана от високата табуретка и сложи връзката ключове в джоба си:

— Струва ми се, че нямаме нищо повече да обсъждаме, мистър Пикуик.

— Нищо повече, драги мой сър! — възкликна този добросърдечен човек, възмутен и смаян. — Нищо повече! Нищо ли няма да кажете във връзка с това важно събитие в живота на нашия млад приятел? Няма ли да ме натоварите да му предам вашето уверение, че той продължава да се радва на вашата обич и подкрепа? Няма ли да кажете нещо, което да окуражи и зарадва и него, и загрижената му млада жена, която търси от него утеха и опора? Драги мой сър, размислете.

— Да, да, ще размисля — отвърна възрастният джентълмен. — Засега няма нищо да кажа. Аз съм делови човек, мистър Пикуик. Никога не бързам да се обвържа с някоя сделка, а що се отнася до тази работа, тя по начало не ми харесва. Хиляда лири не са много, мистър Пикуик.

— Напълно сте прав, сър — обади се Бен Алън, тъкмо събудил се достатъчно, за да си припомни, че той беше похарчил своите хиляди лири без голямо затруднение. — Вие сте умен човек. Боб, ей този приятел е много отракан.

— Много съм щастлив, загдето се изказвате тъй ласкаво за мене, сър — рече мистър Уинкл старши, поглеждайки презрително Бен Алън, който най-дълбокомислено клатеше глава. — Истината е там, мистър Пикуик, че когато аз разреших на сина си да поскита за година и повече, за да види други хора и как живеят те (което той стори под ваше покровителство), тъй че да не влезе от училището направо в живота като неопитно хлапе и да не го премята всеки, аз съвсем не слагах тази история в сметката. Той знае това много добре, тъй че, ако аз го лиша от моята поддръжка по тази причина, той няма основание да се изненадва. Аз ще му се обадя, мистър Пикуик. Лека нощ, сър. Маргърит, отворете вратата.

През всичкото това време Боб Сойър ръгаше мистър Бен Алън, за да каже нещо подходящо за случая; точно тук Бен съответно изпадна в настроение и без каквото и да е предупреждение държа късо, но много красноречиво и жарко слово.

— Сър — каза мистър Бен Алън, като впери в стария джентълмен чифт много замрежени и помътнели очи и захвана да движи много буйно дясната си ръка нагоре-надолу, — вие… вие трябва да се засрамите.

— Като брат на дамата, вие естествено сте отличен съдник по въпроса — отвърна мистър Уинкл старши. — И тъй, достатъчно. Моля, не казвайте нищо повече, мистър Пикуик. Лека нощ, господа!

С тези думи възрастният джентълмен взе свещника и отваряйки вратата, учтиво ги насочи към ходника.

— Ще съжалявате за това, сър — рече мистър Пикуик, като стисна зъби, за да не позволи на гнева си да избухне; защото той знаеше какви непоправими последици биха могли да се стоварят върху младия му приятел.

— Засега съм на различно мнение — спокойно отвърна мистър Уинкл старши. — Господа, пожелавам ви още веднъж лека нощ.

Мистър Пикуик излезе сърдито на улицата. Мистър Боб Сойър, крайно потиснат от решителното отношение на възрастния джентълмен, направи същото. Мистър Беналъновата шапка се търкулна надолу по стъпалата веднага след тях, а самият мистър Бен Алън я последва непосредствено. И тримата вървяха мълчаливо и си легнаха, без да са вечеряли; мистър Пикуик си помисли точно преди да заспи, че ако бе подозирал, че мистър Уинкл старши е до такава степен делови човек, вероятно никога не би го посетил с това поръчение.

Глава петдесет и първа

В която мистър Пикуик среща стар познайник и главно на това щастливо обстоятелство читателят дължи долното вълнуващо и любопитно изложение относно двама могъщи, властни и велики общественици

Утринта, представила се пред очите на мистър Пикуик в осем часа, съвсем не бе предопределена да разсее унинието, обхванало го след неочаквания завършек на неговата мисия. Небето беше мрачно и свъсено, въздухът — влажен и студен, улиците — мокри и подгизнали. Пушекът се застояваше лениво над комините, сякаш му липсваше смелост да се издигне; дъждът ръмеше непрекъснато, без да бърза, сякаш нямаше настроение дори да се излее. В задния двор един петел-борец, останал без искрица от обичайната си жизненост, се клатушкаше умърлушено на един крак в усамотен ъгъл; под стряхата на тесен навес някакво магаре, клюмнало меланхолично глава, изглеждаше тъй потиснато от черни мисли, като че ли беше пред самоубийство. По улицата не се забелязваше друго освен чадъри, а единствените звуци, долитащи до слуха, бяха хлопот от галоши и падащи капки дъжд.

На закуска говориха малко; дори мистър Боб Сойър беше повлиян от времето и вълнението на предишния ден. Според собствените му изразителни думи той бил „гръмнат“; също и мистър Бен Алън; също и мистър Пикуик.

През продължителното очакване да се оправи времето те четяха и препрочитаха лондонския вестник от миналата вечер с такъв огромен интерес, който се проявява само в случай на ужасна скука; обходиха всеки инч от килима със същото постоянство; гледаха тъй често вън от прозореца, че някаква допълнителна такса за това би била напълно оправдана; подхващаха какви ли не теми, но разговорът не вървеше; и най-после, когато бе станало пладне, без да бе настъпила някаква благоприятна промяна в атмосферните условия, мистър Пикуик разтърси решително звънеца и поръча пощенска карета.

Макар пътищата да бяха разкаляни и слабият дъжд да се бе доста засилил, макар мръсните пръски да се сипеха през отворените прозорци на екипажа до такава степен, че неудобството бе почти тъй голямо за двамата вътре, колкото за двамата вън — все пак имаше нещо в самото движение, в съзнанието за предприето действие, в което се криеше безспорно превъзходство пред това да стоиш затворен в скучна стая и да гледаш със скука дъжда и скучната улица; те всички се съгласиха, че промяната бе само от полза и се чудеха как са могли въобще да отлагат тъй дълго тръгването си.

Когато спряха в Ковънтри за смяна, па̀ра се вдигаше от конете на такива облаци, че напълно забулваше тамошния коняр, но се чу гласът му да долита от мъглата, заявявайки, че очаква първия златен медал от Филантропическото дружество при следващото раздаване на награди, защото бе отмахнал шапката от главата на кочияша; водата се стичала тъй от периферията, твърдеше невидимият джентълмен, че той (кочияшът) щял безспорно да се удави, ако с невероятно присъствие на духа той не бил отметнал бързо въпросната шапка и не бил изсушил лицето на зиналия човек със стиска слама.

— Приятно! — рече Боб Сойър, като вдигна яката на жакета си и придърпа шала над устата си, за да не отлетят парите от току-що изпитата от него чашка бренди.

— Много — спокойно отвърна Сам.

— Вие сякаш нямате нищо против — забеляза Боб.

— Е, не виждам никаква полза да имам нещо против, сър — отвърна Сам.

— Това е необоримо съждение, няма що — рече Боб.

— Да, сър — продължи мистър Уелър, — к’вото е, то е за добро, както казал миличко някакъв млад благородник, когато го турили в списъка за специални пенсии, задето дядото на стринката на майка му запалил веднъж лулата на краля със своето огниво.

— Не е лоша тази идея, Сам — рече мистър Боб Сойър одобрително.

— Точно туй казвал и младият благородник по четири пъти на ден до края на живота си — съобщи мистър Уелър.

— Ами да са ви викали някога — запита Сам след кратко мълчание, като погледна към кочияша и сниши гласа си до тайнствен шепот, — да са ви викали да преглеждате кочияш на пощенска кола, додето чиракувахте за касапин?

— Не си спомням подобен случай — отвърна Боб Сойър.

— Никога не сте зървали пощенски кочияш в оная болница, додето сте бродили (както казват за таласъмите), нали? — осведоми се Сам.

— Не, мисля, че не — отвърна Боб Сойър.

— Никога не сте чували за гробище, дето да са погребвали пощенски кочияш, нито пък сте виждали умрял пощенски кочияш, нали? — продължи разпита си Сам.

— Никога — отвърна Боб.

— Не! — възкликна Сам тържествуващ. — И никога няма! Има и друго нещо, дето никой никога няма да види, туй е умряло магаре; таквоз е виждал само оня джентълмен с черните прилепнали панталони, дето познавал младата жена, дето имала коза; но то било французко магаре, тъй че не било редовна порода.

— Добре, но какво общо има това с кочияшите на пощенски коли? — запита Боб Сойър.

— Ето к’во — отвърна Сам. — Без да отивам чак толкоз далеч, та да твърдя, кат’ някои много умни хора, че и пощенските кочияши, и магаретата са всевечни, аз ще кажа ей туй: щом някой пощенски кочияш усети, че почва да се вдървява и му е дошло времето, той яхва магаре, в същност всеки си взема по чифт, както си е свикнал. К’во става с тях, никой не знае, но сигур отиват в някой друг свят да търсят забавление, щото никой никога не е виждал било магаре, било кочияш на пощенска кола да се забавлява тук долу!

Впускайки се в тази забележителна научна теория, като даваше множество статистически и други подробности в нейна подкрепа, Сам Уелър убиваше времето, докато стигнаха Дънчърч, гдето ги снабдиха със сух кочияш и отморени коне; следващата спирка бе Дейвънтри, а по-следващата Тоустър; и на края на всеки преход валеше още по-силно, отколкото в началото му.

— Слушайте — възнегодува Боб Сойър, поглеждайки вътре в екипажа, щом спряха пред вратата на странноприемницата „Главата на сарацинеца“, Тоустър. — Не може да продължава така.

— Боже мой! — възкликна мистър Пикуик, току-що разбудил се от своята дрямка. — Боя се, че сте се измокрили.

— Хайде де, наистина ли? — отвърна Боб. — Да, има нещо подобно. Неприятно измокрен, бих казал.

Виждаше се действително, че Боб бе стоял на дъжда, защото вода се стичаше от врата, лактите, маншетите, жакета и коленете му; а дрехите му бяха тъй прогизнали, че лъщяха, сякаш бяха целите направени от мушама.

— Аз съм доста измокрен — потвърди Боб, като се разтърси и пръсна наоколо ситни капки, също като нюфаундлендско куче, току-що изскочило от вода.

— Струва ми се, че е немислимо да продължим тази вечер — обади се Бен.

— И дума да не става, сър — забеляза Сам Уелър, дошъл да присъствува на обсъждането. — Жестоко ще е за животните, сър, да ги караме да го сторят. Има легла тука, сър — продължи Сам с призив към своя господар, — и чистота, и удобства. Много хубава малка трапеза, сър, ще я приготвят за половин час: пилета, сър, и телешки котлети; зелен фасул, картофи, сладкиш и уют. Най-добре спрете тук, сър, ако смея да дам препоръка. Послушайте съвета ми, сър, както казал докторът.

Собственикът на „Главата на сарацинеца“ пристигна точно навреме да потвърди думите на мистър Уелър относно възможностите на заведението и да подсили увещанията му с разни мрачни предположения за състоянието на пътя, несигурността да се сдобият с коне за смяна на следващата спирка, пълната му увереност, че щяло да вали цяла нощ и също тъй стопроцентовата му увереност, че щяло да се разведри на сутринта и други доводи и примамки, обичайни за съдържателите на странноприемници.

— Добре — каза мистър Пикуик, — но аз трябва да изпратя едно писмо до Лондон по някакъв начин, тъй че да бъде предадено много рано утре сутринта, или трябва да отпътувам нататък каквото и да стане.

Съдържателят изрази с усмивка задоволството си. Нямало нищо по-лесно; джентълменът трябвало да загъне писмото в лист увивна хартия и да го изпрати или по пощата, или с Бирмингамския дилижанс. Ако джентълменът държал извънредно много да се предаде колкото се може по-бърже, най-добре било да напише отгоре „да се препрати веднага“, което сигурно щяло да се вземе под внимание; или пък „да се плати на приносящия половин крона допълнително за незабавно връчване“, което било още по-сигурно.

— Много добре — каза мистър Пикуик, — тогава ще останем тук.

— Светлина в „Слънцето“, Джон; запали огъня; господата са измокрени! — извика стопанинът. — Насам, господа, не се грижете сега за кочияша, сър. Ще ви го изпратя, щом позвъните за него, сър. Джон, свещите.

Свещите бидоха донесени, огънят — разбутан и подсилен с нов пън. След десет минути келнерът слагаше покривката на масата, пердетата бяха дръпнати, огънят се бе ярко разгорял и всичко изглеждаше (както винаги изглежда всичко в приличните английски гостоприемници), сякаш са очаквали пътниците и са се готвили да ги посрещнат няколко дена преди това.

Мистър Пикуик седна на странична маса и написа бързешком няколко реда на мистър Уинкл, като го уведомяваше само, че е възпрепятствуван поради лошо време, но сигурно ще си бъде обратно в Лондон на другия ден и тогава ще му даде отчет за своите постъпки. Тази бележка стана набързо на пакетче, което биде изпратено до тезгяха в общата зала посредством мистър Самюъл Уелър.

Сам го остави на съдържателката и се връщаше, за да изтегли ботушите на господаря си, след като се беше поизсушил пред огъня в кухнята, когато, надзъртайки случайно през една открехната врата, отведнъж прикова поглед върху някаква жълтеникавочервена глава, пред която бяха струпани на масата множество вестници; човекът се бе вдълбочил в някаква уводна статия със замръзнала саркастична усмивка, плъзнала се към носа му и придаваща на цялото му лице величествено изражение на високомерно презрение.

„Ехей — рече си Сам, — май че знам таз глава и туй лице; монокъла също, па и широкополата капела! Мирише ми на Ийтънсуил или аз съм китаец.“

Сам тутакси биде обхванат от мъчителен пристъп на кашлица, за да привлече вниманието на джентълмена; джентълменът се стресна от тези звуци, вдигна глава и монокъл и пред погледа на Сам се откри дълбокомисленото лице на мистър Пот от „Ийтънсуилската газета“.

— Прося ви извинението, сър — рече Сам, като пристъпи напред и се поклони, — господарят ми е тука, мистър Пот.

— Пст! Пст! — заповяда Пот, като дръпна Сам вътре и затвори вратата, а чертите му издаваха тайнствена уплаха и тревога.

— К’во има, сър? — запита Сам, като се озърташе недоумяващ наоколо.

— Да не сте и прошепнали името ми — отвърна Пот. — Този край е на „жълтите“. Ако раздразнителната и невъздържана тълпа знае, че съм тук, ще ме разкъса на парчета.

— Ами! Истина ли, сър? — запита Сам.

— Ще стана жертва на тяхната ярост — отвърна Пот. — Е, млади момко, какво ще кажете за вашия господар?

— Той остава тук нощес, на път за Лондон, с още двама приятели — отвърна Сам.

— Единият мистър Уинкл ли е? — запита Пот, като леко се смръщи.

— Не, сър. Мистър Уинкл си остана дома — осведоми го Сам. — Той се ожени.

— Ожени ли се? — провикна се Пот със страхотна ярост. Той млъкна, усмихна се мрачно и добави с нисък, отмъстителен тон. — Така му се пада!

Като изрази по този начин кипналата в него злоба и хладнокръвното си тържество над сразения враг, мистър Пот запита дали приятелите на мистър Пикуик са „сини“. Получавайки напълно задоволяващ го положителен отговор от Сам, който знаеше по въпроса толкова, колкото и самият Пот, той се съгласи да го придружи до стаята на мистър Пикуик, гдето го очакваше радушен прием. Спогодба да вечерят наедно биде веднага сключена и ратифицирана.

— А как вървят работите в Ийтънсуил? — попита мистър Пикуик, когато Пот се бе вече настанил край огъня и всички си бяха махнали мокрите ботуши и бяха надянали сухи чехли. — Още ли излиза „Независимост“?

— Вестник „Независимост“, сър — отговори Пот, — продължава да влачи своето жалко, гаснещо съществуване. Ненавиждан и презиран дори от малцината, които знаят за неговото мизерно и срамно вегетиране; задушаван от мръсотията, която сам тъй щедро разпръсква; оглушал и ослепял от изпаренията на собствената си гнилоч; този мръсен печатен орган, невиждащ в своето самозадоволство собственото си падение, затъва бързо в онова коварно тресавище, което сякаш му дава твърда почва всред низките и деградирани маси на обществото, но калта стига вече до омразната му глава и скоро ще го погълне навеки.

След като произнесе отчетливо и ядно този манифест (който представляваше част от уводната му статия от миналата седмица), редакторът млъкна, за да поеме дъх, и погледна тържествено Боб Сойър.

— Вие сте млад човек, сър — рече Пот.

Мистър Боб Сойър кимна.

— И вие също, сър — обърна се Пот към мистър Бен Алън.

Бен се съгласи с не много тежкото обвинение.

— Вие и двамата, нали, сте дълбоко пропити от онези „сини“ принципи, за които съм се заклел пред народа на обединеното кралство да браня и поддържам? — зададе косвен въпрос Пот.

— Как да кажа, и аз не знам точно — отвърна Боб Сойър. — Аз съм…

— Не „жълт“, нали, мистър Пикуик? — прекъсна го Пот, отдръпвайки стола си. — Вашият приятел не е „жълт“, сър?

— Не, не — отговори Боб, — сега съм нещо като плат на квадрати: смесица от различни цветове.

— Колебаещ се — важно отсече Пот, — колебаещ се. Бих искал да прочетете една поредица от осем статии, сър, които излязоха в „Ийтънсуилската газета“. Бих се осмелил да кажа, че тогава няма да закъснеете да установите вашите възгледи върху твърда и здрава „синя“ основа, сър.

— Страхувам се, че съвсем ще посинея много преди да съм ги прочел всичките — забеляза Боб.

Мистър Пот се вгледа подозрително в Боб за няколко секунди, а после се обърна към мистър Пикуик с думите:

— Вие сте запознат, нали, със статиите, които излязоха последователно в „Ийтънсуилската газета“ през последните три месеца и възбудиха всеобщо — бих казал всемирно — внимание и възхищение?

— Видите ли — отвърна мистър Пикуик, леко смутен от въпроса, — в същност аз бях толкова зает с други неща, че действително нямах възможност да ги потърся.

— Това вие трябва да сторите, сър — отсъди Пот със строго изражение.

— Непременно — рече мистър Пикуик.

— Те се появиха във форма на обширен преглед, една творба върху китайската метафизика, сър — съобщи Пот.

— О — откликна мистър Пикуик, — от вашето перо, нали?

— От перото на мой сътрудник, сър — отвърна Пот с достойнство.

— Въпросът ми се вижда сложен — забеляза мистър Пикуик.

— Много, сър — отвърна Пот с невероятно мъдър вид. — Той го „накълва“, да употребя технически, но изразителен термин; той почерпи сведения, по мое желание, от Британската енциклопедия.

— Наистина! — учуди се мистър Пикуик. — Аз не подозирах, че в този ценен труд са поместени и данни относно китайската метафизика.

— Той чете, сър — отвърна Пот, като сложи ръка върху коляното на мистър Пикуик и погледна към околните с усмивка на интелектуално превъзходство, — той чете за метафизика под буквата „М“, за Китай под буквата „К“ и съедини всички данни, сър!

Лицето на мистър Пот излъчваше такова нараснало величие при мисълта за непосилния изследователски труд, положен при въпросните научни дирения, че изминаха няколко минути, преди мистър Пикуик да се осмели да продължи разговора; най-после, когато чертите на редактора придобиха постепенно обичайното си изражение на духовно превъзходство, той реши да поднови беседата и запита:

— Бих ли могъл да ви задам въпроса, каква важна мисия ви е довела толкова далече от дома?

— Тази мисия, която ме тласка и вдъхновява във всичките ми титанически усилия, сър — отвърна Пот със спокойна усмивка, — е благото на моята страна.

— Аз смятах, че е някаква обществена задача — забеляза мистър Пикуик.

— Да, сър — потвърди Пот, — такава е. — И навеждайки се към мистър Пикуик, той промълви с дълбок глух глас: — Бал на „жълтите“, сър, ще се състои в Бирмингам утре вечер.

— Боже господи! — възкликна мистър Пикуик.

— Да, сър, и вечеря — додаде Пот.

— Какво говорите! — удиви се мистър Пикуик.

Пот кимна знаменателно.

Макар мистър Пикуик да си бе дал вид, че е потресен от това съобщение, той беше толкова слабо осведомен за местната политика, щото не можеше да има истинска представа за значението на упоменатия ужасен заговор; забелязвайки това, мистър Пот измъкна последния брой от „Ийтънсуилската газета“ и привлече вниманието му на следната рубрика, която зачете на висок глас:

Подозрителни маневри на „жълтите“

Един влечугоподобен наш колега пусна напоследък мръсната си отрова в своя безплоден, отчаян опит да почерни светлото име на нашия изтъкнат и отличен представител, уважаемия мистър Слъмки — този Слъмки, за когото ние предсказахме, много преди да спечели своето благородно и високопоставено положение, че ще стане един ден, а ето че вече стана, най-светлото име и най-голямата гордост на своята страна: неин беззаветен защитник, нейна чест и доблест, — нашият влечугоподобен колега, казваме, си прави шега за сметка на една разкошна, релефно украсена кофа за въглища, която е била подарена на този велик човек от неговите възторжени избиратели, за чиято покупка безименният негодник клеветнически твърди, че уважаемият мистър Слъмки сам е участвувал, плащайки повече от три четвърти от цялата сума, чрез вноска от доверено лице, приятел на неговия иконом. Мигар пълзящото създание не вижда, че дори това да е вярно, уважаемият мистър Слъмки се представя — ако това е възможно — в още по-симпатична и лъчезарна светлина, отколкото преди? Нима неговото нахалство му пречи да съзре, че този мил и трогателен стремеж да изпълнява желанията на своето избирателно тяло трябва навеки да покори душите и сърцата на онези негови съграждани, които не са по-лоши от свине, или, с други думи, не са тъй пропаднали като нашия колега? Но такива са мерзките уловки в подозрителните маневри на „жълтите“! Това не са единствените им хитрини. Предателството е навсякъде. Ние смело съобщаваме сега, бидейки принудени към това разкритие, уповавайки се на страната и нейната полиция за защита — ние смело съобщаваме, че в този момент се правят тайно приготовления за бал на „жълтите“, в самото сърце или гнездо на „жълто“ народонаселение; който ще се ръководи от „жълт“ церемониалмайстор; който ще е посетен от двама „ултражълти“ членове на парламента, и дори входните билети ще са „жълти“! Мръщи ли се нашият сатанински колега? Нека се гърчи в безсилна злоба, докато перото ни пише: НИЕ ЩЕ БЪДЕМ ТАМ.

— Ето, сър — рече Пот съвсем задъхан, докато сгъваше вестника, — така стоят нещата!

Съдържателят и келнерът, които влязоха в този миг в стаята, накараха мистър Пот да сложи пръст на устните си в знак, че сега животът му се намира в ръцете на мистър Пикуик и зависи от неговата способност да пази тайна. Господата Боб Сойър и Бенджамин Алън, заспали непочтително, докато траеше четенето на извадката от „Ийтънсуилската газета“ и последвалия разговор, се събудиха само от прошепнатата магическа дума „вечеря“, достигнала техните уши; и те седнаха на вечеря с добро храносмилане, в услуга на тяхното лакомство, с „наздраве“ и за двете, и келнер в услуга и на трите.

По време на вечерята и беседата след това мистър Пот, подхващайки за малко не тъй възвишени, ежедневни въпроси, осведоми мистър Пикуик, че ийтънсуилският климат се оказал неблагоприятен за неговата съпруга и тя понастоящем обикаляла различни модни водолечебни курорти с оглед да възстанови подкопаното си здраве и душевно състояние; това беше деликатно забулване на факта, че мисис Пот, прилагайки на дело често намекваната заплаха за раздяла, беше — по споразумение, постигнато между нейния брат, лейтенанта, и мистър Пот — се оттеглила завинаги със своята вярна телохранителка, обезпечавайки си половината от редакторските хонорари и от целогодишната печалба от продажбата на „Ийтънсуилската газета“.

Докато великият мистър Пот излагаше този и други въпроси, оживявайки от време на време разговора с разнообразни извадки от собствените си писания, някакъв взискателен непознат извика от прозореца на един дилижанс за Бирмингам, спрял при странноприемницата да предаде пощата, и поиска да се осведоми дали ако прекъсне пътуването си и остане да нощува там, може да му се осигурят необходимите удобства като легло и завивки.

— Разбира се, сър — отвърна съдържателят.

— Мога ли да разчитам? — запита непознатият, който, изглежда, беше недоверчив, съдейки по неговата външност и държане.

— Несъмнено, сър — потвърди съдържателят.

— Добре — рече непознатият. — Кочияшо, аз слизам тук. Кондукторе, пътната ми чанта!

Казвайки едно рязко „лека нощ“ на останалите пътници, непознатият се смъкна от дилижанса. Той бе възнисък джентълмен с много гъста черна коса, подстригана в линия таралеж или четка за обувки и стърчаща нагоре по главата му; видът му бе надут и заплашителен; маниерите му — на властен човек; очите му бяха неспокойни и пронизващи; всичко в него говореше за високо самомнение и чувство за безгранично превъзходство над всички други люде.

Този джентълмен биде заведен в стаята, определена първоначално за родолюбивия мистър Пот; и прислужникът забеляза, онемял от почуда, странното съвпадение, че едва бе запалил свещите, когато джентълменът, мушвайки ръка в шапката си, измъкна някакъв вестник и захвана да го чете с буквално същия израз на презрително възмущение, каквото преди един час се бе изписало по лицето на величествения Пот и го бе вкаменило от изумление. Той забеляза също, че докато злобата на мистър Пот бе предизвикана от вестник, озаглавен „Ийтънсуилска независимост“, изпепеляващата ненавист на този джентълмен бе породена от вестник под надслов „Ийтънсуилска газета“.

— Повикайте съдържателя — повели непознатият.

— Добре, сър — отзова се прислужникът.

Съдържателят биде повикан и дойде.

— Вие ли сте съдържателят? — попита джентълменът.

— Да, сър — отвърна съдържателят.

— Знаете ли кой съм? — попита джентълменът.

— Нямам това удоволствие, сър — отвърна съдържателят.

— Името ми е Слърк — рече джентълменът.

Съдържателят леко наклони глава.

— Слърк, сър — повтори високомерно джентълменът. — Знаете ли сега кой съм, човече?

Съдържателят си почеса главата, погледна към тавана и леко се усмихна.

— Знаете ли кой съм, човече? — гневно потрети въпроса джентълменът.

Съдържателят си напрегна паметта и най-сетне каза:

— Не, сър, не зная.

— О, небеса! — провикна се непознатият, стоварвайки свития си юмрук върху масата. — Това се казвало популярност.

Съдържателят отстъпи крачка-две към вратата; непознатият впери поглед в него и продължи:

— Това — говореше непознатият, — това било благодарността за годините упорит труд в полза на масите. Слизам тук уморен и измокрен; няма възторжена тълпа, която да срещне своя предводител; църковните камбани мълчат; дори самото име не събужда никаква топлота в безчувствените им сърца. Това е достатъчно — добави развълнуваният мистър Слърк, крачейки нагоре-надолу из стаята — да накара мастилото да засъхне на перото и да накара човека да изостави навеки тяхната кауза.

— Бренди и вода ли казахте, сър? — осмели се да предложи съдържателят.

— Ром — отвърна мистър Слърк, като свирепо се извърна към него. — Имате ли някъде горящ огън?

— Ей сегичка ще ви се запали, сър — рече съдържателят.

— И ще се затопли чак когато стане време за лягане — прекъсна го мистър Слърк. — Има ли някой в кухнята?

Нямало жива душа. Имало чудесен огън. Всички си били отишли и външната врата била заключена за нощта.

— Искам да си изпия грога с ром край огъня в кухнята — отсече мистър Слърк. И тъй, вземайки тържествено шапката и вестника си, той тръгна наперено след съдържателя към това скромно помещение и като се настани на удобната пейка край огнището, захвана да чете и пие с мълчаливо достойнство.

А ето че някакъв дух на раздора прелиташе над „Главата на сарацинеца“ в този миг и хвърляйки случайно любопитен поглед, зърна неочаквано Слърк, седнал удобно край огнището в кухнята, и Пот, стигнал не много висок градус в друга стая; злостният дух се спусна в последноупоменатата стая с невъобразима скорост, влезе веднага в главата на мистър Боб Сойър и тласкан от своите (на духа) дяволски подбуди, го накара да проговори както следва:

— Слушайте, оставили сме огъня да загасне. Страшно сме премръзнали след дъжда, нали?

— Наистина — рече, зъзнейки, мистър Пикуик.

— Няма да е зле да изпушим по една пура край огнището в кухнята, нали? — продължи мистър Сойър, все тласкан от горепоменатия дух.

— Би било много приятно според мен — отзова се мистър Пикуик. — Какво ще кажете вие, мистър Пот?

Мистър Пот веднага даде съгласието си; и четиримата пътници се отправиха тутакси към кухнята, всички с чаши в ръка, а Сам Уелър възглавяваше шествието, за да ги заведе.

Непознатият още четеше; той вдигна очи и се стресна, и мистър Пот се стресна.

— Какво има? — прошепна мистър Пикуик.

— Тази гадина! — отвърна мистър Пот.

— Каква гадина? — заоглежда се мистър Пикуик от страх да не стъпи на някоя особено голяма хлебарка или отровен паяк.

— Тази гадина — прошепна Пот, като хвана мистър Пикуик за лакътя и посочи към непознатия. — Тази гадина, Слърк, от „Независимост“!

— Може би ще е по-добре да се оттеглим — предложи тихо мистър Пикуик.

— Никога, сър — отвърна Пот, станал двойно по-храбър от виното, — никога. — С тези думи той зае позиция на противоположната пейка и избирайки един брой от няколкото струпани вестника, зачете точно срещу своя враг.

Мистър Пот, разбира се, четеше „Независимост“, а мистър Слърк, разбира се, четеше „Газетата“; и всеки от тези джентълмени изразяваше гласно своето презрение от съчиненията на другия посредством горчив смях и саркастично сумтене; от това те преминаха към по-открито изказване на мнения от рода на „абсурдно“, „долно“, „зверство“, „шарлатанство“, „мерзост“, „мръсотия“, „измет“, „гнилоч“, „помия“ и други подобни критични бележки.

Както мистър Боб Сойър, тъй и мистър Бен Алън наблюдаваха тези сигнали на съперничество и ненавист с голямо удоволствие, притурящо допълнителна наслада на пурите, от които те изпускаха дим най-усилено. Щом напрежението поспадна, пакостникът Боб Сойър се обърна към Слърк крайно учтиво и му каза:

— Ще ми позволите ли, сър, да прегледам вашия вестник, когато го прочетете?

— Не си струва трудът, сър, много малко ще намерите в този противен лист — отвърна Слърк и смръщено хвърли сатанински поглед към Пот.

— Ей сега ще ви дам този — рече Пот, вдигайки очи, побледнял от гняв и с потрепващ по същата причина глас. — Ха, ха! Ще ви се види забавно нахалството на този субект.

Страхотно ударение бе сложено на този „лист“ и „субект“, а лицата на двамата редактори пламнаха предизвикателно.

— Сквернословието на този жалък човек е плачевно и отвратително — обърна се Пот към Боб Сойър, като навъсено стрелна поглед към Слърк.

Тук мистър Слърк прихна да се смее и като сгъна вестника така, че лесно да се чете следващата колона, каза, че този тъпак му бил действително забавен.

— Какъв безсрамен празноглав субект! — рече Пот, поруменявайки още повече, до кърмъзено.

— Чели ли сте нещо от щуротиите на този човек, сър? — зададе въпрос Слърк на Боб Сойър.

— Не — отвърна Боб, — толкова ли лошо пише?

— О, ужасно! Ужасно! — отвърна Слърк.

— Наистина! Боже мой, това е просто чудовищно! — възкликна Пот в този миг, преструвайки се, че още е вдълбочен във вестника си.

— Ако се насилите да прочетете няколко реда, пропити със злоба, подлост, лъжа, измама и лицемерие — рече Слърк, подавайки вестника на Боб, може би ще ви бъде някаква отплата това, че ще се посмеете над стила на този неграмотен глупак.

— Какво казахте, сър? — обади се Пот, вдигайки очи, като цял трепереше от ярост.

— Какво ви засяга вас, сър? — отвърна Слърк.

— Неграмотен глупак, така ли беше, сър? — рече Пот.

— Да, така беше, сър — отзова се Слърк, — и „синя“ скука, ако това повече ви харесва; ха, ха!

Мистър Пот не отвърна нито дума на тази обидна шега, а бавно сгъна своя брой от „Независимост“, сплеска го грижливо, стъпи върху му с ботуша си, плю върху му с необикновена тържественост и го запрати в огъня.

— Ето, сър — рече Пот, отдръпвайки се от огнището, — по същия начин бих се отнесъл и към усойницата, към този, що го издава, ако не бях за негово щастие възпрепятствуван от законите на моята страна.

— Направете го, сър! — провикна се Слърк и скочи. — В случая той няма да потърси защита от тези закони. Направете го.

— Браво! Браво! — одобряваше Боб Сойър.

— Това се казва доблест! — забеляза Бен Алън.

— Направете го, сър! — високо повтори Слърк.

Мистър Пот метна към него презрителен поглед, способен да разтопи и котва.

— Направете го, сър! — отново поде още по-високо Слърк.

— Аз не искам да го направя, сър — отвърна Пот.

— О, не искате, значи, така ли, сър? — рече мистър Слърк подигравателно. — Чувате ли, господа? Не искал. Не че го е страх; о, не! Просто не искал! Ха! Ха!

— Аз ви считам, сър — рече мистър Пот, стимулиран от този сарказъм, — аз ви считам за усойница. Аз гледам на вас, сър, като на човек, излязъл извън границите на обществото поради своето крайно нагло, безчестно и отвратително поведение. Аз ви заклеймявам, сър, и от лична, и от политическа гледна точка като безподобна, отявлена усойница.

Възмутеният „независим“ не дочака края на това изобличение на неговата личност; той грабна пътната си чанта, добре натъпкана с движимо имущество, размаха я във въздуха, когато Пот тръгна да си отива, и я запокити с въртеливо движение право върху главата му, точно откъм страната, гдето бе пъхната една хубава голяма четка за коса: рязък звук се разнесе из кухнята и мистър Пот тутакси се озова на пода.

— Господа — извика мистър Пикуик, щом Пот скочи на крака и грабна лопатката за въглища, — господа! Опомнете се, за бога… помощ, Сам… елате… моля, господа… някой да се намеси!

Надавайки тези несвързани възклицания, мистър Пикуик се спусна между разярените воюващи страни тъкмо навреме, за да го тупнат с пътната чанта от едната страна и с лопатката за въглища — от другата. Дали представителите на общественото мнение в Ийтънсуил бяха заслепени от ненавист, или (бидейки и двамата необикновено разсъдливи) видяха изгодата третото лице помежду им да понася ударите, не знаем, но е несъмнено, че и двамата не обръщаха внимание на мистър Пикуик, предизвикваха се взаимно най-енергично и безстрашно си служеха с пътната чанта и лопатката за въглища. Мистър Пикуик щеше безспорно да пострада жестоко заради човеколюбивата си намеса, ако мистър Уелър, привлечен от виковете на своя господар, не бе дотичал веднага и грабвайки някакъв чувал, не бе спрял конфликта ефективно, като го нахлузи върху главата и плещите на могъщия Пот, придържайки го за раменете.

— Вземете оназ торба от другия побъркан — рече Сам на Бен Алън и Боб Сойър, които само се въртяха наоколо, грабнали ланцети с дръжка от костенуркова черупка, готови да пуснат кръв на първия зашеметен от удар войн. — Дай я торбата, жалко човече, инак ще те натикам в нея.

Уплашен от тази закана и напълно задъхан, „независимият“ се остави да го обезоръжат, а мистър Уелър взе лопатката от Пот и го освободи със следното предупреждение:

— Вървете кротко да си легнете или ще туря и двамата в едно легло, кат’ ви оставя да се борите със завързани уста, както бих сторил и с още дузина подобни, ако вземат да си играят на тез игри. А вие имайте добрината да дойдете с мен, сър, ако обичате.

С това обръщение към господаря си Сам го подхвана за лакътя и го изведе; съдържателят пък, подпомогнат от мистър Боб Сойър и мистър Бен Алън, изпрати поотделно да си легнат двамата враждуващи редактори, които бълваха, отивайки си, множество кръвожадни заплахи и неясно се уговаряха да се срещнат на другия ден на смъртен двубой. Но когато дойде време да поразмислят, мина им през ума, че биха могли да го сторят много по-добре чрез печата, затова почнаха смъртната схватка, без да отлагат; и цял Ийтънсуил бе потресен от тяхната смелост… на хартия.

Те си тръгнаха с различни дилижанси рано на следващата утрин, преди да се бяха размърдали останалите пътници; а тъй като времето се бе прояснило, дружинката от пощенската карета отново потегли в посока към Лондон.

Глава петдесет и втора

Съдържаща важна промяна в семейство Уелър и преждевременния провал на червеноносия мистър Стигинс

Като смяташе за не съвсем удобно да представи било Боб Сойър, било Бен Алън на младоженците, без те да са напълно подготвени да ги видят, и като искаше да пощади, доколкото бе възможно, чувствата на Арабела, мистър Пикуик предложи Сам и той да слязат от каретата някъде близо до „Джордж и ястребът“, а двамата младежи да вземат временно квартира другаде. Всички с готовност се съгласиха и предложението бе съответно изпълнено; мистър Бен Алън и мистър Боб Сойър се отправиха към някакво усамотено кръчмарско заведение, в най-отдалечените покрайнини на Бъро, гдето имената им често висяха зад вратата близо до тезгяха, възглавявайки дълги и сложни изчисления, направени с тебешир.

— Боже мили, мистър Уелър! — възкликна хубавата домашна прислужничка, щом срещна Сам при вратата.

— По̀ ми се ще да беше „Сам, мили“, мила моя — отвърна той, оставайки назад, за да не дочуе господарят му. — К’во сладко същество си ми ти, Мери!

— Боже, мистър Уелър, какви глупости говорите! — рече Мери. — О, недейте, мистър Уелър…

— К’во „недейте“, мила моя? — запита Сам.

— Ето това — отвърна хубавата прислужничка. — О, стига, мистър Уелър! — Укорявайки го по този начин, хубавата прислужничка го бутна към стената, заявявайки, че й е съборил шапчицата и съвсем е развалил къдрите й.

— И ме накарахте да забравя туй, дето трябваше да ви кажа — додаде Мери. — Едно писмо ви чака тука четири дена; нямаше и половин час, откакто бяхте заминали, и то пристигна; а пък отгоре му пише „бързо“.

— Къде е, любов моя? — запита Сам.

— Аз ви го запазих, иначе може би щеше да се затури някъде, преди да си дойдете — рече Мери. — Ето, вземете го; макар че не заслужавате.

С тези думи — след като бе изразила кокетно и очарователно неоснователните си съмнения, че е възможно да го е изгубила — Мери извади писмото изпод прекрасното си муселинено шалче, вързано над деколтираната блузка, и връчи посланието на Сам, който го целуна с много галантност и преданост.

— Ох, божичко — каза Мери, оправяйки шалчето си и преструвайки се, че не разбира, — вие изведнъж се привързахте много към туй писмо.

На това Сам отговори само с едно смигване, за дълбокия смисъл на което никакво описание не би могло да даде и най-слаба представа; и като седна до Мери на пейката до прозореца, отвори писмото и погледна съдържанието.

— Ехей! — възкликна Сам. — К’во е туй нещо?

— Дано не е нещо неприятно — рече Мери, надзъртайки над рамото му.

— Ой, ама какви ти са очите! — възхити се Сам, вдигайки поглед.

— Оставете сега очите ми; по-добре си прочетете писмото — каза хубавата прислужничка; и като каза това, очите й заискриха тъй дяволито и красиво, че бяха напълно неустоими.

Сам се ободри с една целувка и зачете следното:

Маркиз Гран

Край доркин

срядъ

Драги мой Сами,

Много съжалявам дето имам удоволствието да ти нося лоши новини та мащеха ти настина щото неразумно седяла прекалено дълго на мократа трева на дъжда да слуша един пастир дето не можал да свърши по-рано от късно вечерта щото се бил натряскал с бренди и вода и не можел да се спре докат не изтрезнее а да стане туй трябвало няколко часа доктора каза че ако тя била пила топло бренди с вода след туй а не преди можело да не й стане зле на нея й смазахме веднага колелата след туй й се направи всичко дето можеше да се измисли да я оправим баща ти се надяваше че тя ще го заобиколи както винаги ама точно кат вземаше завоя момчето ми тя взе грешна посока и се катурна надолу с бързина дет не си виждал и макар че доктора дърпаше юздата човека и то без да забавя ама беше съвсем напусто щото тя мина през последната станция в шест часа без двайсет минути вчера вечер кат си свърши своя път много преди време туй мож да е дето си беше взела съвсем малко багаж както казва баща ти та ако дойдеш да ме видиш Сами той ще го смята за голяма любезност Сами забележка той непременно иска да се пише тъй аз пък казвам че не е правилно и щото трябва да се поговори по толкоз много работи той е сигурен че твойто началство ще те пусне ама разбира се Сами щото аз добре го познавам и той му праща почитания и аз също кат оставам Сами твой навеки

Тони Уелър

— Що за объркано писмо — рече Сам. — Може ли някой да проумее к’во иска да каже с всички тия „той“ и „аз“! Не е почеркът на баща ми, само ей тоз подпис, с печатните букви, той е негов.

— Може да е взел някой да му го пише, а той самият се е подписал на края — предположи хубавата прислужничка.

— Чакай малко — рече Сам и отново прегледа писмото, спирайки се тук-таме, за да поразмисли. — Позна. Джентълменът, дето го е писал, е разправил всичко за нещастието като хората, а после баща ми взема да наднича над него и оплита цялата работа, кат’ си пъха носа. Това си му е навик. Права си, Мери, мила моя.

След като разреши този въпрос, Сам препрочете цялото писмо още веднъж и сякаш чак тогава, за първи път, му стана ясно съдържанието; той каза замислено, докато го сгъваше:

— И тъй, умряла, горкичката! Жал ми е за нея. В същност не беше лоша жена, само ония пастири да бяха я оставили на мира. Много ми е жал за нея.

Мистър Уелър изрече тези думи тъй задълбочено, че хубавата прислужничка сведе очи и придоби много тъжен вид.

— Е, да — забеляза Сам, слагайки писмото в джоба си с кротка въздишка. — Тъй било писано, няма що, както казала старата дама, след кат’ се омъжила за слугата си. Нищо не може да се направи сега, нали, Мери?

Мери поклати глава и също въздъхна.

— Трябва да подам молба до моя император за отпуска — рече Сам.

Мери въздъхна отново: писмото беше тъй затрогващо.

— Довиждане — рече Сам.

— Довиждане — рече хубавата прислужничка, извръщайки глава.

— Е, няма ли да се ръкуваме? — запита Сам.

Хубавата прислужничка подаде ръка — мъничка ръка, макар и на прислужничка — и стана да си върви.

— Няма да отсъствувам дълго — рече Сам.

— Вие винаги отсъствувате — рече Мери, като поклати съвсем лекичко глава. — Едва пристигате, мистър Уелър, и пак тръгвате нанякъде.

Мистър Уелър привлече към себе си скромната красавица и започна да й разправя нещо шепнешком; той не бе говорил твърде продължително, когато тя обърна лице към него и благоволи да го погледне. А когато се разделиха, беше необходимо тя да отиде до стаята си и да оправи къдрите и шапчицата си, преди да помисли да се явява пред своята господарка; тръгвайки по стълбището, за да извърши подготвителната процедура, тя многократно кимна и се усмихна на Сам зад перилата, докато потичваше нагоре.

— Няма да се бавя повече от един или най-много два дена, сър — рече Сам, когато съобщаваше на мистър Пикуик за загубата, претърпяна от неговия баща.

— Останете колкото е необходимо, Сам — отвърна мистър Пикуик. — Давам ви позволение вие да решите това.

Сам се поклони.

— Кажете на баща ви, Сам — продължи мистър Пикуик, — че ако мога да му помогна с нещо сега, когато е в това положение, аз с най-голяма радост и готовност бих му оказал всякакво съдействие, което е по силите ми.

— Благодарности, сър — отвърна Сам. — Ще му го кажа, сър.

И като си изразиха взаимно своите благопожелания и симпатии, господарят и прислужникът се разделиха.

Беше точно седем часът, когато Сам Уелър скочи от капрата на дилижанса, минаваш, край Доркинг, и се озова на няколкостотин ярда от „Маркиз Гранби“. Беше мъглива, студена вечер; уличката изглеждаше пуста и мрачна, а махагоновото лице на благородния и галантен маркиз бе придобило по-тъжно и меланхолично изражение, отколкото обикновено, докато вятърът го люшкаше напред-назад. Транспарантите бяха спуснати, а капаците — едва открехнати; от тълпата гуляйджии, шляещи се край вратата, нямаше ни помен; беше съвсем тихо и безлюдно.

Не виждайки от кого би могъл да получи някои предварителни сведения, Сам влезе съвсем безшумно. Той хвърли поглед наоколо и бързо съзря баща си в дъното.

Вдовецът бе седнал край малка кръгла маса в стаичката зад тезгяха, пушеше лула, а очите му бяха вперени в огъня. Погребението явно бе извършено в същия ден, защото около шапката, която той не бе свалил от главата си, беше завързана траурна лента, около ярд и половина на дължина; тя бе преметната над облегалото на стола и висеше небрежно надолу. Мистър Уелър бе дълбоко погълнат от своите мисли.

Макар че Сам го призова на няколко пъти по име, той продължаваше да пуши с неподвижно, съзерцателно лице и се опомни едва когато синът му постави дланта си върху рамото му.

— Сами — рече мистър Уелър, — добре си дошъл.

— Повиках те половин дузина пъти — рече Сам, като си окачваше шапката на закачалката, — но ти не ме чу.

— Не, Сами — отвърна мистър Уелър, отново загледан замислено в огъня. — Бях изпаднал в транз, Сами.

— В к’во? — попита Сам, като придърпа стола си до огъня.

— В транз, Сами — повтори старшият мистър Уелър, — заради нея, Сами. — Тук мистър Уелър махна с глава в посоката на доркингските гробища, обяснявайки безмълвно, че думите му се отнасят за покойната мисис Уелър.

— Точно си мислех, Сами — продължи мистър Уелър и искрено натъжен, погледна съсредоточено своя син над лулата си, сякаш да го увери, че колкото и невероятно и удивително да му се стори неговото признание, то беше все пак казано спокойно и обмислено, — мислех си, че, общо взето, много ми е мъчно, дето тя си отиде.

— И тъй трябва — отвърна Сам.

Мистър Уелър кимна в знак на съгласие и взирайки се отново в огъня, се обви в облак дим и дълбоко се унесе.

— Много разумни неща бяха, дето ги каза — рече след дълго мълчание мистър Уелър, като махна с ръка, за да пропъди пушека.

— К’ви неща? — запита Сам.

— Ония, дето ги каза, след кат се разболя — отвърна възрастният джентълмен.

— К’во каза?

— Нещо ей такова: „Уелър — вика, — боя се, че не сторих за теб туй, дето трябваше да го сторя; ти си човек с много добро сърце и аз можех да ти уредя по-уютен дом. Почвам да виждам чак сега — вика, — когато е много късно, че ако една задомена жена иска да е набожна, тя трябва най-напред да почне, кат’ изпълнява задълженията си в къщи и ги направи тез, дето са около нея, весели и щастливи; а щом по никакво време ходи по църкви, литургии и бог знай к’во още, тя не трябва да се извинява с тия работи за мързела и нехайството си. А пък аз го правех туй нещо — вика тя — и съм пръскала и време, и пари за ония, дето правеха по-лошо и от мен; но дано кат’ си отида, Уелър, ти ме поменуваш такава, к’вато бях, преди да ги знам ония хора, и к’вато съм си по природа.“ — „Сузан — викам аз (право да си кажа, туй съвсем ме шашна, Сами, момчето ми). — Сузан — викам аз, — ти ми беше, общо взето, много добра съпруга; не казвай нищо за туй; горе главата, мила моя, ще оживееш да видиш как ще му извия врата на оня Стигинс.“ И тя се усмихна на туй, Сами — додаде възрастният джентълмен, потискайки въздишката си с лулата, — но все пак умря, въпреки всичко!

— Да — осмели се да го поутеши простичко Сам, след като изминаха три-четири минути, през което време възрастният джентълмен пушеше и клатеше тържествено глава, — да, началство, всички ще отидем там, рано или късно.

— Тъй е, Сами — рече мистър Уелър старши.

— Всичко туй е от Провидението — заключи Сам.

— Разбира се — отвърна баща му и кимна мрачно в знак на съгласие, — к’во ще стане иначе с хората от погребалните кантори, Сами.

Реейки се в огромното поле на предположения, възникнали от тази мисъл, по-възрастният мистър Уелър остави лулата си на масата и заразбутва огъня, потънал в разсъждения.

Докато възрастният джентълмен бе зает по този начин, една много закръглена, облечена в траур готвачка, която дотогава бе шетала нещо край тезгяха, се вмъкна в стаичката и ухилвайки се на Сам вместо поздрав, се изправи мълчаливо зад стола на баща му, като обяви присъствието си с леко покашляне; щом то не привлече вниманието му, последва второ, по-звучно.

— Ехей! — стресна се мистър Уелър старши, изпускайки ръжена и отдръпвайки бързо стола си. — К’во има още?

— Да ви дам чаша чай, хайде, бедна душичке — отвърна закръглената дама ласкаво.

— Не ща! — отвърна мистър Уелър доста необуздано. — Върви по… — мистър Уелър тутакси се поправи — върви по-далеч.

— Ох, боже, боже! Как нещастието променя хората! — възкликна дамата, обръщайки очи нагоре.

— Да, само туй нещастие и докторът могат да променят моето сегашно положение — промърмори мистър Уелър.

— Не съм виждала досега мъж да се гневи толкова — рече закръглената особа.

— То си е за мое добро: хич не се безпокой, както се утешавал един разкаян пакостник, докато го налагали — отвърна възрастният джентълмен.

Закръглената особа поклати глава съчувствено и състрадателно; после се обърна към Сам и го запита дали баща му не трябва да направи усилие да се съвземе, а не да се поддава на мрачното си настроение.

— Видите ли, мистър Самюъл — рече закръглената особа, — аз още вчера му казах, че той непременно ще се почувствува самотен, друго не може и да очаква, сър; но той не бива да отпада духом, щото, божичко, на всички ни е мъчно за неговата загуба и сме готови да направим всичко за него, а човек никога не е чак в толкова лошо положение, мистър Самюъл, та да не може да се оправи. Туй ми го каза един много почтен човек, когато моят мъж почина. — Тук говорителката сложи ръка на устата си и отново се покашля, хвърляйки много нежен поглед към мистър Уелър старши.

— Тъй кат’ не се нуждая никак от вашия разговор точно сега, госпожа, ще бъдете ли тъй добра да се от-теглите? — запита мистър Уелър със строг, равен глас.

— Ах, мистър Уелър — рече закръглената особа. — Та аз ви приказвах само от доброта.

— Много вероятно, госпожа — отвърна мистър Уелър. — Сами, изпрати госпожата до вратата и затвори след нея.

Този намек не остана незабелязан от закръглената особа; защото тя веднага напусна стаята и затръшна вратата след себе си, след което мистър Уелър се облегна назад в стола си изпотен целият и каза:

— Сами, ако остана самичък тук една седмица — само една седмица, момчето ми, — ей таз жена ще ме принуди да се оженя насила за нея, преди да са минали седемте дена.

— Хайде де! Толкоз ли е влюбена в тебе? — запита Сам.

— Влюбена! — отвърна баща му. — Не мога да се отърва от нея. Ако ме затворят в огнеупорна каса с патентована ключалка, тя пак ще изнамери как да ме докопа, Сами.

— Я гледай к’во било, да тичат толкоз подир тебе! — рече усмихнато Сам.

— Никак не се перча с туй, Сами — отвърна мистър Уелър, като ръчкаше яростно огъня. — Туй е ужасна ситуация. Направо ще ме изгонят вън от къщи някой ден заради туй. Ама душата й едва беше излязла от тялото на горката ти мащеха и хоп: една бабичка ми праща гърне сладко, друга пък — желе, а трета ми попарва чай от лайкучка, цяла голяма кана, дявол да го вземе, и ми я носи в къщи тя самата. — Мистър Уелър млъкна, а по лицето му се четеше крайно отвращение; и добави, след като се поогледа:

— Те всичките са вдовици, Сами, всички до една освен оная с чая от лайкучка: тя е неомъжена, девойче на петдесет и три лазарника!

Сам отвърна единствено с шеговит поглед, а старият джентълмен, разчупвайки най-сетне една упорита буца въглища с такова злобно и напрегнато изражение, сякаш беше главата на една от горепоменатите вдовици, рече:

— Кратко казано, Сами, усещам се в безопасност само кат’ съм на капрата…

— Защо се усещаш там по̀ на безопасност, отколкото другаде? — прекъсна го Сам.

— Щот’ кочияшът е човек с особени предимства — отвърна мистър Уелър, като впери очи в сина си. — Щот’, к’вото си прави кочияшът, без да го подозират, другите не могат го прави; щот’ кочияшът мож’ да е в много дружески отношения с осемнайсет мили жени по пътя и пак никой не смята, че трябва да се ожени за някоя от тях. А кой друг мъж може да ти каже същото, Сами?

— Да, туй е доста вярно — рече Сам.

— Ако твойто началство беше кочияш — заразсъждава мистър Уелър, — смяташ ли, че съдебните заседатели щяха да го осъдят, ако въобще е възможно нещата в такъв случай да стигнат чак дотам? Нямаше да посмеят.

— Защо не? — запита доста пренебрежително Сам.

— Защо ли? — отвърна мистър Уелър. — Щот’ много щяха да си изкривят душата. Редовният кочияш е нещо кат’ брънка между моминството и женитбата и всеки практически човек го знае.

— Аха! Искаш да кажеш, че са общи любимци и никоя жена не може да ги надхитри, а?

Баща му кимна.

— А как въобще се стига дотам — продължи родителят Уелър, — не мога ти каза. Що става тъй, че кочияшите на дилижанси за дълги разстояния са толкоз притегателни и толкоз ги уважават — обожават ги, мож’ да се каже — всички млади жени по всички места, отдето минават, не зная. Зная само, че е тъй. То е някакво природно правило — диспансер, както казваше горкичката ти мащеха.

— Диспенсация[101] — поправи го Сам.

— Отлично, Сами, диспенсация, ако повече ти харесва — отвърна мистър Уелър. — Аз му казвам диспансер и винаги тъй го пишат по всички места, дето ти дават лекове без пари, ама в твои шишета; ето това е.

С тези думи мистър Уелър пак си напълни и запали лулата и придавайки отново на лицето си замислено изражение, продължи както следва:

— И тъй, момчето ми, щот’ не виждам за какъв дявол да стоя тука и да трябва, волю-неволю, да се оженя, а пък също не ми се иска да се разделям завинаги с онез забележителни членове на нашто общество, аз реших да я карам безопасно и пак да се настаня в „Красивата дивачка“; там съм кат’ риба в морето, Сами.

— А заведението? — попита Сам.

— Заведението, Сами — отвърна възрастният джентълмен, — с все запаси и покъщнина и с откупуване на клиентелата ще се продаде с частен договор; а двеста лири от тез пари, както го поиска мащеха ти малко преди да умре, ще се внесат на твое име в… как пък им викаха на онез неща?

— К’ви неща? — запита Сам.

— Онез неща, дет’ винаги вървят ту нагоре, ту надолу в Сити.

— Омнибуси? — подхвърли Сам.

— Глупости — отвърна мистър Уелър. — Онез неща, дет’ все си менят цената и са свързани, тъй или иначе, с държавни дългове, чекови сметки и тям подобни.

— О, облигации — сети се Сам.

— Ъхъ — отвърна мистър Уелър, — облизвации; двеста лири от парите, Сами, ще се внесат на твое име в облизвации; четири и половина на сто сигурна лихва, Сами.

— Много мило, дето старата дама се е сетила за мене — рече Сам, — и аз съм й много задължен.

— Останалото ще се внесе на мое име — продължи мистър Уелър старши, — а щом хвърля топа, то ще премине на тебе; ама ти внимавай да не го похарчиш изведнъж, момчето ми, гледай някоя вдовица да не надуши богатството ти, инак с тебе е свършено.

Изказал своето предупреждение, мистър Уелър се върна към лулата си с поразведрено лице; след този делови разговор сякаш му бе доста олекнало на душата.

— Някой чука на вратата — рече Сам.

— Остави го да чука — с достойнство отвърна баща му.

Сам изпълни заръката. Чу се второ почукване, и трето, а после дълга поредица от чукания; Сам попита защо не се допуща чукащият вътре.

— Пст — прошепна мистър Уелър уплашено, — не им обръщай внимание, Сами, туй май е една от вдовиците.

Тъй като никакво внимание не бе обърнато на почукванията, незнайният посетител се осмели след кратка пауза да открехне вратата и да надзърне. Не беше женска главата, провряла се през леко отворената врата, а дългите черни кичури и зачервеното лице на мистър Стигинс. Лулата на мистър Уелър падна от ръцете му.

Преподобният джентълмен отваряше вратата малко по малко, на едва забележими степени, а щом отворът стана достатъчно широк, за да може да се провре мършавото му тяло, той се плъзна вътре и затвори след себе си крайно грижливо и безшумно. Вдигна ръце и очи в знак на безграничната си печал заради нещастието, постигнало този дом, пренесе креслото с високо облегало до обичайния си кът край камината, седна на крайчеца и като измъкна от джоба си кафява носна кърпа, захвана да си търка зрителните органи.

Докато ставаше това, мистър Уелър старши седеше облегнат назад на своя стол с широко отворени очи, стиснал здраво колене, а цялото му лице изразяваше крайното му, безпределно изумление. Сам бе седнал срещу него и чакаше, горящ от любопитство, как ще завърши тази сцена.

Мистър Стигинс държа няколко минути кафявата носна кърпа на очите, като едновременно стенеше благоприлично, но после, овладявайки чувствата си с огромно усилие на волята, той я сложи обратно и си закопча джоба. После разбута огъня; а после си потърка ръцете и хвърли поглед към Сам.

— О, млади мой приятелю — рече мистър Стигинс, нарушавайки мълчанието с много тих глас. — Какъв ужасен удар!

Сам кимна леко.

— И за съсъда на гнева[102] също — добави мистър Стигинс, — това кара сърцето да кърви.

Мистър Уелър старши биде дочут от сина си да мърмори нещо относно някой да накара носа на друг съсед да кърви; но мистър Стигинс не го чу.

— Знаете ли, млади човече — зашепна мистър Стигинс, придръпвайки креслото си по-близо до Сам, — дали тя е оставила нещо за Емануил?

— Кой е той? — запита Сам.

— Църквата — отвърна мистър Стигинс, — нашата църква; нашето паство, мистър Самюъл.

— Не е оставила нищо на паството, нито на пастира, нито на животните — каза решително Сам, — нито пък на кучетата.

Мистър Стигинс лукаво погледна Сам; погледна и стария джентълмен, който си беше затворил очите, сякаш беше заспал; и придръпвайки стола си още по-близо до Сам, рече:

— А нещо за мене, мистър Самюъл?

Сам поклати глава.

— Не може нищо да няма — рече мистър Стигинс, като побледня, доколкото можеше да побледнее. — Поразровете ума си, мистър Самюъл: все има нещичко, оставено за спомен.

— Нищо, което да струва толкоз, колкото този ваш стар чадър — отвърна Сам.

— Може би — колебливо поде мистър Стигинс след няколкоминутно вглъбено размишление, — може би тя ме е препоръчала на грижите на гневния човек, мистър Самюъл?

— Смятам туй за доста по-възможно — отвърна Сам. — Той ей сегичка говореше за вас.

— Наистина ли? — възкликна мистър Стигинс и просия. — А! Смея да кажа, че той се е променил. Бихме могли сега да живеем много уютно двамата, нали, мистър Самюъл? Аз ще се грижа за неговия имот, когато вас ви няма… добре ще се грижа, знаете.

Изпускайки една дълго потискана въздишка, мистър Стигинс млъкна и зачака отговор. Сам кимна, а мистър Уелър издаде някакъв странен звук, който — не бидейки нито стенание, нито пъшкане, нито сумтене, нито ръмжене — беше сякаш до известна степен съчетание от всичките, взети наедно.

Мистър Стигинс, насърчен от този звук, изтълкуван от него като изява на угризения на съвестта или покаяние, огледа стаята, потърка ръце, поплака, усмихна, се, поплака отново, а после се отправи с тихи стъпки към добре познатата полица в отсрещния ъгъл, взе една чаша и много спокойно сложи четири бучки захар в нея. Когато стигна до тази точка, той се огледа отново и въздъхна горестно; после се отправи все тъй безшумно към тезгяха и се върна незабавно с напълнена до половина чаша с ананасов ром, пристъпи към чайника, тананикащ весело на решетката на камината, направи си грога, разбърка го, опита го, а когато седна, отпи хубава дълга глътка от питието и поспря, за да си поеме дъх.

Мистър Уелър старши все още продължаваше по много чудноват и неубедителен начин да се прави на заспал и не промълви нито дума, докато траяха тези действия; но когато Стигинс спря, за да си поеме дъх, той връхлетя върху него и като му изтръгна чашата от ръката, плисна остатъка от сместа в лицето му, а самата чаша запокити в огъня. После здраво грабна преподобния джентълмен за яката и отведнъж го зарита с кипяща ярост, като придружаваше налагането с ботуши върху личността на мистър Стигинс с най-различни бурни проклятия, отнасящи се до неговите крайници, очи и туловище.

— Сами — викна мистър Уелър, — закрепи ми по-хубаво шапката.

Сам послушно закрепи по-здраво шапката с дългата траурна лента на бащината си глава и възрастният джентълмен, продължавайки ритането с още по-голяма ловкост от преди, повлече мистър Стигинс през пивницата, през ходника и през външната врата чак до улицата; ритането не спираше през целия път, а при всяко вдигане на ботуша силата на ударите по-скоро нарастваше, вместо да намалее.

Гледката беше прекрасна, с ободряващо въздействие: червеноносият джентълмен се гърчеше в ръцете на мистър Уелър и цялото му тяло трепереше от болка, докато ритниците се сипеха бързо един след друг; но скоро се разгърна още по-вълнуващо зрелище: мистър Уелър успя, след отчаяна борба, да натика главата на мистър Стигинс в коритото за поене на конете и го задържа тъй, докато последният едва не се задуши.

— Ето на̀ — рече мистър Уелър, хвърляйки цялата си останала енергия в някакъв много сложен ритник, щом позволи на мистър Стигинс да вдигне главата си от коритото, — нека сега ми дойде някой друг от ваште мързеливи пастири, та да го направя най-първо на пихтия, а сетне да го удавя! Сами, помогни ми да си вляза и ми дай чашка бренди. Без дъх останах, момчето ми.

Глава петдесет и трета

Включва последното появяване на мистър Джингл и Джоб Тротър; едно знаменито делово утро на Грей’с Ин Скуеър; завършва с двойно почукване на вратата на мистър Пъркър

Когато най-после след известно внимателно подготвяне и множество уверения за несъществуването на каквато и да е причина да унива, Арабела бе най-после уведомена от мистър Пикуик за незадоволителния завършек на неговото посещение в Бирмингам, тя се потопи в сълзи и хълцайки гласно, изрази мъката си, загдето е станала злополучната причина да се отчужди един баща от своя син.

— Мило дете — ласкаво рече мистър Пикуик, — вината не е ваша. Нима можеше да се предвиди, че старият джентълмен ще има толкова силно предубеждение срещу женитбата на своя син? И съм сигурен — добави мистър Пикуик, поглеждайки хубавото й личице, — че той няма ни най-малко понятие от какво удоволствие се лишава.

— О, мили мистър Пикуик — проплака Арабела, — какво ще правим, ако той продължава да се сърди?

— Почакайте търпеливо, мила моя, докато той види нещата в по-добра светлина — бодро отвърна мистър Пикуик.

— Но, мили мистър Пикуик, какво ще стане с Натаниъл, ако баща му оттегли своята издръжка? — настоя Арабела.

— В такъв случай, любимо дете — отвърна мистър Пикуик, — ще си позволя да подскажа, че ще се намери някой друг измежду приятелите му, който с готовност ще го подпомогне в първите му стъпки в живота.

Значението на този намек не бе дотолкова забулено, че Арабела да не го разбере. Тя обви ръце около врата на мистър Пикуик и го целуна с обич, хълцайки още по-неудържимо.

— Недейте, недейте — рече мистър Пикуик и взе ръката й, — ще почакаме още няколко дни и ще видим, дали той ще пише, или ще отговори по друг начин на пратеното му от вашия мъж съобщение. Ако ли това не стане, в ума ми се въртят поне половин дузина планове и всеки един от тях може тутакси да ви ощастливи. Хайде, мило дете, хайде!

С тези думи мистър Пикуик стисна нежно ръката на Арабела и я подкани да изсуши сълзите си и да не огорчава своя съпруг. И Арабела, която бе едно от най-милите създания на този свят, сложи носната кърпичка в чантичката си и когато мистър Уинкл пристигна, тя го посрещна с цялата красота на същата лъчезарна усмивка и същите лъчезарни очи, които го бяха пленили в самото начало.

„В ужасно положение се намират тези млади хора — мислеше си мистър Пикуик, докато се обличаше на следващата утрин, — ще отида до кантората на Пъркър да се посъветвам с него по тази работа.“

Тъй като мистър Пикуик бе подтикван да отиде до Грей’с Ин и защото много искаше да си уреди паричния въпрос с този добродушен, нисичък адвокат без по-нататъшно отлагане, той закуси набързо и изпълни намерението си тъй устремно, че не бе ударил десет часът, когато той стигна Грей’с Ин.

Оставаха десет минути до този час, а той се бе вече изкачил до етажа, гдето се намираше кантората на Пъркър. Чиновниците не бяха още пристигнали и мистър Пикуик се загледа през прозореца на стълбището, за да убие времето.

Ведрата светлина на прекрасното октомврийско утро даваше малко по-приветлив вид дори на мрачните стари къщи; а някои от прашните прозорци святкаха почти тъй весело като падащите върху им слънчеви лъчи. Чиновниците пристигаха забързано до площада от различни посоки, поглеждаха към общинския часовник и ускоряваха или забавяха хода си според часа на отварянето на съответните им кантори; хората, започващи работа в девет и половина, отведнъж забързваха, а джентълмените, започващи в десет, захващаха да се движат с най-аристократична стъпка. Часовникът удари десет и служащите взеха да се стичат с възможно най-голяма скорост, всеки по-запотен от другия пред него. Шум от отключване и отваряне на врати се носеше и ехтеше отвсякъде, на всички прозорци, като по чудо, се появяваха глави; портиерите заемаха обичайните си места; размъкнатите „перачки“ изчезваха мигновено; пощаджията тичаше от сграда в сграда; в целия кошер на правниците зацари оживление.

— Подранили сте, мистър Пикуик — чу той глас зад себе си.

— А, мистър Лоутън — отвърна този джентълмен, като се обърна и видя стария си познайник.

— Сгорещява се човек, като ходи, нали? — рече Лоутън, измъквайки от джоба един секретен ключ, втъкнат в малка калъфка, за да не се праши.

— Да, изглеждате сгорещен — отвърна мистър Пикуик и се усмихна на чиновника, който бе червен като рак в буквалния смисъл на думата.

— Доста припках, да ви призная — отвърна Лоутън. — Минаваше и половина, когато пресичах Полигон. Но нали съм тук преди него, тогава няма значение.

Успокоявайки се с това разсъждение, мистър Лоутън изтегли ключа от калъфката и като отвори вратата, постави ключа обратно в калъфката, а после и в джоба си и прибра писмата, пуснати в кутията от пощаджията. После въведе мистър Пикуик в кантората. Тук той мигновено съблече жакета си, облече някаква изтъркана дреха, която взе от един долап, закачи си шапката, приготви няколко листа плътна хартия с редуващи се пластове попивателна помежду им и слагайки перото си за писане зад ухото, потърка ръце с голямо задоволство.

— Ето, видите ли, мистър Пикуик — рече той, — вече съм готов. Сложил съм работното си одеяние, приготвил съм подложка за писане: сега той може да дойде, когато поиска… Вие нямате енфие, нали?

— Не, нямам — отвърна мистър Пикуик.

— Жалко наистина — рече Лоутън. — Здраве да е. Ей сега ще изтичам да взема бутилка сода. Не ви ли изглеждам малко по-особено около очите, мистър Пикуик?

Лицето, към което бе отправен въпросът, изгледа очите на мистър Лоутън от разстояние и заяви, че не забелязва някаква особена промяна в тези органи.

— Радвам се — каза Лоутън. — Доста много закъсняхме в „Пънът“ снощи и съвсем не съм във форма тази заран. Между другото, Пъркър се занимава с вашата работа.

— Коя работа? — запита мистър Пикуик. — Разноските за мисис Бардел ли?

— Не, друго имах пред вид — отвърна мистър Лоутън. — Говоря за оня приятел, чиито полици платихме по десет шилинга на лира за ваша сметка, за да го изкараме… да го изкараме от „Флийт“, знаете, и да го пратим в Демърейра[103].

— О! Мистър Джингл! — бързо съобщи името му мистър Пикуик. — Е, и?

— И всичко е уредено — продължи Лоутън, оправяйки перото си. — Ливърпулският агент каза, че сте му правили много услуги, преди да се оттеглите от деловия свят, и че ще го вземете с готовност по ваша препоръка.

— Отлично — рече мистър Пикуик. — Радвам се да го чуя.

— Слушайте — додаде Лоутън, като стържеше перото, преди да го подреже отново, — що за мекушав човек е оня, другият!

— Кой друг?

— Оня слуга ли, приятел ли, бог знае какъв му е; вие го знаете, Тротър.

— А! — усмихна се мистър Пикуик. — Аз винаги съм имал по-особено мнение за него.

— Да, и аз също, макар и малко да съм го виждал — отвърна Лоутън. — Това показва колко лесно може човек да се излъже. Какво мислите: и той ли да иде в Демърейра?

— Какво! И да се откаже от направеното му тукашно предложение! — възкликна мистър Пикуик.

— Той отхвърли предложението на Пъркър: осемнадесет шилинга на седмица и увеличение, ако се държи добре — отговори Лоутън. — Каза, че непременно трябвало да върви с другия: и тъй те придумаха Пъркър да пише отново и му намериха работа на същото място; било доста по-лошо, казва Пъркър, отколкото работата в Ню Саут Уейлс, която давали на някой каторжник, ако се явял на процеса си в нов костюм.

— Безразсъден младеж — рече мистър Пикуик със светнали очи. — Безразсъден младеж.

— О, това е по-лошо от безразсъдство; това е направо подлизурство, знаете — възмути се Лоутън с презрително изражение. — Той казва, че никога не е имал друг приятел освен него и тям подобни. Приятелството е само по себе си много хубаво нещо; например ние в „Пънът“ имаме най-приятелско разположение един към друг, когато си пием грога и всеки плаща за себе си; но къде, по дяволите, ще вземе човек да си наврежда за друг някой! Никой не бива да се привързва много освен: първо — към себе си и, второ — към дамите; това казвам аз… Ха, ха! — Мистър Лоутън приключи с висок смях, полушеговит, полуподигравателен, който преждевременно секна отведнъж, щом се чуха стъпките на Пъркър по стълбището; а когато последният влезе, чиновникът се бе сгърбил на табуретката си и пишеше усърдно.

Приветствията между мистър Пикуик и неговия юридически съветник бяха топли и сърдечни; ала клиентът едва-що се бе разположил в креслото на пълномощника си, когато се почука на външната врата и чуха нечий глас да пита дали мистър Пъркър е там.

— Я гледайте! — рече Пъркър. — Това е единият от нашите приятели вагабонти: самият Джингл, драги мой сър. Искате ли да го видите?

— Как смятате вие? — колебливо запита мистър Пикуик.

— Да, мисля, че е по-добре да го видите. Хей, сър, как ви беше името, влизайте!

Подчинявайки се на тази безцеремонна покана, Джингл и Тротър влязоха в стаята, но се заковаха смутено на място, щом зърнаха мистър Пикуик.

— Е — поде Пъркър, — нима не познавате този джентълмен?

— И то как — отвърна Джингл, пристъпвайки напред. — Мистър Пикуик — най-дълбока признателност — спасител на живота — направихте човек от мен — никога няма да съжалявате за това, сър.

— Щастлив съм да го чуя от вас — рече мистър Пикуик. — Изглеждате много по-добре.

— Благодарение на вас, сър — голяма промяна — „Флийт“ на негово величество — нездравословно място — много — каза Джингл, поклащайки глава. Той беше облечен прилично и чисто; също и Джоб, който бе застанал зад него прав като свещ и гледаше мистър Пикуик като истукан.

— Кога отиват в Ливърпул? — обърна се полугласно мистър Пикуик към Пъркър.

— Тази вечер в седем часа, сър — обади се Джоб, пристъпвайки крачка напред. — С големия градски дилижанс, сър.

— Взехте ли си места?

— Да, сър — отвърна Джоб.

— Напълно ли сте решен да идете и вие?

— Да, сър — потвърди Джоб.

— Що се отнася до екипировката, необходима на Джингл за случая — обърна се гласно Пъркър към мистър Пикуик, — аз сам съм се заел да уредя, щото малки суми да се удържат от тримесечната му заплата и ако това се прави редовно, въпросните разноски ще бъдат издължени само за една година. Аз решително възразявам, драги мой сър, против всякаква ваша намеса в негова полза, щом е възможно той сам да се справи със собствени усилия и добро поведение.

— Разбира се — намеси се много решително Джингл. — Ясна мисъл — човек с опит — напълно е прав — безусловно.

— Вие удовлетворихте кредиторите му, изтеглихте дрехите му от заложната къща, освободихте го от затвора, платихте му пътуването — продължи Пъркър, без да обръща внимание на забележката на мистър Джингл. — С това загубихте вече над петдесет лири.

— Не са загубени — бързо се обади Джингл. — Ще платя всичко — усърдна работа — ще ги върна — до фардинг. Жълта треска може би — не зависи от мен — в обратен случай… — Тук мистър Джингл замълча, удари с юмрук дъното на шапката си и седна.

— Той иска да каже — обясни Джоб, пристъпвайки няколко крачки напред, — че ако не го отнесе жълтата треска, ще ви изплати парите. Ако оживее, той ще го направи, мистър Пикуик. Аз ще се погрижа за това. Зная, че ще го направи, сър — додаде много убедително Джоб. — Бих могъл да се закълна.

— Добре, добре — рече мистър Пикуик, който се бе смръщил десетина пъти към Пъркър, за да го застави да спре изброяването на сторените от него добрини, но дребният пълномощник упорито не обръщаше внимание на тези знаци. — Трябва да се пазите, мистър Джингл: не играйте повече тъй безразсъдно крикет, нито пък възобновявайте приятелството си със сър Томас Блейзоу и аз не се съмнявам, че вашето здраве няма да ви изневери.

Мистър Джингл се усмихна на тази закачка, но въпреки това изглеждаше доста засрамен, затова мистър Пикуик смени насоката на разговора, казвайки:

— Да знаете случайно какво е станало с друг, по-скромен ваш приятел, когото срещнах в Рочестър?

— Печалния Джеми ли? — запита Джингл.

— Да.

Джингл поклати глава.

— Хитър мошеник — чудак и половина — гениален в лъжите — брат на Джоб.

— Брат на Джоб! — изненада се мистър Пикуик. — Е да, сега, като се вглеждам внимателно, виждам, че има прилика.

— Винаги са смятали, че двамата си приличаме, сър — рече Джоб, а в крайчеца на очите му се прокрадна лукаво пламъче, — само че аз винаги съм бил сериозен по природа, а той — не. Той емигрира в Америка, сър, тъй като премного го търсеха, за да му е удобно тук; оттогава нямаме никакви новини от него.

— Ето защо, предполагам, аз не получих тази „страница от романтиката на истинския живот“, която той ми обеща една утрин, когато изглеждаше, сякаш бе готов да се самоубие на Рочестърския мост — забеляза с усмивка мистър Пикуик. — Не е необходимо да питам дали неговият печален вид беше естествен или престорен.

— О, той умееше да се преструва за всяко нещо, сър — рече Джоб. — Може да се считате щастлив, задето тъй леко сте се отървали от него. Ако се бяхте посближили, той щеше да се окаже дори по-опасен познайник, отколкото… — Джоб погледна към Джингл, подвоуми се, а най-накрая добави: — … отколкото… мене даже.

— Благонадеждно семейство, няма що — рече Пъркър, запечатвайки едно писмо, което току-що бе привършил.

— Да, сър — отвърна Джоб, — наистина.

— Е, добре — засмя се дребният човек, — надявам се, че вие ще посрамите роднините си. Предайте това писмо, когато стигнете в Ливърпул, и позволете да ви дам един съвет: карайте я по-скромно на островите. Ако проиграете тази си възможност, напълно ще заслужите да ви обесят и аз искрено вярвам, че това ще стане. А сега най-добре ни оставете сами с мистър Пикуик, защото трябва да поговорим по други въпроси, а времето ни е скъпо. — Казвайки това, Пъркър погледна към вратата с явното желание сбогуването да бъде колкото може по-кратко.

То бе доста кратко от страна на мистър Джингл. Той благодари припряно с няколко думи на дребния пълномощник за неговата любезност и бързина при оказаната помощ и обръщайки се към своя благодетел, остана безмълвен за миг, сякаш се колебаеше какво да каже и какво да направи. Джоб Тротър му помогна да излезе от това затруднение: той смирено се поклони в знак на благодарност към мистър Пикуик и прихващайки леко приятеля си за лакътя, го изведе от стаята.

— Достойна двойка! — рече Пъркър, щом вратата се затвори зад тях.

— Надявам се, че ще станат достойни люде — отвърна мистър Пикуик. — Как мислите? Има ли изгледи наистина да се поправят?

Пъркър сви недоверчиво рамене, но виждайки загрижения и разочарован поглед на мистър Пикуик, каза:

— Има такива изгледи, разбира се. Надявам се, че им се дава добра възможност. Сега те безспорно се разкайват; но споменът за неотдавнашните им страдания, знаете, е още много пресен. Какво ще стане по-нататък, когато всичко поизбледнее: този проблем не би могъл да се разреши нито от вас, нито от мен. Впрочем, драги мой сър — добави Пъркър, слагайки ръка на рамото на мистър Пикуик, — вашето усилие само по себе си е достойно, какъвто и да бъде резултатът. А дали онзи вид милосърдие, което е тъй деликатно и цели тъй далеч, че рядко достига целта (защото, ако добродетелят бъде измамен, ще пострада самолюбието му), дали е истинско благодеяние или светско подражателство — това оставям на по-умни глави от моята да решат. Но онези двама приятели дори да извършат някоя кражба още утре, вашата постъпка в моите очи си остава еднакво възвишена.

След тези разсъждения, изказани с много повече страст и жар, отколкото е обичайно за юристите, мистър Пъркър придърпа стола си до писалището и изслуша изложението на мистър Пикуик за упорството на стария мистър Уинкл.

— Дайте му едноседмичен срок — рече Пъркър, кимайки пророчески.

— Смятате ли, че ще промени своето решение? — запита мистър Пикуик.

— Смятам, че ще го промени — отвърна Пъркър. — В противен случай ще трябва да му въздействуваме чрез младата дама, а това всеки друг на ваше място би направил най-първо.

Мистър Пъркър смъркаше щипка енфие, като правеше разни комични гримаси, красноречиво говорещи за силата на въздействието, притежавано от младите дами, когато дочуха полугласен въпрос и отговор от външната стая, а после Лоутън почука на вратата.

— Влезте! — извика дребният човек.

Чиновникът влезе и затвори вратата след себе си много тайнствено.

— Какво има? — запита Пъркър.

— Търсят ви, сър.

— Кой ме търси?

Лоутън погледна към мистър Пикуик и се покашля.

— Кой ме търси? Не можете ли да говорите, Лоутън?

— Видите ли, сър — отвърна Лоутън, — Додсън е тук; и Фог е с него.

— Боже господи! — възкликна дребният човек, поглеждайки часовника си. — Аз им казах да дойдат тук в единадесет и половина, за да уредим онзи ваш въпрос, Пикуик. Аз им подписах гаранция, въз основа на която те наредиха да ви освободят. Много неловко положение, драги мой сър; какво ще направите? Искате ли да минете в съседната стая?

Но тъй като съседната стая беше точно стаята, гдето бяха господата Додсън и Фог, мистър Пикуик отговори, че иска да остане там, където се намира: още повече, че би трябвало господата Додсън и Фог да се срамуват да го погледнат в очите, а не той да се срамува да ги види. На последното обстоятелство трябвало мистър Пъркър да обърне внимание, подчерта той с пламнало лице и други признаци на възмущение.

— Отлично, драги мой сър, отлично — отвърна Пъркър. — Мога само да ви кажа, че ако смятате, че било Додсън, било Фог ще прояви и най-малко срам или смущение, загдето трябва да погледне в очите вас или някого другиго, вие сте най-големият оптимист, когото съм виждал в живота си. Поканете ги вътре, мистър Лоутън.

Мистър Лоутън изчезна ухилен и се върна веднага, въвеждайки ги съответно строго установения йерархичен ред: Додсън пръв и Фог след него.

— Вие сте се виждали с мистър Пикуик, струва ми се — каза мистър Пъркър на Додсън, накланяйки перото си в посоката, гдето бе седнал този джентълмен.

— Добър ден, мистър Пикуик — рече Додсън гръмогласно.

— О, как сте, мистър Пикуик? — провикна се Фог. — Надявам се, че сте добре, сър. Веднага ми се видя позната физиономия — додаде Фог, като придърпа един стол и погледна към другите с усмивка.

Мистър Пикуик кимна леко в отговор на тези поздрави и виждайки Фог да издърпва свитък книжа от джоба на жакета си, стана и отиде до прозореца.

— Няма причини мистър Пикуик да се отдалечава, мистър Пъркър — забеляза Фог, развързвайки червената лента, прикрепяща малкия свитък, и се усмихна отново, още по-мило от преди. — Мистър Пикуик е доста добре запознат с тези документи. Мисля, че няма тайни между нас. Хи-хи-хи!

— Не много, смятам аз — добави Додсън. — Ха-ха-ха! — След това двамата съдружници се засмяха заедно — приятно и весело, както често се смеят хората, които ще получават пари.

— Трябва да поискаме от мистър Пикуик да плати допълнително за надзъртането — рече Фог с присъщото му чувство за хумор, щом разгърна книжата. — Всички съдебни такси и разноски възлизат на сто тридесет и три лири, шест шилинга и четири пенса, мистър Пъркър.

След тази обява на печалби и загуби Фог и Пъркър се заловиха да сравняват надълго своите изчисления и да се ровят из книжата. Междувременно Додсън се обърна любезно към мистър Пикуик с думите:

— Мисля, че сега не сте чак толкова пълен, както по времето, когато имах удоволствието да ви видя за последен път, мистър Пикуик.

— Възможно е, сър — отвърна мистър Пикуик, мятащ отдавна свирепи, пълни с възмущение погледи, на които двамата ловки адвокати не обръщаха ни най-малко внимание. — Смятам, че е така, сър. В последно време имах неприятности, защото ме преследваха мошеници, сър.

Пъркър се покашля много силно и запита мистър Пикуик дали не би искал да прегледа сутрешния вестник; на този въпрос мистър Пикуик отговори с най-решителен отказ.

— Прав сте — рече Додсън. — Предполагам, че наистина сте имали неприятности във „Флийт“; там се срещат някои чудати личности. Къде точно бяха стаите ви, мистър Пикуик?

— Моята единствена стая — отвърна дълбоко оскърбеният джентълмен — беше на етажа на Кафенето.

— А, така ли? — рече Додсън. — Струва ми се, че това е една много приятна част от учреждението.

— Много — сухо отвърна мистър Пикуик.

Хладнокръвието на събеседника при обстоятелства като тези би естествено довело всеки джентълмен с по-неспокоен нрав до крайно раздразнение. Мистър Пикуик сдържаше гнева си с титанични усилия; но когато Пъркър написа чек за цялата сума и Фог го сложи в малкия си портфейл с тържествуваща усмивка, разляла се по цялото му пъпчиво лице, и усмивката премина също върху строгите черти на Додсън, той почувствува кръвта в бузите си да гори от негодувание.

— Хайде, мистър Додсън — рече Фог, като си прибра портфейла и сложи ръкавиците, — аз съм на ваше разположение.

— Много добре — рече Додсън и стана. — Аз съм напълно готов.

— Много съм щастлив — рече Фог, разнежен от чека, — загдето имах удоволствието да се запозная с мистър Пикуик. Надявам се, че вие нямате сега толкова лошо мнение за нас, мистър Пикуик, както тогава, когато за първи път имах удоволствието да ви видя.

— Аз също се надявам — рече Додсън с приповдигнат тон на оклеветена добродетелност. — Вярвам, че мистър Пикуик ни познава по-добре сега: каквото и мнение да имате за господата от нашата професия, бих искал да ви уверя, сър, че аз не питая нито недоброжелателност, нито чувство на мъст за онези думи, които вие счетохте за уместно да изкажете в нашата кантора във Фриймън’с Корт, Корнхил, при онзи случай, за който намекна моят съдружник.

— О, разбира се, аз също — рече Фог с тон на всеопрощение.

— Нашето поведение, сър — продължи Додсън, — говори само за себе си и се оправдава, смятам, при всеки отделен случай. Ние доста отдавна практикуваме тази професия, мистър Пикуик, и сме имали честта да бъдем облечени с доверието на много отлични клиенти. Желая ви всичко хубаво, сър.

— Всичко хубаво, мистър Пикуик — додаде Фог. И като каза това, той взе чадъра си под мишница, издърпа дясната си ръкавица и в знак на помирение протегна десница към крайно възмутения джентълмен, който веднага мушна двете си ръце под опашките на жакета си и изгледа юриста с учудване и презрение.

— Лоутън! — провикна се още в същия миг Пъркър. — Отворете вратата.

— Почакайте малко — рече мистър Пикуик. — Пъркър, аз искам да кажа няколко думи.

— Драги мой сър, оставете, няма смисъл — обърна се към него дребният пълномощник, който беше неимоверно напрегнат през цялото време на срещата. — Мистър Пикуик, моля ви се!

— Оставете ме, сър, ще правя каквото искам! — отвърна ядосано мистър Пикуик. — Мистър Додсън, вие отправихте няколко забележки към мен.

Додсън се обърна, кимна с глава и се усмихна благо.

— Няколко забележки към мен — повтори задъхано мистър Пикуик — и вашият съдружник ми подаде ръката си, и вие двамата възприехте такъв тон на великодушие и опрощение, че подобна степен на наглост не можех да очаквам дори от вас!

— Какво, сър?! — възкликна Додсън.

— Какво, сър?! — откликна Фог.

— Знаете ли, че аз бях жертва на вашите интриги и заговори? — продължаваше мистър Пикуик. — Знаете ли, че аз съм лицето, което вие хвърлихте в затвора и ограбихте? Знаете ли, че вие бяхте пълномощниците на тъжителката в процеса Бардел и Пикуик?

— Да, сър, ние действително го знаем — отвърна Додсън.

— Разбира се, че знаем, сър — додаде Фог и потупа джоба си — може би случайно.

— Виждам, че си припомняте това със задоволство — рече мистър Пикуик, опитвайки за първи път в живота да се усмихне саркастично, но явно не успя да го стори. — Макар и отдавна да желаех да ви кажа без заобикалки какво ми е мнението за вас, щях да пропусна дори тази възможност, от уважение към моя приятел Пъркър, ако не беше този недопустим тон, с който си послужихте, а също и вашата безсрамна фамилиарност. Повтарям: вашата безсрамна фамилиарност, сър — обърна се мистър Пикуик към Фог с яростно замахване, което накара това лице да отстъпи към вратата с голяма скорост.

— Внимавайте, сър — рече Додсън, който, макар и по-висок от двамата, се бе предпазливо заслонил зад гърба на Фог и говореше над главата му с пребледняло като платно лице. — Оставете се да ви нападне, мистър Фог; не отвръщайте в никой случай с удари.

— Не, не, няма да отвръщам на ударите — рече Фог, отдръпвайки се още малко, докато приказваше, за явно облекчение на своя съдружник, защото по този начин последният постепенно се добираше до външната стая.

— Вие сте — продължи мистър Пикуик, подемайки нишката на своето слово, — вие сте двамата лика-прилика, чифт долнопробни, безчестни, подли разбойници.

— Е — намеси се Пъркър, — това ли е всичко?

— Това обобщава всичко — отвърна мистър Пикуик. — Те са чифт долнопробни, безчестни, подли разбойници.

— Хайде! — рече Пъркър с възможно най-усмирителен тон. — Драги ми господа, той каза всичко, което имаше да каже. Сега, моля ви, излезте си. Лоутън, отворена ли е другата врата?

Чу се отдалеч хихикането на мистър Лоутън и положителният му отговор.

— Хайде, хайде… довиждане… довиждане… сега моля, драги ми господа… мистър Лоутън, вратата! — извика дребният човек, побутвайки Додсън и Фог навън в желанието си по-скоро да си идат. — Насам, драги ми господа… моля, не се задържайте повече… боже мой… мистър Лоутън, вратата, сър… защо се бавите?

— Ако има закони в Англия, сър — рече Додсън, докато слагаше шапката си, — скъпо ще ми заплатите за това.

— Вие сте чифт долнопробни…

— Не забравяйте, че това ще ви струва скъпо, сър — прекъсна го Фог.

— … безчестни, подли разбойници! — продължи мистър Пикуик, без да обръща ни най-малко внимание на отправените му заплахи.

— Разбойници! — извика мистър Пикуик, изтичвайки до площадката, докато двамата правници слизаха по стълбището.

— Разбойници! — изкряска мистър Пикуик, отскубнал се от Лоутън и Пъркър, като подаде глава от прозореца на стълбището.

Когато мистър Пикуик отдръпна главата си от прозореца, лицето му беше усмихнато и благо, а когато се върна мирно и тихо в кантората, той заяви, че сега голяма тежест му била паднала от сърцето и че се чувствувал много доволен и щастлив.

Пъркър не каза нито дума, преди да изпразни табакерата си и прати Лоутън да я напълнят отново; после отведнъж прихна да се смее и се успокои чак след пет минути; а когато изтече това време, той заяви, че би трябвало да е много сърдит, но не можел да гледа сериозно на тази история, но все пак — по-късно, може би щял да се разсърди.

— А сега — рече мистър Пикуик — нека си оправим сметките с вас.

— Като онези сметки ли? — попита Пъркър и отново се разкиска.

— Не напълно — отвърна мистър Пикуик, като извади портфейла си и сърдечно разтърси ръката на нисичкия човек. — Имах пред вид само паричния въпрос. Вие направихте толкова много за мен, че никога не мога да ви се отплатя, а и нямам подобно желание, предпочитам да ви остана задължен.

С това предисловие двамата приятели се заеха да преглеждат разни сложни сметки и разписки, а след като Пъркър ги докладва и съответно провери, мистър Пикуик веднага уреди плащането с многобройни уверения в своите чувства на почит и приятелство.

Едва-що бяха приключили с този въпрос, когато ги стресна някакво невероятно силно чукане по вратата; не беше обикновено двойно почукване, а поредица от непрекъснати, оглушителни единични удари, сякаш чукалото се движеше постоянно или човекът отвън бе забравил, че трябва да спре.

— Боже мой, какво е това! — възкликна Пъркър, като подскочи.

— Мисля, че се чука на вратата — поясни мистър Пикуик, сякаш можеше да има и най-малко съмнение относно този факт.

Чукалото даде много по-енергичен отговор, отколкото думите биха могли да дадат, защото ударите продължаваха — учудващо силни и шумни, без да прекъснат нито за миг.

— Боже мой! — възмути се Пъркър и разтърси звънчето. — Ще вдигнем на крак целия Ин. Мистър Лоутън, не чувате ли, че се чука?

— Един момент, отивам да отворя, сър — отвърна чиновникът.

Чукалото сякаш дочу отговора и за да докаже, че е невъзможно да чака толкова дълго, вдигна удивителна врява.

— Това е нещо ужасно! — промълви мистър Пикуик и си запуши ушите.

— Побързайте, мистър Лоутън! — провикна се Пъркър. — Ще се издъни вратата.

Мистър Лоутън, който си миеше ръцете в една тъмна стаичка, се спусна към вратата и завъртайки дръжката, зърна появлението, което ще опишем в следващата глава.

Глава петдесет и четвърта

Съдържа някои подробности относно чукането по вратата и други неща: всред тях и известни любопитни разкрития, отнасящи се до мистър Снодграс и една млада дама, които не са в никой случай извън рамките на нашето повествование

Това, което се представи пред очите на смаяния чиновник, беше едно момче — едно изумително шишкаво момче, — облечено в ливрея, застанало изправено на изтривалката със затворени очи, сякаш заспало. Той никога не бе виждал толкова дебело момче нито по пътуващите циркове, нито извън тях; а тази особеност, притурена към спокойствието и пълната неподвижност на чертите му, бе нещо тъй различно от това, което би могло да се очаква от нанасящия подобни удари по вратата, че мистър Лоутън бе поразен от почуда.

— Какво има? — запита чиновникът.

Необикновеното момче нищо не отговори; то само кимна веднъж, а на чиновника му се стори (или пък бе въображение), че то леко хърка.

— Откъде пристигате? — запита чиновникът.

Момчето сякаш не го чу. Само дишаше тежко, но инак беше съвсем неподвижно.

Чиновникът повтори въпроса си три пъти, но не получавайки никакъв отговор, той тъкмо се канеше да затвори вратата, когато момчето отвори очи, премигна няколко пъти, кихна веднъж и вдигна ръка вероятно за да зачука отново. Виждайки, че вратата е отворена, то се огледа в недоумение и най-сетне спря погледа си върху лицето на мистър Лоутън.

— Защо, по дяволите, чукаш по този начин? — ядосано го попита чиновникът.

— Какъв начин? — рече момчето с бавен сънлив глас.

— Ха! Също като четиридесет файтонджии — отвърна чиновникът.

— Щото господарят каза, че трябвало да чукам, докато ми отворят; боял се да не заспя — рече момчето.

— Добре, а какво ти заръчаха? — запита чиновникът.

— Той е долу — отвърна момчето.

— Кой?

— Господарят. Искал да знае дали сте си дома.

Тук мистър Лоутън съобрази да погледне от прозореца. Виждайки открита карета с някакъв як възрастен джентълмен вътре, поглеждащ загрижено нагоре, той реши да му махне, при което възрастният джентълмен веднага изскочи от возилото.

— Смятам, че това е твоят господар долу в каретата — рече Лоутън.

Момчето кимна.

Всички останали въпроси бяха изпреварени от появата на възрастния Уордл, изкачил се тичешком — той само поздрави Лоутън и веднага премина в стаята на Пъркър.

— Пикуик! — възкликна възрастният джентълмен. — Дайте ми ръката си, приятелю! Представете си: едва оня ден научих, че сте пострадали тъй; да ви тикнат в затвора! А защо го оставихте да го стори, Пъркър?

— Не можах да му попреча, драги мой сър — отвърна Пъркър с усмивка и щипка енфие. — Вие знаете колко е упорит.

— Разбира се, знам, разбира се — отвърна възрастният джентълмен. — Ама все пак се радвам от сърце, задето го виждам. Няма повече да го изпускам из очи в залисията.

С тези думи Уордл стисна още веднъж ръката на мистър Пикуик и като поздрави Пъркър по същия начин, се тръсна на едно кресло; веселото му зачервено лице сияеше от усмивка и добро здраве.

— Тъй! — рече Уордл. — Доста работи стават напоследък… щипка от вашето енфие, Пъркър, момчето ми?… Какви времена доживяхме, а?

— Какво искате да кажете? — запита мистър Пикуик.

— Да кажа! — отвърна Уордл. — Уф, мисля, че всички девойки са полудели; туй не е нищо ново, ще речете. Може би не е, но е истина все пак.

— Не вярвам да сте решили да дойдете тъкмо в Лондон, за да ни съобщите това, нали, драги мой сър? — забеляза Пъркър.

— Не, не единствено — отвърна Уордл, — но все пак това е главната причина на моето идване. Как е Арабела?

— Много добре — отвърна мистър Пикуик, — и ще е щастлива да ви види, сигурен съм.

— Малка черноока кокетка! Аз пък точно мислех да се женя за нея в някой от близките дни — пошегува се Уордл. — Но се радвам, много се радвам.

— Как разбрахте новината? — запита мистър Пикуик.

— О, чрез девойчетата естествено — отвърна Уордл. — Арабела им беше писала оня ден, за да им съобщи, че се омъжила скришом, без разрешение на бащата на съпруга й, затова вие сте отишли да го искате, когато неговият отказ не би могъл да осуети брака и… всичко до края. Счетох, че е подходящ повод да поприказвам сериозно на моите девойчета; и тъй казах колко ужасно е децата да се женят без разрешение на родителите си и тъй нататък; но, ей богу, не мислете, че успях да им направя и най-малко впечатление. Те сметнаха, че много по-ужасно било да има сватба без шаферки; и тъй, все едно, че бях държал проповед на шишкавия Джо.

Тук възрастният джентълмен млъкна, за да се посмее; и когато се насмя, той веднага продължи:

— Но, изглежда, работите не стигат само дотука. Това е само половината от любовните истории и заговорите, които са били в ход. Ние сме се разхождали върху мини през последните шест месеца и сега те най-после избухват.

— Какво искате да кажете? — възкликна мистър Пикуик, побледнявайки. — Надявам се, че няма друг таен брак!

— Не, не — отвърна възрастният Уордл. — Не е чак толкова лошо; не.

— Какво тогава? — залита мистър Пикуик. — Тази работа засяга ли и мене?

— Да отговоря ли на въпроса, Пъркър? — каза Уордл.

— Ако това няма да ви изложи, драги мой сър.

— Добре тогава, засяга ви — отвърна Уордл.

— Как? — разтревожи се мистър Пикуик. — По какъв начин?

— Наистина — отвърна Уордл — вие сте такъв разпален младеж, че просто се боя да ви кажа; ако обаче Пъркър седне помежду ни, за да се избегне някоя пакост, тогава ще събера смелост.

Възрастният джентълмен затвори вратата и след като се подкрепи отново с щипка енфие от табакерата на Пъркър, пристъпи към голямото разкритие с тези думи:

— Ето каква е работата: моята дъщеря Бела… Бела, дето се омъжи за Тръндл, знаете.

— Да, да, знаем — нетърпеливо рече мистър Пикуик.

— Не ме стряскайте от самото начало. Моята дъщеря Бела (Емили си беше легнала с главоболие, след като ми прочете писмото на Арабела), седяхме ние с Бела онази вечер и си говорехме за тази женитба… „Е, татко — казва тя, — какво мислиш ти?“ — „Какво ли, мило дете? — казах. — Надявам се да се оправят; дано всичко е за добро.“ Отговорих по този начин, защото седях тогава край камината, пиех си грога и знаех, че като подхвърля по някоя уклончива дума от време на време, ще я подтикна да говори повече. И двете ми девойчета приличат досущ на милата си майка и сега, като остарявам, много обичам да седя насаме с тях; защото и гласовете, и външността им ме пренасят назад в най-щастливите години на моя живот и за момент се чувствувам тъй млад, както бях тогава, макар и не тъй безгрижен. „Това е истински брак по любов, татко“ — каза Бела след кратко мълчание. „Да, мило дете — казах аз, — но подобни бракове невинаги са от най-щастливите.“

— Не съм съгласен с това, да знаете! — поривисто го прекъсна мистър Пикуик.

— Много добре — отвърна Уордл, — не се съгласявайте с нищо, ако ви е угодно, но когато дойде вашият ред да говорите; сега не ме пресичайте.

— Моля да ме извините — рече мистър Пикуик.

— Дадено — отвърна Уордл. — „Мъчно ми стана, като те чух да говориш против браковете по любов, татко“ — каза Бела и леко се изчерви. „Не бях прав, не трябваше тъй да приказвам, мило дете — рекох аз и я потупах по бузата нежно, колкото груб човек като мене може да го стори нежно, — защото бракът на майка ти беше по любов, а също и твоят.“ — „Не за това мислех, татко — каза Бела, — в същност, татко, аз исках да ти говоря за Емили.“

Мистър Пикуик трепна.

— Какво има сега? — запита Уордл, спирайки разказа си.

— Нищо — отвърна мистър Пикуик. — Продължавайте, моля.

— Не ме бива да увъртам и да разправям дълги истории — рязко рече Уордл. — Трябва да дойдем до главното рано или късно, а ще спестим време, ако ви го кажа веднага. С няколко думи тогава: Бела най-после събра смелост да ми каже, че Емили била много нещастна; че тя и вашият приятел Снодграс си пишели най-редовно от миналата Коледа; че тя от преданост решила да избяга с него, по похвалния пример на старата си приятелка и съученичка; но че все пак, имайки известни угризения на съвестта за тази работа, тъй като винаги съм бил благоразположен и към двете, те сметнали за уместно най-напред да ми направят честта и да ме питат дали имам някакви възражения сватбата да стане по обикновения начин. Ето, това е, мистър Пикуик! И ако бихте могли да свиете очите си до обичайния им размер и да ми дадете вашето мнение какво да правим, ще съм ви доста признателен!

Раздразненият тон, с който сърдечният възрастен джентълмен произнесе последното изречение, не остана напълно незабелязан; защото по лицето на мистър Пикуик се изписа изражение на пълна обърканост и почуда, доста любопитни да се видят.

— Снодграс! От миналата Коледа! — бяха първите несвързани думи, откъснали се из устата на смаяния джентълмен.

— От миналата Коледа — отвърна Уордл, — ясно като бял ден и трябва да сме носили много лоши очила, та да не го открием по-рано.

— Не го проумявам — рече задълбочен в размисли мистър Пикуик. — Не, не мога да го проумея.

— Не е трудно да се проумее — рече гневливият възрастен джентълмен. — Ако бяхте по-млад, отдавна щяха да ви посветят в тайната. И освен това — добави Уордл след миг колебание — истина е също, че аз, тъй като не знаех нищо по този въпрос, доста настоявах пред Емили през последните четири или пет месеца да е благосклонна (ако може; никога не бих се опитал да насиля чувствата на една девойка) към ухажването на един млад джентълмен, наш съсед. Не се съмнявам, че като всяко момиче тя е представила работата в пресилени краски, за да изтъкне собствената си стойност и да разпали още повече чувствата на мистър Снодграс; и тъй двамата са стигнали до заключението, че са страшно преследвана двойка и че нямат друг изход, освен да се оженят скрито или да се задушат с въглища. Сега въпросът е какво трябва да се направи.

— Какво направихте вие? — запита мистър Пикуик.

— Аз!

— Искам да кажа, какво направихте, когато омъжената ви дъщеря ви осведоми?

— О, държах се като глупак, разбира се — отвърна Уордл.

— Точно тъй — намеси се Пъркър, който по време на целия диалог си играеше с ланеца на часовника, потъркваше нервно носа си и показваше различни други признаци на нетърпение. — Това е съвсем естествено; но какво направихте?

— Избухнах страшно и тъй уплаших майка ми, че тя припадна — отвърна Уордл.

— Това е било разумно — отбеляза Пъркър. — И какво още?

— Виках и беснях през всичкото време на другия ден, вдигнах голяма олелия — отвърна възрастният джентълмен. — Най-сетне ми дойде до гуша да тровя и себе си, и другите, затова наех карета от Мъгълтън, впрегнах мои коне и дойдох до града под предлог, че водя Емили да види Арабела.

— Значи, мис Уордл е с вас? — рече мистър Пикуик.

— С мен е, разбира се — отвърна Уордл. — Тя е в хотел „Осбърн“, Аделфи, в този момент, освен ако вашият предприемчив приятел не е избягал с нея междувременно, откакто излязох тази сутрин.

— Вие сте се сдобрили следователно — рече Пъркър.

— Нищо подобно — отговори Уордл. — Тя плаче и се муси непрекъснато оттогава освен снощи между чая и вечерята, когато най-тържествено се залови да пише писмо, а пък аз се правех, че не забелязвам.

— Искате съвета ми по въпроса, струва ми се — каза Пъркър, измествайки очи от унесеното лице на мистър Пикуик към напрегнатата физиономия на Уордл, и пое последователно няколко щипки от любимото си ободряващо средство.

— Струва ми се, че да — отвърна Уордл, като погледна мистър Пикуик.

— Разбира се — потвърди този джентълмен.

— Добре тогава — рече Пъркър, дръпвайки стола си назад, и стана. — Съветът ми е вие двамата да си отидете заедно: пешком или с едно или друго превозно средство, защото вече ми омръзнахте, и просто си поговорете по въпроса помежду си. Ако не го уредите до следващия път, когато се видим, ще ви кажа какво да направите.

— Задоволителен отговор — рече Уордл, не знаейки точно дали да се усмихне, или да се обиди.

— Хайде, хайде, драги мой сър — каза Пъркър. — Познавам ви и двамата много по-добре, отколкото сами се познавате. Фактически вие вече сте уредили всичко.

При тези думи дребният джентълмен ръгна с табакерата си най-напред мистър Пикуик по ребрата, а после мистър Уордл по жилетката, при което и тримата се смяха, особено последно упоменатите джентълмени; те също отведнъж си стиснаха отново ръцете без най-малката видима причина.

— Днеска обядвате при мене — каза Уордл на изпращащия ги Пъркър.

— Не мога да обещая, драги мой сър, не ви обещавам — отвърна Пъркър. — Ще се отбия при вас тази вечер във всеки случай.

— Ще ви чакам в пет — рече Уордл. — Хайде, Джо! — И след като най-накрая разбудиха Джо, двамата приятели тръгнаха с каретата на мистър Уордл, която от човеколюбие имаше задна седалка с перила за шишкавото момче, защото, ако беше само платформа, то щеше да се търкулне и направо да се убие още при първата дрямка.

В „Джордж и ястребът“ разбраха, че Арабела и нейната прислужничка бяха поръчали файтон веднага след получаването на кратката бележка от Емили със съобщение, че е пристигнала в Лондон, и бяха отишли направо в Аделфи. А тъй като Уордл имаше работа в Сити, пратиха шишкавото момче с каретата до хотела, за да съобщи, че господарят му и мистър Пикуик ще се върнат заедно за обед в пет часа.

Натоварен с това съобщение, шишкавият момък спа на задната седалка спокойничко, докато се носеха по калдъръма, сякаш беше в пухено легло на часовникови пружини. По някакво невиждано чудо той се събуди самичък, когато каретата спря, и като се разтърси хубаво, за да му дойде умът на място, се запъти към горния етаж да изпълни заръката.

Дали разтърсването бе разбъркало ума на шишкото, вместо да го сложи съответно на място, или бе накарало да се породят в главата му такова количество нови мисли, че да забрави дори най-обикновените правила на вежливост, или (което е също възможно) да не бе успяло да предотврати той да заспи отново, докато се качваше по стълбите — не знаем, но безспорен факт е, че той влезе в приемната стая, без да почука предварително на вратата; и видя един джентълмен, седнал до младата му господарка на софата, с ръце, много нежно обвили кръста й, докато Арабела и нейната прислужничка се преструваха, че гледат навън от прозореца. Щом зърна тази гледка, шишкавото момче нададе възклицание, дамите — писък, а джентълменът — ругатня, всички почти едновременно.

— Негодник, какво дириш тука? — възмути се джентълменът, който, излишно е да го казваме, беше мистър Снодграс.

На това порядъчно изплашеният шишко отвърна кратко:

— Мис.

— За какво ме дириш, глупчо такъв?! — запита Емили, извръщайки смутено глава.

— Господарят и мистър Пикуик идват да обядват днес тука в пет часа — отвърна шишкавото момче.

— Напусни стаята! — заповяда мистър Снодграс, хвърляйки гневен поглед към смаяния младеж.

— Не, не, не! — намеси се бързо Емили. — Бела, миличка, посъветвай ме!

Тогава Емили, мистър Снодграс, Арабела и Мери се скупчиха в един ъгъл и възбудено поговориха шепнешком няколко минути, през които шишкавото момче си подремна.

— Джо — обърна се най-после Арабела към него с най-очарователната си усмивка. — Как си, Джо?

— Джо — каза Емили, — ти си много добро момче; никога няма да те забравя, Джо!

— Джо — рече мистър Снодграс, като се приближи до стъписания младеж и му грабна ръката. — Аз не те познах преди. Ето ти пет шилинга, Джо!

— И аз ти дължа пет, Джо — добави Арабела, — в името на старото ни приятелство, знаеш — и друга най-пленителна усмивка биде дарена на дебелия нахалник.

Шишкото схващаше бавно; той изглеждаше озадачен, не можейки да си даде сметка за това внезапно благоразположение към него, и се озърташе с тревога. После по широкото му лице се появиха признаци на усмивка в съответен широк размер, а най-накрая той пъхна по една половинкронова монета в двата си странични джоба, докато ръцете му потънаха до китките, и прихна да се смее дрезгаво: за пръв и единствен път в живота си.

— Той ни разбира, виждам — рече Арабела.

— Най-добре е веднага да му се даде нещо за ядене — забеляза Емили.

Шишкавото момче едва не се засмя отново при това предложение. След още малко шушукане Мери се отдели грациозно от групата и рече:

— Аз ще обядвам с вас днеска, сър, ако нямате нищо против.

— Хайде — рече пламенно дебелакът, — има такъв хубавичък пай с месо!

С тези думи шишкавото момче я поведе надолу по стълбите; а гиздавата му придружителка обайваше всички служители в хотела и ядосваше всички служителки, докато вървеше след него към трапезарията.

В трапезарията ги чакаше не само пай с месо, за който тъй прочувствено бе споменал младежът, но и бифтек на туй отгоре, и порция картофи, и кана с портер.

— Седнете — покани я шишкото. — Ей, майко мила, колко е чудесно! Толкоз съм гладен!

Като се позова на майка си по същия възторжен начин едно пет-шест пъти, младежът зае председателското място на масата, а Мери седна на другия край.

— Ще вземете ли от туй? — рече шишкавият момък, мушкайки ножа и вилицата в пая чак до дръжката.

— Малко, ако обичате — отвърна Мери.

Шишкото отряза малко на Мери и много на себе си и тъкмо се канеше да си хапне, отпусна ножа и вилицата, наведе се напред, оставяйки ръцете си да паднат на коленете заедно с ножа и вилицата, и каза много бавно:

— Ама сте хубава! Да ви изхруска човек!

Това бе казано с явен възторг и бе крайно приятно, но в очите на младия джентълмен проблясваше нещо канибалско, което правеше комплимента двусмислен.

— Боже мой, Джоузеф! — рече Мери, преструвайки се на засрамена. — Какво искате да кажете?

Шишкавото момче, заело постепенно предишната си поза, отвърна с дълбока въздишка; то остана замислено известно време и пое дълга глътка от бирата. След тази изключителна проява се залови старателно с пая.

— Колко хубава млада дама е мис Емили — рече Мери след дълго мълчание.

Дотогава шишкото беше привършил пая. Той впери очи в Мери и отговори:

— Знам и една по-хубава.

— Тъй ли? — рече Мери.

— Да, тъй! — отвърна шишкото с необичайна живост.

— Как й е името? — запита Мери.

— Как е вашто?

— Мери.

— Тъй е и нейното — рече шишкото. — Тя — туй сте вий. — Младежът се захили, за да подчертае комплимента, и извъртя очите си: получи се нещо средно между кривогледство и кокорене, което той, изглежда, предполагаше да е влюбен поглед.

— Не бива да ми говорите така — рече Мери. — Казвате неща, дето не ги мислите.

— Не ги мисля, а? — отвърна шишкото. — И таз хубава!

— Добре, добре.

— Искате ли да дохождате тук редовно?

— Не мога — отвърна Мери, поклащайки глава. — Отивам си пак довечера. Защо?

— О! — Гласът на шишкото звучеше много прочувствено. — Колко щяхме да се забавляваме заедно по време на ядене, ако идвахте!

— Може и да идвам понякога, за да ви видя — рече Мери, диплейки покривката на масата с престорена свенливост, — ако ми направите една услуга.

Шишкавият младеж погледна от подноса на пая към бифтека, сякаш помисли, че услугата беше по някакъв начин свързана с нещо за ядене; а после извади една от своите половин крони и я погледна нервно.

— Не ме ли разбирате? — запита Мери, като отправи дяволито очи към тлъстото му лице.

Той отново погледна своята половин крона и каза едва чуто:

— Не.

— Дамите искат да не казвате нищо на стария джентълмен, дето младият джентълмен е бил горе; аз също ви моля.

— Туй ли е всичко? — рече с явно облекчение шишкото, докато слагаше обратно в джоба своята половин крона. — Ама разбира се, че няма.

— Видите ли — рече Мери, — мистър Снодграс много обича мис Емили и мис Емили много го обича и ако вие кажете, старият джентълмен ще ви отведе на мили далече от града, дето няма да виждате никого.

— Не, не, няма да кажа! — решително заяви дебелият момък.

— Много сте миличък — рече Мери. — Сега е време да отида горе и да приготвя господарката за обяд.

— Не си отивайте още — настоя шишкото.

— Трябва — отвърна Мери. — Довиждане засега.

Дебелият момък протегна ръце и със слонска игривост се опита да си открадне една целувка; но тъй като не бе необходима кой знае каква ловкост, за да му се изплъзне, хубавата покорителка на сърцето му бе изчезнала, преди той да сключи ръцете си; и тъй флегматичният младеж изяде около един фунт бифтек в сантиментално настроение и си заспа дълбоко.

Имаше много нещо да се разисква горе и много планове за бягство и женитба да се обмислят (в случай че старият Уордл продължаваше да е така жесток), та оставаше само половин час до обяда, когато мистър Сондграс се сбогува за сетен път. Дамите изтичаха да се преоблекат в стаята на Емили, а влюбеният си взе шапката и си тръгна. Той едва бе прекрачил прага, когато чу Уордл да говори високо, а щом погледна от перилата, зърна и него, и други господа да го следват нагоре по стълбите. Нямайки понятие от вътрешното устройство на заведението, обърканият мистър Снодграс бързо се върна в стаята, която току-що бе напуснал, и минавайки оттам в съседното помещение (спалнята на мистър Уордл), затвори безшумно вратата тъкмо когато зърнатите от него лица влязоха в приемната. Те бяха мистър Уордл, мистър Пикуик, мистър Натаниъл Уинкл и мистър Бенджамин Алън — той без всякаква трудност ги позна по гласовете.

„Слава богу, че съобразих да ги отбягна — помисли си мистър Снодграс с усмивка и отиде на пръсти до друга врата край леглото. — Оттук се излиза на същия коридор и мога да си изляза тихо и спокойно.“

Имаше само една пречка той да си излезе тихо и спокойно: вратата беше заключена, а ключа го нямаше.

— Донесете ни днеска от най-хубавото ви вино, келнер — рече възрастният Уордл и потърка ръце.

— Непременно, сър, от най, най-хубавото — отвърна келнерът.

— Съобщете на дамите, че сме се върнали.

— Да, сър.

Пламенно, от цялата си душа желаеше мистър Снодграс дамите да можеха да разберат, че и той се е върнал. Той се осмели да пошепне: „Келнер!“ през ключалката, но тъй като му мина през ума, че е вероятно да му дойде на помощ някой неподходящ келнер, сети се едновременно и за поразителното сходство на сегашното му положение с това на друг един джентълмен, когото намерили в някакъв съседен хотел (очерк за неговите патила бе поместен в тазсутрешния вестник в рубриката „Произшествия“), той седна на един куфар, като трепереше целият.

— Няма да чакаме Пъркър нито минута — рече Уордл, поглеждайки часовника си. — Той е винаги точен. Ще бъде тук навреме, ако възнамерява да дойде; ако ли пък не дойде, няма смисъл да го чакаме. Ха! Арабела!

— Сестричке! — възкликна мистър Бенджамин Алън, като я прегърна разчувствувано.

— О, Бен, мили, колко миришеш на тютюн! — рече Арабела, доста удивена от тази изява на братска любов.

— Тъй ли? — рече мистър Бенджамин Алън. — Тъй ли, Бела? Да, може би си права.

Може би действително беше тъй, защото той току-що бе напуснал приятното общество на няколко пушачи в една малка задна стая с голяма камина.

— Но съм очарован да те видя — рече мистър Бен Алън. — Да те благослови господ, Бела!

— Мили Бен — рече Арабела и протегна глава да целуне брат си, — само недей да ме прегръщаш отново, защото ужасно ще ме разрошиш.

Когато тяхното сдобряване стигна до тази точка, мистър Бен Алън не се сдържа поради силни чувства, пури и портър и погледна към другите през замъглени от влага очила.

— А на мен нищо ли няма да кажете? — извика Уордл с протегнати ръце.

— О, много имам да кажа! — прошепна Арабела, приемайки сърдечните поздрави и прегръдка на възрастния джентълмен. — Защо сте тъй упорит и лош, жесток тиранин такъв!

— А вие сте малка бунтовница — отвърна Уордл по същия начин — и се боя, че ще трябва да ви забраня да идвате у дома. Хора като вас, дето се женят напук на всички, не бива да ги пускат в прилично общество. Но хайде! — додаде високо възрастният джентълмен. — Ето го и обяда; вие ще седнете до мен. Джо… но дявол да го вземе това момче; то е будно!

За голямо разочарование на своя господар шишкавото момче беше наистина в състояние на необикновена бодрост; очите му бяха широко отворени и сякаш нямаха намерение да се затварят. В движенията му също проличаваше някаква пъргавина, която бе необяснима; всеки път, щом погледът му срещнеше очите на Емили или Арабела, то се хилеше и пулеше; Уордл дори бе готов да се закълне, че го видя да намига веднъж.

Тази промяна в държането на шишкото се дължеше на съзнанието за собствената му важност и честта, оказана му от младите дами да му гласуват доверие; и като се хилеше, кокореше и понамигваше, той само желаеше да ги увери, че могат да разчитат на неговата преданост. Тъй като тези знаци можеха по-скоро да пробудят подозрения, отколкото да ги отклонят, а освен това бяха някак притеснителни, Арабела на няколко пъти сви вежди или поклати глава в отговор, който шишкото взе за намек да бъде на разположение, и той отново даваше знаци, че е разбрал, като се хилеше, пулеше и намигаше с удвоено усърдие.

— Джо — рече мистър Уордл, след като безуспешно бе тършувал по всичките си джобове, — табакерата ми на софата ли е?

— Не, сър — отвърна шишкавото момче.

— О, спомням си; оставих я на нощната си масичка тази сутрин — рече Уордл. — Притичай да ми я донесеш от съседната стая.

Шишкавият младеж отиде в съседната стая; там се бави около една минута и се върна с табакерата и с най-пребледнялото лице, което е възможно да има някой шишкав младеж.

— Какво му има на момчето? — възкликна Уордл.

— Нищо ми няма — отвърна Джо нервно.

— Да не си видял някакъв дух? — запита възрастният джентълмен.

— Или надушил нещо за пиене? — додаде Бен Алън.

— Смятам, че сте прав — пошепна Уордл през масата. — Той не е трезвен, сигурен съм.

Бен Алън отговори, че и той смята същото; а тъй като този джентълмен бе отлично запознат с въпросното заболяване, Уордл утвърди първоначалното си впечатление, което му се въртеше в ума от половин час, и тутакси реши, че шишкавият младеж е пиян.

— Наблюдавайте го само няколко минути — промърмори Уордл. — Скоро ще открием дали е пиян, или не.

Горкият младеж бе разменил само десетина думи с мистър Снодграс: този джентълмен го бе горещо замолил да се свърже лично с някой приятел, за да го пуснат на свобода, а после го изблъска оттам заедно с табакерата, да не би едно застояваме на шишкото да доведе до разкритие на положението. Шишкото се замисли за малко с изражение на крайна тревога и напусна приемната, за да потърси Мери.

Но Мери си бе отишла, след като бе облякла господарката си, и шишкавото момче се завърна още по-разтревожено от преди.

Уордл и Бен Алън се спогледаха.

— Джо! — рече Уордл.

— Да, сър.

— Защо излезе навън?

Шишкавото момче се взря отчаяно в лицата на всички край масата и отвърна, запъвайки се, че не знаело.

— О — рече Уордл, — не знаеш, а? Подай това сирене на мистър Пикуик.

А мистър Пикуик, бидейки в отлично разположение на духа, беше очарователен към всички по време на обеда и в момента водеше извънредно оживен разговор с Емили и мистър Уинкл: кимаше учтиво, за да подчертае думите си, махаше леко лявата ръка, за да подсили някое твърдение, и сияеше от благост и добродушие. Той си взе малко сирене от блюдото и тъкмо се канеше да се обърне, за да поднови разговора, когато шишкото се наведе тъй, че главата му да е на еднакво ниво с главата на мистър Пикуик, и посочи с палец над рамото си, кривейки тъй грозно и страшно лицето си, както не го правят дори по коледните пантомими.

— Боже мой! — стресна се мистър Пикуик. — Това е много… а? — Той млъкна, защото шишкото се бе отдръпнал и беше или се преструваше на дълбоко заспал.

— Какво има? — запита Уордл.

— Това момче е много странно! — отвърна мистър Пикуик, поглеждайки неспокойно към шишкото. — Не бива да го казвам може би, но честна дума, боя се, че понякога разумът му не е напълно в ред.

— О! Мистър Пикуик, моля, не говорете така! — извикаха Емили и Арабела, и двете едновременно.

— Не съм напълно сигурен естествено — обясни мистър Пикуик всред настъпилата дълбока тишина и всеобщо пълно смайване, — но неговото държане спрямо мене ей сега беше наистина твърде заплашително. О! — изписка отведнъж мистър Пикуик и подскочи. — Прося извинение от дамите, но сега той заби някакъв остър предмет в крака ми. Действително не е безопасен.

— Той е пиян! — изрева старият Уордл неистово. — Позвънете бързо! Повикайте всички келнери! Той е пиян!

— Не съм — отрече шишкото, падайки на колене, щом господарят му го сграбчи за яката. — Не съм пиян.

— Тогава си луд; това е още по-лошо. Звънете за прислугата — рече възрастният джентълмен.

— Не съм луд! С ума си съм! — отвърна шишкавото момче и заплака.

— Тогава за кой дявол си взел да забиваш остри предмети в краката на мистър Пикуик? — гневно запита Уордл.

— Той не искаше да ме погледне — отвърна шишкото. — Исках да му кажа нещо.

— Какво искаше да му кажеш? — попитаха пет-шест гласа едновременно.

Шишкото зина, погледна към вратата на спалнята, зина отново и избърса две сълзи с прегънатите си показалци.

— Какво искаше да кажеш? — повтори Уордл, като го разтресе.

— Спрете! — рече мистър Пикуик. — Позволете ми аз да го запитам. Какво желаехте да ми съобщите, мое бедно момче?

— Исках да ви пошепна нещо на ухото — отвърна шишкавото момче.

— Сигурно искаш да му отхапеш ухото! — рече Уордл. — Не се доближавайте до него. Той е побеснял; позвънете бързо и нека го отведат долу.

Мистър Уинкл бе вече хванал връвта на звънеца, но го спряха възгласи на всеобщо удивление: влюбеният пленник отведнъж излезе от спалнята с пламнало от смущение лице и отправи общ поклон към цялата компания.

— Я гледай! — извика Уордл, като отпусна яката на шишкото и залитна назад. — Какво значи това?!

— Аз се криех в съседната стая, сър, откакто вие се завърнахте — обясни мистър Снодграс.

— Емили, мойто момиче — укори я Уордл, — аз ненавиждам всякаква низост и измама. Това е непростимо и нетактично до крайна степен. Наистина не съм заслужил подобно нещо от тебе.

— Мили татко — рече Емили, — Арабела знае… всеки тук знае… Джо знае… че нямам нищо общо с тази криеница. Огъстъс, за бога, обясни…

Мистър Снодграс, който само чакаше да го изслушат, разказа незабавно как се е озовал в това свое злощастно положение; как единствено неговото нежелание да всява раздори в семейството го е подтикнало да избегне срещата с мистър Уордл на входа; как възнамерявал просто да излезе от другата врата, но откривайки, че е затворена, се е видял принуден да остане против волята си. Състоянието му било мъчително; но сега той съжалявал по-малко, защото това му давало възможност да признае пред техния общ приятел, че люби дъщерята на мистър Уордл дълбоко и искрено; че е горд да заяви, че чувствата му били споделени; и дори отведнъж да ги разделели хиляди мили или водите на бурни океани, той ни за миг не щял да забрави онези щастливи дни, когато за първи път… и прочие.

Щом завърши своето слово, мистър Снодграс отново се поклони, погледна дъното на шапката си и се упъти към вратата.

— Чакайте! — извика Уордл. — Защо, в името на всички…

— Всички ангели — кротко му подсказа мистър Пикуик, боейки се, че Уордл ще каже нещо доста силничко.

— Добре, ангели — рече Уордл, приемайки заместителя, — защо не казахте всичко това най-първо на мене?

— Или да го доверите на мене? — додаде мистър Пикуик.

— Ох, боже мой — намеси се Арабела, поемайки защитата, — има ли смисъл да задавате сега подобен въпрос, сякаш не знаете, че користолюбивото ви старо сърце си беше избрало по-богат зет, а на туй отгоре сте такъв един необуздан и страшен, че всички освен мен се страхуват от вас. Хайде, стиснете му ръката и му поръчайте нещо за ядене, за бога, та той е полумъртъв от глад; и, моля ви, пийте си виното веднага, защото ще станете поносим едва когато изпиете поне две бутилки.

Достойният възрастен джентълмен дръпна Арабела за ухото и я целуна, без много да му мисли, целуна и дъщеря си с много обич и стисна топло ръката на мистър Снодграс.

— Тя има право поне за едно нещо — радостно каза възрастният джентълмен. — Позвънете за виното!

Виното пристигна, а и Пъркър пристигна по същото време. Мистър Снодграс обядва на странична маса, а когато привърши, той придърпа стола си до Емили, без да последва ни най-малко възражение от страна на стария джентълмен.

Вечерта мина прекрасно. Нисичкият мистър Пъркър се проявяваше чудесно, разказа разни смешни истории и изпя една тъжна песен, която бе почти толкова смешна, колкото анекдотите. Арабела беше много очарователна, мистър Уордл — много весел, мистър Пикуик — много общителен, мистър Бен Алън — много буен, влюбените — много мълчаливи, мистър Уинкл — много приказлив, и всички бяха много щастливи.

Глава петдесет и пета

Мистър Соломон Пел, подпомогнат от група отбрани кочияши, урежда работите на старшия мистър Уелър

— Сам, намерих го — бяха първите думи на мистър Уелър към сина му на утринта след погребението. — Тъй си и мислех, Сами, че ще е там.

— Мислеше за какво, че е къде? — запита Сам.

— Завещанието на мащеха ти, Сами — отвърна мистър Уелър, — по него ще трябва да се правят онез работи, дето ти ги разправях снощи, за облизвациите де.

— Ама как? Не ти ли беше казала къде е? — учуди се Сам.

— Съвсем нищичко, Сами — отвърна мистър Уелър. — Ний си уреждахме нашите си малки разправии, аз я развеселявах и ободрявах, тъй че съвсем не се сетих да я питам за туй. Пък и не знам, дори да беше ми дошло на ума, дали щях наистина да я питам — добави мистър Уелър, — защото никак не иде, Сами, да ти се пощява имането на болен, дето го гледаш. То е също като да помагаш на някой пътник, дет’ е паднал от дилижанса, да се покатери пак и да си пъхаш ръката в джоба му, Сами, кат’ го питаш с въздишка к’во му е.

С това картинно пояснение на мисълта си мистър Уелър си разтвори портфейла и извади замърсен лист хартия, изписан гъсто и невероятно безредно.

— Ето, туй е документът, Сами — рече мистър Уелър. — Намерих го в черното чайниче, на най-горната полица в долапа край тезгяха. Едно време, преди да се оженим, тя си държеше там банкнотите. Виждал съм я много, много пъти, кат’ дигаше капака му, за да плаща сметки. Горкичката, можеше да напълни със завещания всичките чайници в къщи, без туй нещо да й навреди на нея лично, щото толкоз малко поемаше от тая напитка напоследък, освен на онез Вечери на трезвеността, когато пиеха чай само кат’ основа, пък отгоре го поливаха с бренди!

— К’во пише вътре? — запита Сам.

— Точно туй, дет’ ти го казах — отвърна родителят. — Двеста лири в облизвации на доведения ми син Самиуел, а всичко останало от мойто имущество от всякакъв вид — на моя съпруг Тони Уелър, когото оставям кат’ единствен изпълнител на завещанието.

— Туй е всичко, нали? — рече Сам.

— Туй е всичко — отговори мистър Уелър. — И мисля, щом всичко е ясно и както трябва за теб и мен, дето сме единствените, дето ги засяга, може просто да хвърлим в огъня таз хартишка.

— К’во правиш там, щурчо такъв? — извика Сам и грабна документа, защото родителят му, с цялата си наивност, разбутваше огъня, канейки се да премине от думи на дело. — Що за изпълнител на завещание си ми ти!

— Ама що не? — строго рече мистър Уелър, обръщайки се с ръжена в ръка.

— Що не! — възкликна Сам. — Щото трябва да се докаже и да се завери, и да се даде клетва, и всякакви там други формалности.

— Не думай! Истина ли? — рече мистър Уелър и остави ръжена.

Сам грижливо закопча завещанието в един страничен джоб, като даде да се разбере с поглед, че е истина и при това въпросът е сериозен.

— Ще ти кажа к’во ще направим сега — рече мистър Уелър след кратко размишление. — Туй е работа за оня пръв приятел на лорда-__канцелария__: Пел, Сами, той трябва да го види. Ето ти човека за объркан правен въпрос. Трябва веднага да го разгледа оня съд за състоятелност, Сами.

— Не съм виждал друг такъв изкуфял старчок в живота си! — викна раздразнено Сам. — В ума му все се въртят разни алибита, „Оулд Бейли“, съд за състоятелност и какви ли не бабини деветини! Ти по-добре си сложи дрехите за пред хора и ела до града да я свършим таз работа, отколкото да стоиш тук и да ги приказваш разни неща, дето хич не ги разбираш.

— Много добре, Сами — отвърна мистър Уелър. — Съгласен съм с всичко, дет’ ще я оправи таз работа. Но да знаеш, момчето ми: никой освен Пел, само Пел ни трябва за таквиз съвети.

— Не ми трябва никой друг — отвърна Сам. — Хайде, идваш ли?

— Чакай мъничко, Сами — отвърна мистър Уелър; завързал вече шала си пред малкото, провесено на прозореца огледало, а после захвана да се мъчи да надене горните си дрехи с неимоверни усилия. — Чакай мъничко, Сами, кат’ остарееш колкото баща си, няма да се намъкваш в жилетката си тъй лесно, както сега, момчето ми.

— Ако няма да мога да я намъквам по-лесно от теб, няма въобще да слагам жилетка, дявол да го вземе — отвърна синът.

— Тъй си мислиш сега — каза мистър Уелър с цялата тежест на годините си, — ама ще видиш, че като напълнееш, ще помъдрееш. Пълнотата и мъдростта, те ти идват винаги заедно, Сами.

Като изрече тази неопровержима максима — плод на многогодишен личен опит и наблюдение, — той успя, благодарение на ловко извиване на тялото, да накара най-долното си копче на жакета да изпълни своето предназначение. После спря за миг да си поеме дъх, бръсна шапката си с лакът и заяви, че е готов.

— Все пак четири чифта очи виждат по-добре, отколкото два чифта, Сами — рече мистър Уелър, докато се возеха с двуколка по лондонския път, — а понеже всичкото туй имущество лесно мож’ да съблазни един човек на закона, ний ще вземем с нас някои мои приятели, дето веднага ще го хванат за гушата, ако той стори нещо не в ред; с двама от тях те изпратихме до „Флийт“ тогаз. Те много разбират — добави мистър Уелър почти шепнешком, — те много разбират от коне; никой не разбира от коне толкоз, колкото тях.

— А от адвокати също ли? — запита Сам.

— Човек, дето мож’ добре да съди за животни, мож’ също добре да съди за всичко — отвърна баща му тъй безпрекословно, че Сам не се опита да обори твърдението.

В изпълнение на това важно решение бе потърсено съдействието на джентълмена с петнистото лице и на още двама много дебели кочияши с оглед на тяхната пълнота, съответно и на тяхната мъдрост; и когато тази помощ биде подсигурена, дружинката се запъти към кръчмата на Портюгъл Стрийт, отгдето изпроводиха вестител отсреща до Съда за несъстоятелност с просба до мистър Соломон Пел да дойде още начаса.

За щастие вестителят намери мистър Соломон Пел в съда да се гощава (тъй като работата му едва креташе) с едни солен бисквит и един кренвирш. Щом съобщението му бе прошепнато на ухото, той веднага пъхна студената си закуска в джоба, всред различните професионални документи, и се стрелна през улицата с такава скорост, че стигна до кръчмата, преди пратеникът да бе успял да излезе от съда.

— Господа — рече мистър Пел, докосвайки шапката си, — на разположение съм на всички ви. Не го казвам, за да ви лаская, господа, но надали има пет души на този свят, за които бих напуснал съда днес.

— Толкова зает, а? — подхвърли Сам.

— Зает! — отвърна Пел. — Направо съм съсипан, както много често ми е казвал моят приятел, покойният лорд-канцлер, излизайки от Камарата на лордовете, господа, гдето бе слушал интерпелации. Горкият човек! Той много лесно се уморяваше; и особено тежко изживяваше тези интерпелации. Неведнъж съм мислил, че те действително ще го довършат. Наистина съм го мислил.

Тук мистър Пел поклати глава и замълча; а по-възрастният мистър Уелър побутна с лакът съседа си, вероятно да го накара да обърне внимание на високопоставените връзки на юридическия пълномощник, и запита последния дали въпросните задължения са оказали някакви пагубни последици върху здравето на неговия благороден приятел.

— Смятам, че той не можа въобще да се съвземе заради това — отвърна Пел, — в същност съм сигурен, че до края не се съвзе по тези причини. „Пел — често ми казваше той, — как, по дяволите, издържате на вашата умствена работа: това за мен е загадка.“ — „Да — обикновено отговарях аз, — и аз лично не знам как го върша, честна дума.“ — „Пел — ще добави той, като въздишаше и ме поглеждаше с мъничко завист… приятелска завист, знаете, господа, само приятелска завист; на мен това не ми се зловидеше. — Пел, вие сте чудо; чудо.“ А, на вас той щеше много да хареса, господа, ако се бяхте запознали с него. Донесете ми ром за три пенса, драга моя.

Отправяйки тези последни думи към келнерката с тон на потисната скръб, мистър Пел въздъхна и погледна обувките си, после тавана; а тъй като ромът бе вече поднесен, той го изпи.

— Впрочем — каза Пел, придърпвайки стола си към масата — човек с мойта професия няма право да мисли за личните си приятели, когато се търси от него юридическа помощ. При това, господа, от последната ми среща с вас ние имаме да оплакваме едно много скръбно събитие.

Мистър Пел измъкна носната си кърпа, щом дойде до думата „оплакваме“, но я употреби по-нататък само да избърше леката влага от ром, останала по горната му устна.

— Видях съобщението в „Адвъртайзър“, мистър Уелър — продължи Пел. — Господа, едва на петдесет и две! Боже мой — помислете само!

Тези дълбокомислени изказвания бидоха отправени към човека с петнистото лице, чиито очи срещнаха случайно погледа на мистър Пел; тогава човекът с петнистото лице, чиито умствени възприятия бяха по начало от мъгляво естество, се размърда неспокойно на стола си и изрази своето мнение, че що се отнасяло до тия неща, не можело да се каже наистина как стават; а тъй като тази сентенция съдържаше едни дотолкова тънък и трудно оборим довод, никой не я оспори.

— Чувал съм да говорят, че тя била чудесна жена, мистър Уелър — рече съчувствено Пел.

— Да, сър, беше — отвърна мистър Уелър старши, не много възхитен от начина, по който се разискваше въпросът, но все пак мислейки, че правникът Пел трябва да знае най-добре всичко, отнасящо се до учтиви обноски, защото дълго е бил близък приятел на покойния лорд-канцлер. — Тя беше чудесна жена, кат’ се запознах с нея. Беше вдовица, сър, по онова време.

— А, това е странно — забеляза Пел, поглеждайки околните с печална усмивка. — Мисис Пел също беше вдовица.

— Туй е много чудновато — рече човекът с петнистото лице.

— Да, странно съвпадение — потвърди Пел.

— Ами, никак — възрази рязко възрастният мистър Уелър. — Повече вдовици се женят, отколкото моми.

— Да, да — съгласи се Пел, — напълно сте прав, мистър Уелър. Мисис Пел беше много елегантна и изискана жена; маниерите й бяха обект на възхищение на целия ни квартал. Гордеех се, когато гледах тази жена да танцува; имаше нещо смело и тържествено и все пак естествено в движенията й; а подскокът й, господа, беше самата простота. Ах, да, да! Простете, че ви задавам въпроси, мистър Самюъл — продължи адвокатът, понижавайки глас, — беше ли вашата мащеха висока?

— Не много — отвърна Сам.

— Мисис Пел беше с висок ръст — рече Пел, — разкошна жена с благородна осанка, а носът й, господа, моделиран да бъде заповеднически, величествен. Тя беше извънредно привързана към мен… извънредно… имаше също и високопоставени роднини. Вуйчо й, господа, фалира с дълг от осемстотин лири като търговец на съдебни канцеларски материали.

— Е — рече мистър Уелър, почнал да проявява неспокойствие, докато се водеше разговорът, — а сега за нашата работа.

Думата прозвуча като музика за Пел. Той непрекъснато се питаше дали щеше да му се възложи някаква работа, или го бяха извикали просто да го почерпят чашка грог или пунш, или за друга подобна любезност към него, като човек от професията; сега съмненията му бяха разсеяни, без той да бе издал по някакъв начин своето нетърпение те да бъдат изяснени. Очите му блестяха, когато сложи шапката си на масата и каза:

— Каква е работата… хм? Някой от господата иска да се яви пред съда? Да трябва някой да се арестува: по-приятелски, разбира се, а? Всички тук сме приятели, предполагам.

— Дай ми документа, Сами — и мистър Уелър взе завещанието от сина си, който явно страшно се забавляваше от деловата среща, — ето, сър, трябва да проверим ей туй.

— Да го заверим, драги мой сър, да го заверим — поправи го Пел.

— Добре де, сър — остро отвърна мистър Уелър, — да го проверим, да го заверим: все едно и също; ако не ми разбирате приказката, сър, ще се намерят таквиз, дето разбират.

— Не ви обидих, надявам се, мистър Уелър — рече Пел смирено. — Вие сте изпълнителят на завещанието, както виждам — додаде той, хвърляйки поглед върху документа.

— Да, сър — отвърна мистър Уелър.

— Допускам, че другите господа тук са наследници, нали? — запита Пел, като им честитеше с усмивка.

— Сами наследява — отвърна мистър Уелър. — Другите джентълмени са мои приятели, дошли да гледат дали всичко се върши както трябва: нещо кат’ рефери.

— О! — рече Пел. — Отлично. Нямам, разбира се, никакви възражения. Но преди да се заловя с този въпрос, ще са ми необходими някакви пет лири, ха-ха-ха!

Комисията най-първо реши да се дадат петте лири в предплата и мистър Уелър брои сумата; последва дълго съвещание, без да е ясно за какво точно, през време на което мистър Пел доказа на господата, дошли да гледат дали всичко се върши както трябва, че ако работата не била поверена в негови ръце, щяла да бъде напълно изпортена по причини доста мъгляви, но безспорно убедителни. Когато се изясни и тази съществена точка, мистър Пел се подкрепи с три пържоли и напитки — и малцови, и концентрирани — за сметка на наследството; след това всички отидоха до Доктърс Комънс.

На другия ден се наложи ново посещение на Доктърс Комънс; а там настъпи голяма суматоха заради един свидетел-коняр, който, бидейки пиян, отказа да даде каквито и да било клетвени показания освен най-страшни ругатни, за голямо възмущение на проктора и неговия главен помощник. През следващата седмица се заредиха още посещения до Доктърс Комънс, а също и едно посещение до отдел „Наследство“ в данъчното управление; трябваше да се изготвят договорите за прехвърляне правото върху наемите и заведението, да се заверят тези договори, да се правят описи, да се дават вечери, да се ядат обеди и да се правят толкова други полезни неща и да се натрупат толкова много книжа, че мистър Соломон Пел и помощникът му, и синята чанта на това отгоре, всички се надуха толкова много, щото никой не можеше да ги разпознае като същите пълномощник, помощник и чанта, които само преди няколко дни се шляеха по Портюгъл Стрийт.

Най-накрая всички тези тежки въпроси бяха уредени, определен бе и денят за продажба и прехвърляне на облигациите и посещение на борсовия посредник Уилкинс Флашър, ескуайър, намиращ се някъде близо до банката и препоръчан от мистър Соломон Пел за целта.

Беше един вид празник и нашите приятели се бяха съответно издокарали. Ботушите на мистър Уелър бяха току-що изчистени и той се бе облякъл необикновено грижливо; джентълменът с петнистото лице си бе втъкнал голяма далия с няколко листа в петелката, а жакетите на двамата му приятели бяха украсени с китки от лавър и други вечнозелени растения. И тримата се бяха наконтили строго официално, а това означаваше, че си бяха надянали възможно най-много дрехи и се бяха увили до брадите: което е — и винаги е било — представата за пълно парадно облекло на един кочияш на дилижанс, откакто дилижансите са се появили на света.

Мистър Пел чакаше в уречения час на обичайното им сборно място; дори мистър Пел носеше ръкавици и чиста риза, доста протъркана на яката и ръкавелите от често пране.

— Два без четвърт — рече Пел, поглеждайки стенния часовник. — Ако отидем при мистър Флашър в два и четвърт, ще улучим тъкмо най-подходящото време.

— К’во ще кажете, господа, да си разквасим ли устата с малко бира? — предложи човекът с петнистото лице.

— И мъничко студено говеждо — рече вторият кочияш.

— Или някоя и друга стрида — додаде третият, пресипнал джентълмен, носен от много дебели нозе.

— Браво, браво! — одобри Пел. — Трябва да поздравим мистър Уелър с получаването на неговото наследство, а! Ха! Ха!

— Напълно съгласен, господа — отговори мистър Уелър. — Сами, я позвъни.

Сами изпълни заръката; портер, студено говеждо и стриди бяха бързо донесени и на закуската се отдаде дължимото. Тъй като всеки взе толкова живо участие в потреблението, несправедливо е да се изтъкват различия; но ако някой от джентълмените се отличи повече от другите, това бе кочияшът с пресипналия глас, който изпразни голяма чаша с оцет със своите стриди, без ни най-малка проява на вълнение.

— Мистър Пел, сър — рече по-възрастният мистър Уелър, разбърквайки своето бренди с вода, от което питие пред всеки бе сложена по чаша, когато разчистиха черупките от стриди. — Мистър Пел, сър, аз смятах да вдигна наздравица за облизвациите при ей тоз случай, но Сами ми пошушна…

Тук мистър Самюъл Уелър, който досега си хапваше мълчаливо от стридите със спокойна усмивка, извика: „Браво!“, колкото му глас държи.

— … ми пошушна — продължи баща му, — че ще е по-хубаво да дигнем грога за вас, кат’ ви желаем успех и благополучие и ви благодарим, задето тъй добре доведохте до края таз работа. Наздраве за вас, сър!

— Чакайте! — провикна се отведнъж джентълменът с петнистото лице много енергично. — Очите ви в мен, господа!

Казвайки това, джентълменът с петнистото лице се изправи, също и другите господа. Джентълменът с петнистото лице огледа компанията и бавно вдигна ръка, при което всеки един (включително и петнистоликият) пое дълбоко дъх и вдигна чаша към устните си. В един миг джентълменът с петнистото лице сне отново ръка и всички чаши се сложиха обратно на масата — празни. Невъзможно е да се опише вълнуващото въздействие на тази церемония: тържествена и внушителна, тя обединяваше всички отличителни черти на величието.

— Господа — заговори мистър Пел, — единственото, което мога да кажа, е, че подобни изяви на доверие са винаги крайно удовлетворителни за човек от моята професия. Не желая да кажа нещо, което би могло да прозвучи себично, господа, но съм много щастлив заради вас самите, че се обърнахте към мен: това е всичко. Ако се бяхте отнесли към някой недостоен колега от професията, твърдо съм убеден, уверявам ви искрено, че щяхте да се озовете в задънена улица. Бих искал моят благороден приятел да беше жив, за да види по какъв начин се справих с този казус. Не го казвам от възгордяване, господа, но смятам… не, господа, няма да ви отегчавам с това. Обикновено клиентите могат да ме намерят тук, господа, но ако не съм нито тук, нито отсреща, ето ви моя адрес. Както ще се убедите, аз съвсем не вземам много, а никой не гони тъй усърдно възложената му задача, както правя аз, при това, надявам се, разбирам нещо от професията си. Ако някога ви се отдаде случай да ме препоръчате на някои ваши приятели, господа, аз ще ви бъда много задължен, а и те също, когато ме опознаят. За ваше здраве, господа.

Изразявайки по този начин чувствата си, мистър Соломон Пел постави три малки визитни картички, писани на ръка, пред приятелите на мистър Уелър; после погледна отново часовника и заяви, че било време да тръгват. При това посещение мистър Уелър уреди сметката и изпълнителят на завещанието, наследникът, пълномощникът и „реферите“ отправиха стъпките си към Сити.

Кантората на борсовия посредник Уилкинс Флашър, ескуайър, беше на първия етаж, в един двор зад Английската банка; къщата на Уилкинс Флашър, ескуайър, беше в Брикстън, Съри; конят и откритата двуколка на Уилкинс Флашър, ескуайър, се намираха в съседен общ обор; лакеят на Уилкинс Флашър, ескуайър, беше на път към Уест Енд да отнесе някакъв дивеч; чиновникът на Уилкинс Флашър, ескуайър, беше отишъл да обядва; и тъй Уилкинс Флашър, ескуайър, сам извика „влезте“, когато мистър Пел и неговите придружители почукаха на вратата на кантората.

— Добър ден, сър — рече Пел, покланяйки се раболепно. — Бихме искали да направим едно прехвърляне, моля.

— О, влезте, ако обичате — покани ги Флашър. — Седнете за минута; ще се занимая с вас ей сега.

— Благодаря ви, сър — отговори Пел, — ние не бързаме. Седнете, мистър Уелър.

Мистър Уелър седна на стола, Сам седна на някакъв сандък, а „реферите“ седнаха, на каквото им попадне, и се загледаха в календара и в една-две илюстрации, залепени на стената, с широко отворени от благоговение очи, сякаш съзерцаваха някои велики творби на стари майстори.

— Да, обзалагам се на половин дузина бутилки кларет; хайде! — продължи Уилкинс Флашър, ескуайър, разговора, прекъснат за малко от появата на мистър Пел.

Тези думи бяха отправени към много изискано облечен млад джентълмен, който носеше шапката си кривната чак до левия бакенбард; той се бе навел небрежно над писалището и убиваше мухи с една линия. Уилкинс Флашър, ескуайър, се люлееше на двата крака на канцеларска табуретка, като мушкаше кутия лепенки с джобното си ножче и много ловко улучваше от време на време в средата една малка червена лепенка, издърпана навън. И двамата джентълмени бяха с твърде отворени жилетки, твърде извити яки, твърде къси ботуши, твърде големи пръстени, твърде малки часовници, твърде тежки верижки, еднородни панталони и парфюмирани носни кърпи.

— Аз никога не се обзалагам на половин дузина — рече другият джентълмен, — ако искате на една дузина.

— Дадено, Симъри, дадено! — съгласи се Уилкинс Флашър, ескуайър.

— Екстра качество, да знаете — подчерта другият.

— Естествено — отвърна Уилкинс Флашър, ескуайър. Уилкинс Флашър, ескуайър, го записа в малко тефтерче с молив със златен предпазител; и другият джентълмен също го записа в друго малко тефтерче, също с молив със златен предпазител.

— Видях съобщение за Бофър тази сутрин — забеляза мистър Симъри. — Изхвърлили са го от дома му, горкия!

— Обзалагам се на десет гвинеи срещу пет, че ще си пререже гърлото — рече Уилкинс Флашър, ескуайър.

— Дадено! — отвърна Симъри.

— Чакайте! Поправка — рече замислено Уилкинс Флашър, ескуайър. — Той може и да се обеси.

— Много добре — отвърна мистър Симъри и отново измъкна своя молив със златния предпазител. — Не възразявам на поправката. Да кажем: да свърши със себе си.

— Да се самоубие в същност — уточни Уилкинс Флашър, ескуайър.

— Точно тъй — отвърна мистър Симъри, записвайки: „Флашър: десет гвинеи срещу пет, че Бофър ще се самоубие.“ Да кажем, в какъв срок?

— Две седмици? — предложи Уилкинс Флашър, ескуайър.

— Не, дявол да го вземе — отвърна мистър Симъри, спирайки за миг, за да убие една муха с линията. Да кажем, една седмица.

— Нека преполовим разликата — рече Уилкинс Флашър, ескуайър. — Сложете десет дена.

— Добре, десет дена — прие мистър Симъри.

И тъй в малките тефтерчета биде отбелязано, че Бофър щял да се самоубие до десет дена, в противен случай Уилкинс Флашър, ескуайър, трябвало да връчи на Франк Симъри сумата от десет гвинеи; ако Бофър наистина сложи край на живота си до изтичане на този срок, Франк Симъри, ескуайър, щял да връчи срещу това сумата от пет гвинеи на Уилкинс Флашър, ескуайър.

— Много съжалявам, загдето банкрутира — рече Уилкинс Флашър, ескуайър. — Даваше знаменити вечери.

— Разкошно порто имаше при това — забеляза мистър Симъри. — Ще изпратим нашия иконом на разпродажбата утре да вземе няколко бутилки от онова, от петдесет и четвърта.

— Точно така — рече Уилкинс Флашър, ескуайър. — Моят човек също отива. На пет гвинеи, че моят човек ще надиграе вашия при наддаването.

— Дадено.

И това се вписа в малките тефтерчета с моливи със златни предпазители; а тъй като мистър Симъри бе вече убил всички мухи и направи всички облози, той се отправи към Борсата, за да види какво става там.

Уилкинс Флашър, ескуайър, благоволи най-сетне да изслуша мистър Соломон Пел, а след като попълни няколко печатни формуляра, покани дружинката да го последва до банката; това и сториха: мистър Уелър и тримата му приятели зяпаха всичко по пътя с безгранично удивление, а Сам наблюдаваше нещата с невъзмутимо спокойствие.

Те прекосиха извънредно шумния и оживен двор, отминаха няколко носачи, облечени сякаш в хармония с пожарникарската кола, изтикана в един ъгъл, и се озоваха в учреждението, гдето щеше да се разреши техният въпрос и гдето Пел и мистър Флашър ги оставиха за малко, защото се качиха на горния етаж в службата „Завещания“.

— К’ва е таз канцелария? — пошепна джентълменът с петнистото лице на старшия мистър Уелър.

— За юрис-консоли — отвърна също шепнешком изпълнителят на завещанието.

— К’ви са онез джентълмени, дет’ стоят зад тезгяха? — запита пресипналият джентълмен.

— Сигур са консоли — отвърна мистър Уелър. — Не са ли те консоли от по-долен чин, Сами?

— Ама ти да не мислиш, че конзолите са живи хора? — запита някак презрително Сам.

— От’де да знам? — отвърна Уелър. — Приличат ми на хора. Ами к’во са тогаз?

— Чиновници — отвърна Сам.

— Ами що все дъвчат сандвичи с шунка? — запита баща му.

— Щото туй сигур им влиза в задълженията — отвърна Сам. — То е част от системата; те винаги го вършат тук през целия ден!

Мистър Уелър и приятелите му едва успяха да се замислят върху това своеобразно правило на финансовите учреждения в страната, когато Пел и Уилкинс Флашър, ескуайър, се върнаха и ги заведоха до едно гише, над което имаше кръгла черна дъска с едно голямо „У“.

— К’во е това, сър? — запита мистър Уелър, привличайки вниманието на Пел върху въпросния предмет.

— Първата буква на фамилното име на покойната — отвърна Пел.

— Ама как може — обърна се мистър Уелър към „реферите“. — Тук има нещо, дето не е в ред. Нашата буква е „Ве“! Туй няма да го бъде.

„Реферите“ веднага изказаха своето авторитетно мнение, че работата не би могла да бъде извършена законно тук, под буквата „У“, и сигурно всичко щеше да се проточи поне още един ден, ако не беше бързата, макар и на пръв поглед непочтителна намеса на Сам, който грабна баща си за полите на жакета и го завлече до гишето, гдето го държа, докато старият джентълмен сложи подписа си на два-три документа; а това погълна толкова много тежък и продължителен труд (защото мистър Уелър пишеше с печатни букви), че обслужващият чиновник обели и изяде три големи ябълки, докато трая процедурата.

Тъй като мистър Уелър старши настояваше да продаде своята част незабавно, те се отправиха от банката към входа на Борсата, гдето Уилкинс Флашър, ескуайър, изчезна и се завърна много скоро с чек срещу „Смит, Пейн и Смит“ за петстотин и тридесет лири: това бе сумата, която се падаше на мистър Уелър по текущата пазарна цена на оставените в облигации спестявания на втората мисис Уелър.

Двестате лири на Сам бяха записани на негова сметка; а Уилкинс Флашър, ескуайър, получи полагащата му се комисиона, прибра небрежно парите в джоба си и пое обратно към своята кантора.

Отначало мистър Уелър упорито настояваше да му изплатят чека единствено в златни лири, но тъй като „реферите“ му изтъкнаха, че с това щял да си навлече разноски по покупка на малка торба, за да ги занесе до къщи, той се съгласи да получи сумата в банкноти от по пет лири.

— Синът ми — рече мистър Уелър, когато излязоха от банката, — синът ми и аз сме заети тоз следобед с нещо много специално, затуй искам таз работа да я свършим докрай по-скоро, нека идем сега някъде, дето можем да си уредим сметките.

Лесно намериха тиха стая, гдето отчетът бе предявен и проверен. Сметката на мистър Пел бе окастрена от Сам, някои от разноските не се приеха от „реферите“; но въпреки направеното от мистър Пел изявление, придружено с множество тържествени уверения, че действително се отнесли твърде сурово към него, това бе далеч най-доходната работа, възложена му някога, и тя му подсигури храна, жилище и разноски за пране за шест месеца.

„Реферите“ пийнаха малко, ръкуваха се и си отидоха, защото същата вечер им предстоеше да бъдат на капрата за извънградско пътуване. Мистър Соломон Пел разбра, че нищо повече няма да има от гледна точка на ядене и пиене, затова се сбогува приятелски; и Сам и баща му останаха сами.

— Тъй! — рече мистър Уелър, пъхайки портфейла си в страничния джоб. — С парите от предплатения наем и туй стават хиляда сто и осемдесет лири ей тука. Хайде, Сами, момчето ми, обръщай конете и карай към „Джордж и ястребът“!

Глава петдесет и шеста

Важно съвещание между мистър Пикуик и Самюъл Уелър, при което присъствува и неговият баща. Възрастен джентълмен в костюм с тютюнев цвят пристига неочаквано

Мистър Пикуик си седеше самичък, като прехвърляше в ума си много неща и мислеше между другото по какъв начин да помогне на младата съпружеска двойка, чието настоящо неустановено положение му даваше повод за непрекъснато съжаление и грижи, когато Мери се плъзна леко в стаята, пристъпи към масата и каза доста припряно:

— О, извинявайте, моля, сър, Самюъл чака долу и пита дали баща му може да ви види.

— Разбира се — отвърна мистър Пикуик.

— Благодаря, сър — завърши Мери и се отправи с гъвкава стъпка към вратата.

— Сам не чака отдавна, нали? — осведоми се мистър Пикуик.

— О, не, сър! — живо отвърна Мери. — Той току-що се върна. Няма повече да иска отпуска, сър, тъй казва.

Мери може би усети, че бе съобщила последната вест с повече въодушевление, отколкото бе необходимо, или може би забеляза добродушната усмивка, с която мистър Пикуик я погледна, когато тя млъкна. Тъй или иначе, но тя сведе глава и заразглежда крайчето на спретнатата си мъничка престилка с повече внимание, отколкото действително изискваше случаят.

— Предайте им, че могат веднага да дойдат при мен — рече мистър Пикуик.

Мери, явно облекчена, изхвръкна мигом с даденото й поръчение.

Мистър Пикуик кръстоса два-три пъти стаята надлъж и нашир и потърквайки брадичката си с лявата ръка, изглеждаше потънал в размисъл.

— Да, да — рече си най-после мистър Пикуик добродушно, но с известна меланхолия, — тъй най-добре ще го възнаградя за неговата вярност и признателност; нека бъде тъй в името небесно. Такава е съдбата на един самотен старец: околните му да обикнат други и да го оставят. Нямам право да мисля, че ще е различно за мене. Не, не — добави мистър Пикуик по-ведро, — би било себично и неблагодарно от моя страна. Би трябвало да съм щастлив, че ми се отдава случай да устроя живота му тъй добре. И съм щастлив. Разбира се.

Мистър Пикуик бе тъй погълнат от своите мисли, че почукването на вратата трябваше да се повтори три-четири пъти, преди той да го чуе. Сядайки бързо и приемайки отново обичайния си приветлив вид, той изрече очакваната дума и в стаята влезе Сам Уелър, а след него — баща му.

— Радвам се, че ви виждам отново, Сам — рече мистър Пикуик. Как сте, мистър Уелър?

— Съвсем здрав, благодарности, сър — отвърна вдовецът. — Надявам се, че ви намирам и вас в добро здраве, сър.

— Да, благодаря ви — отвърна мистър Пикуик.

— Искам да си поговорим мъничко с вас, сър — подхвана мистър Уелър, — ако имате около пет минути свободно време за мен, сър.

— Разбира се — отговори мистър Пикуик. — Сам, подайте стол на баща ви.

— Благодарности, Сами, ето тук има. — И мистър Уелър придърпа един от столовете, докато говореше. — Особено хубав ден днеска, сър — додаде възрастният джентълмен, като сложи шапката си на пода и седна.

— Чудесно време, наистина — отвърна мистър Пикуик. — Подходящо за сезона.

— Най-сезонното време, дет’ съм виждал, сър — отвърна мистър Уелър. Тук той биде обхванат от силен пристъп на кашлица, а когато му премина, той кимна на сина си, намигна му и направи допълнително разни умолителни и заплашителни движения, но Сам упорито се правеше, че нищо не вижда.

Забелязал известно стеснение от страна на възрастния човек, мистър Пикуик започна да разрязва страниците на лежащата пред него книга и зачака търпеливо мистър Уелър да заговори за целта на своето посещение.

— Ама си такъв лош син, Сами, друг кат’ тебе не съм виждал — ядоса се мистър Уелър и погледна възмутено чедото си, — никога, откак съм се родил.

— Какво е направил, мистър Уелър? — запита мистър Пикуик.

— Не ще да почне, сър — отговори мистър Уелър, — хем знае, че не ме бива да приказвам, когат’ има нещо по-завързано, и пак: изправил се и ме зяпа как стоя тук и ви губя драгоценното време и ставам за резил, место да ми помогне с една думичка! Не е туй синовно държание, Сами! — Тук мистър Уелър си забърса челото. — Ама хич не е!

— Нали каза, че ти искаш да говориш? — оправда се Сам. — От’де да знам, че ще го объркаш още отначало.

— Не видиш ли, че не мога да потегля — отвърна бащата. — Тикнал съм се в кривия път, давам заден ход в камъните и к’во ли не още и пак не щеш да ми дадеш ръка за помощ. Срамота, Сами!

— Там е работата, сър — рече Сам с лек поклон, — че началството си изтегли парите.

— Много хубаво, Сами, много хубаво — закима с глава мистър Уелър с доволен вид, — аз не исках да ти приказвам строго, Сами. Много хубаво. Тъй трябва да се почне. Без заобикалки. Браво.

Преизпълнен със задоволство, мистър Уелър кимна безброй пъти и заел поза на слушател, зачака Сам да продължи.

— Седнете, Сам — рече мистър Пикуик, предусетил, че е твърде вероятно посещението да продължи по-дълго, отколкото бе очаквал.

Сам отново се поклони и седна; той забеляза погледа на баща си и поде:

— Началството, сър, изтегли петстотин и трийсет лири…

— В облизвации — вмъкна мистър Уелър старши полугласно.

— Няма кой знай к’во значение дали са облигации, или не — възрази Сам. — Сумата нали е петстотин и трийсет лири?

— Правилно, Сами — потвърди мистър Уелър.

— Към таз сума той добави за къщата и заведението…

— Наем, откупуване на клиентелата, запаси и покъщнина — намеси се мистър Уелър.

— … и от туй се получи — продължи Сам, — заедно с другото, хиляда сто и осемдесет лири.

— Така ли? — рече мистър Пикуик. — Това много ме радва. Поздравявам ви за този успех, мистър Уелър.

— Чакайте малко, сър — рече мистър Уелър и вдигна умолително ръка. — Карай нататък, Сами.

— А тия пари — поде малко колебливо Сам — той държи да сложи някъде на сигурно място, и аз много държа на туй, щото, ако останат у него, той кат’ нищо ще ги даде назаем някому или ще ги похарчи за коне, или ще изпусне портфейла си по пътя: все ще направи някоя щуротия по някакъв начин.

— Отлично, Сами! — одобри мистър Уелър със самодоволен вид, сякаш Сам го бе обсипал с небивали хвалебствия за неговото благоразумие и предвидливост. — Отлично!

— По тази причина — продължи Сам, като подръпваше неспокойно периферията на шапката си, — по тази причина той ги изтегли днеска и дойде с мен, за да каже… по-скоро да предложи… с други думи, да…

— Да каже ето к’во — прекъсна го нетърпеливо мистър Уелър, — че тез пари на мен не ми трябват. Аз ще си работя редовно на капрата и хич нямам де да ги туря, освен да си взема пазач да ги варди или да ги пъхна в някой от джобовете вътре в дилижанса, а туй ще ги съблазнява хората, дет’ са вътре. Ако вие ми ги вардите, сър, аз ще ви бъда много задължен. Пък може — добави мистър Уелър, като се доближи до мистър Пикуик и му прошепна нещо на ухото, — може да отидат малко по разноските за онуй осъждане. Искам само да кажа: вие просто да ги вардите, докато аз пак ги поискам. — С тези думи мистър Уелър пъхна портфейла в ръцете на мистър Пикуик, грабна си шапката и изскочи от стаята с бързина, която едва ли би могла да се очаква от такава една дебела личност.

— Спрете го, Сам! — провикна се разгорещено мистър Пикуик. — Настигнете го, доведете го обратно веднага! Мистър Уелър… елате… върнете се!

Сам разбра, че повелята на господаря му трябваше да бъде изпълнена; той сграбчи за лакътя слизащия по стълбите мистър Уелър и го домъкна обратно по силата на принудата.

— Добри ми приятелю — рече мистър Пикуик, като взе ръката на възрастния човек, — вашето искрено доверие към мен ме смайва.

— Не виждам защо да е тъй, сър — с упоритост отвърна мистър Уелър.

— Уверявам ви, добри ми приятелю, аз имам повече пари, отколкото могат да ми потрябват някога; много повече, отколкото човек на моята възраст би могъл да похарчи до края на живота си.

— Никой не знае колко мож’ да похарчи, докато не опита — забеляза мистър Уелър.

— Може би сте прав — отвърна мистър Пикуик, — но тъй като нямам намерение да правя подобни опити, едва ли е вероятно да изпадна в нужда. Много ви моля да си вземете това обратно.

— Много добре — мрачно отвърна мистър Уелър. — Помни ми думата, Сами. Ще направя нещо от отчаяние. Нещо с тези тук пари; от отчаяние!

— По-добре недей — отвърна Сам.

Мистър Уелър се замисли за миг, а после с решителност закопча жакета си и каза:

— Ще стана съдържател на ера.

— Какво! — възкликна Сам.

— На ба-ри-ера — уточни мистър Уелър през стиснати зъби. — Ще стана съдържател на бари-ера. Кажи му сбогом на твоя баща, Сами. Отдавам останалите си дни на някоя ера.

Тази заплаха беше тъй ужасна, а освен това мистър Уелър изглеждаше тъй твърдо решен да я изпълни и тъй дълбоко засегнат от отказа на мистър Пикуик, че последният джентълмен помисли малко и каза:

— Добре, добре, мистър Уелър, аз ще съхранявам вашите пари. С тях аз мога да направя може би повече добро, отколкото вие бихте могли.

— Ама точно тъй трябваше! — просия мистър Уелър. — Само добро ще сторите, сър.

— Да не говорим повече за това — рече мистър Пикуик и заключи портфейла в писалището си. — От сърце съм ви задължен, добри ми приятелю. Сега седнете отново. Нуждая се от вашия съвет.

Скритият смях, предизвикан от блестящия успех на неговото посещение — сгърчил не само лицето на мистър Уелър, но също ръцете, нозете, цялото му тяло, докато мистър Пикуик заключваше портфейла му, — внезапно отстъпи място на най-тържествена сериозност, щом бяха изречени тези думи.

— Сам, моля ви, излезте за няколко минути от стаята — рече мистър Пикуик.

Сам се оттегли незабавно.

Мистър Уелър изглеждаше необикновено мъдър и много изненадан, когато мистър Пикуик започна разговора, казвайки:

— Доколкото знам, вие не сте привърженик на брака, нали, мистър Уелър?

Мистър Уелър поклати глава. Той не бе в състояние да проговори ни дума; неясни мисли за някоя коварна вдовица, сполучила да оплете в мрежите си мистър Пикуик, му бяха сковали гласа.

— Вие навярно сте видели една девойка на долния етаж, когато дойдохте сега с вашия син? — запита мистър Пикуик.

— Да, видях една девойка — бе краткият отговор.

— Какво ви е впечатлението от нея? Кажете ми вашето искрено мнение за нея, мистър Уелър.

— Видя ми се закръгленичка и стройна — даде вещо оценката си мистър Уелър.

— Да, наистина — потвърди мистър Пикуик, — така е. А какво ще кажете за държането й, доколкото сте го забелязали?

— Много приятно — отвърна мистър Уелър. — Много приятно и уютно.

Не бе ясно точно какво значение влагаше мистър Уелър в това последно прилагателно; но от тона, с който го каза, бе несъмнено, че изразът бе благоприятен и мистър Пикуик бе също тъй задоволен, сякаш го бяха напълно осветлили по въпроса.

— Аз особено много държа на нея, мистър Уелър — рече мистър Пикуик.

Мистър Уелър се покашля.

— Искам да кажа, държа тя да се чувствува добре — продължи мистър Пикуик. — Желая тя да е обезпечена и щастлива в живота. Разбирате ли?

— Отлично — отвърна мистър Уелър, който още нищо не разбираше.

— Тази млада личност е привързана към вашия син — съобщи мистър Пикуик.

— Към Сами! — възкликна родителят.

— Да — потвърди мистър Пикуик.

— Туй е естествено — рече мистър Уелър, след като поразмисли. — Естествено, но доста е опасно. Сами трябва да внимава.

— Какво искате да кажете? — запита мистър Пикуик.

— Много да внимава да не ’земе да й каже нещичко — отговори мистър Уелър. — Много да внимава да не го подведат точно в сляпата неделя и да ’земе да каже нещичко, дето да води до неустойка на обещание. Човек никога не знае к’во го чака, мистър Пикуик, щом са му хвърлили око; от’де да знае к’во имат наум; а докато го мислиш, хоп, в капана. Тъй се ожених аз най-напред, сър, и Сами е последицата от таз маневра.

— Не ме насърчавате много да приключа това, което имам да кажа — забеляза мистър Пикуик, — и по-добре е да го сторя веднага. Не само тази млада личност е привързана към вашия син, мистър Уелър, но и вашият син е привързан към нея.

— И таз хубава! — възкликна мистър Уелър. — Таквоз нещо да стигне до ушите на един баща!

— Наблюдавал съм ги неведнъж — поде мистър Пикуик, без да разисква последната бележка на мистър Уелър — и съм напълно убеден в това. Да предположим, че аз бих желал да им помогна да се задомят, обезпечавайки ги с някоя малка търговия или друга работа, която ще им даде възможност да си уредят един сносен живот, какво би било вашето отношение, мистър Уелър?

Отначало мистър Уелър прие с кисела физиономия това изказване, предлагащо женитба на човек, чиято съдба го засягаше; но когато мистър Пикуик започна да го убеждава, подчертавайки особено много обстоятелството, че Мери не е вдовица, той поомекна постепенно. Мистър Пикуик имаше голямо влияние върху него, а и Мери му бе направила поразително впечатление с външността си; в същност той й бе вече намигнал на няколко пъти съвсем не по бащински. Най-накрая той заяви, че не можел да се противопостави на желанията на мистър Пикуик и щял да е щастлив да се вслуша в неговите съвети; мистър Пикуик с радост чу тези думи и без да чака повече, повика Сам при тях.

— Сам — рече мистър Пикуик и се покашля, — ние с вашия баща разговаряхме за вас.

— За тебе, Сами — потвърди мистър Уелър с покровителствен и внушителен тон.

— Не съм дотолкова сляп, Сам, и виждам, че от доста дълго време питаете повече от приятелски чувства към прислужничката на мисис Уинкл — каза мистър Пикуик.

— Чуваш ли туй, Сами? — обади се мистър Уелър по същия съдийски начин на изказване като преди.

— Надявам се, сър — обърна се Сам към своя господар, — надявам се, че няма нищо лошо в туй, едни млад мъж да обръща внимание на една млада жена, дето е безспорно хубава и с добро държане.

— Не, разбира се — рече мистър Пикуик.

— А тъй си е — съгласи се мистър Уелър добродушно, но величествено.

— Далеч съм от мисълта, че има нещо лошо във вашето поведение, което считам съвсем естествено — продължи мистър Пикуик, — и бих искал да подкрепя и подпомогна тези ваши желания. С оглед на това ние с вашия баща имахме малък разговор и убеждавайки се, че той е на същото мнение…

— Щот’ таз дама не е вдовица — вмъкна мистър Уелър обяснителна бележка.

— Защото тази дама не е вдовица — повтори с усмивка мистър Пикуик, — бих искал да ви освободя от ограничението, което сегашното ви положение ви налага, и да подчертая моето отношение към вашата вярност и множество отлични качества, като ви дам възможност да се ожените за това момиче, без да отлагате, и да издържате с една независима работа себе си и семейството си. Аз ще бъда горд, Сам — добави мистър Пикуик, чийто глас потреперваше мъничко отначало, но после придоби пак обичайния си тон, — горд и щастлив да положа с благодарност нарочни усилия за успеха на вашия бъдещ живот.

Последва дълбоко мълчание за миг; тогава Сам каза с нисък, дрезгав глас, но твърдо въпреки това:

— Много съм ви задължен за вашата добрина, сър, дето няма друга подобна, но туй няма да го бъде.

— Няма да го бъде! — възкликна смаян мистър Пикуик.

— Сами! — рече с достойнство мистър Уелър.

— Казах, че няма да го бъде! — повтори Сам, повишавайки глас. — Какво ще стане с вас, сър?

— Мое добро момче — отвърна мистър Пикуик, — неотдавнашните семейни промени всред моите приятели ще изменят напълно начина ми на живот в бъдеще; освен това аз остарявам и се нуждая от тишина и спокойствие. Свършиха моите скитания, Сам.

— От’де да знам, сър? — възрази Сам. — Вие тъй си мислите сега. Да речем, че решите другояче, което мож’ да стане, сър, щото имате сърце, дето е още на двайсет и пет години, к’во ще стане с вас без мене тогава? Няма да го бъде онуй другото, сър, няма да го бъде.

— Много добре, Сам, доста ти е права приказката — рече мистър Уелър насърчително.

— Аз говоря след не малко размисъл, Сам, и съм сигурен, че ще удържа на думата си — каза мистър Пикуик, като поклати глава. — Друго време настъпи за мен; дойде краят на моите скитания.

— Добре де — отвърна Сам, — тогава точно затуй трябва да има винаги около вас някой, който да ви разбира и да се грижи за вас, за вашето удобство. Ако пък ви трябва човек с повече лустро, отлично и чудесно, вземете си го; но със заплата или без заплата, с отказ или без отказ, с храна и квартира или без храна и квартира, Сам Уелър, дето го взехте от стария хан в Бъро, няма да се раздели с вас, пък к’вото ще да става; и нека всичко и всички злобеят, нищо няма да му попречи!

След завършека на това изявление, в което Сам вложи много чувство, възрастният мистър Уелър скочи на крака и забравяйки всякакви условности като време, място и приличие, размаха шапка над главата си и извика на три пъти гръмогласно възторжено „Ура!“.

— Добри ми приятелю — рече мистър Пикуик, щом мистър Уелър седна отново, доста сконфузен от собствения си порив, — вие трябва да имате и младата жена пред вид.

— Имам пред вид младата жена, сър — рече Сам. — Имал съм я пред вид. Говорил съм с нея. Казал съм и к’во ми е положението; тя е готова да чака, докато и аз съм готов. Ако не го стори, тогаз не е такава, каквато я мисля, че е, и аз с готовност ще се откажа от нея. Вий ме познавате от преди, сър. Решението ми е взето и нищо не мож’ да го промени.

Кой би могъл да обори подобно решение? Не и мистър Пикуик. От безкористната привързаност на своите скромни приятели душата му бе изпълнена с повече гордост и топлота, отколкото биха могли да пробудят десет хиляди уверения в дружба на най-големите знаменитости на света.

Докато този разговор се водеше в стаята на мистър Пикуик, в странноприемницата влезе дребен възрастен джентълмен в костюм с тютюнев цвят, следван от носач с малкия му куфар; след като си осигури легло за пренощуване, той запита прислужника дали някоя мисис Уинкл е отседнала там, на който въпрос прислужникът, разбира се, отговори утвърдително.

— Сама ли е? — запита дребният възрастен джентълмен.

— Смятам, че да, сър — отвърна прислужникът. — Мога да повикам личната й камериерка, сър, ако вие…

— Не, няма нужда — побърза да каже възрастният джентълмен. — Заведете ме при нея, без да съобщите предварително.

— К’во, сър? — смая се прислужникът.

— Глух ли сте? — запита дребничкият възрастен джентълмен.

— Не, сър.

— Отлично. А сега ме заведете до стаята на мисис Уинкл, без да съобщавате предварително.

Докато даваше тази заповед, той плъзна пет шилинга в ръката на прислужника и го погледна право в очите.

— Наистина, сър — промълви прислужникът, — не знам, сър, дали…

— А! Вие ще го сторите, виждам — каза дребният възрастен човек. — По-добре ще е да го сторите веднага. Ще спестим време.

Имаше нещо толкова хладнокръвно и улегнало в поведението на въпросния джентълмен, че прислужникът сложи петте шилинга в джоба си и го поведе към горния етаж без повече приказки.

— Това е стаята, нали? — рече джентълменът. — Може да си отидете.

Прислужникът се подчини, чудейки се кой би могъл да бъде този джентълмен и защо бе дошъл; дребният възрастен джентълмен почака, докато той изчезна от погледа му, а после почука на вратата.

— Влезте — рече Арабела.

— Хм, приятен глас във всеки случай — промърмори дребният възрастен джентълмен, — но то още нищо не значи. — Докато си казваше това, той отвори вратата и прекрачи прага. Арабела, която бе седнала да бродира, се изправи, виждайки непознатия… малко смутено, но не без очарование.

— Моля, не ставайте, госпожо — рече непознатият, като влезе и затвори вратата след себе си. — Мисис Уинкл, ако не се лъжа?

Арабела наклони глава.

— Мисис Натаниъл Уинкл, която се омъжи за сина на старчето в Бирмингам? — додаде непознатият, разглеждайки Арабела с нескрито любопитство.

Арабела отново наклони глава и се озърна неспокойно, сякаш се двоумеше дали да вика за помощ.

— Виждам, че ви изненадвам, госпожо — рече възрастният джентълмен.

— Доста, признавам — отвърна Арабела, учудвайки се все повече и повече.

— Ще седна, ако позволите, госпожо — рече непознатият.

Той седна; и като измъкна калъфа за очила от джоба си, извади спокойно очилата и си ги сложи на носа.

— Вие не ме познавате, нали, госпожо? — запита той, вперил поглед в Арабела тъй, че я обзе тревожно чувство.

— Не, сър — свенливо отвърна тя.

— Не, естествено — рече непознатият, обхванал с ръце лявото си коляно, — откъде ще ме познавате? Но вие все пак знаете моето име, госпожо.

— Наистина ли? — каза Арабела, разтреперана цялата, без сама да знае точно защо. — Мога ли да запитам как се казвате?

— След малко, госпожо, след малко — каза непознатият, без да отклони поглед от лицето й. — Вие сте омъжена отскоро, нали, госпожо?

— Да — промълви едва чуто Арабела и сложи настрана бродерията си много развълнувана, защото догадката, минала преди това през ума й, започна все повече да се налага.

— И вие не сте изтъкнали на съпруга си, че би било подходящо да се посъветва преди това със своя баща, от когото той е зависим, доколкото знам — додаде непознатият.

Арабела си избърса очите с носната кърпичка.

— Не сте се опитали дори да разберете чрез някои непряк източник какво би било отношението на старчето към този въпрос, засягащ го естествено извънредно много — продължи непознатият.

— Не бих могла да го отрека, сър — рече Арабела.

— И без лично вие да имате достатъчно голямо състояние, за да дадете на съпруга си по-осезателна поддръжка в замяна на материалните блага, които той би получил, както знаете, ако се бе оженил по волята на баща си — продължи възрастният джентълмен. — Това синовете и дъщерите наричат безкористна любов, докато те самите имат синове и дъщери и започнат да виждат нещата в по-далечна и съвсем различна светлина!

Обилни сълзи проливаше Арабела, докато казваше за свое оправдание, че е млада и неопитна; че единствено чувствата й са я подтикнали към постъпката, която е извършила; че е отраснала почти от невръстно детинство без родителски напътствия и съвети.

— Постъпката е лоша — рече възрастният джентълмен с по-мек тон, — много лоша; безразсъдна, романтична, неделова.

— Вината е моя, само моя, сър — отвърна разплакана горката Арабела.

— Глупости — рече възрастният джентълмен, — не сте вие виновна, че той се е влюбил във вас, нали? И все пак, да, виновна сте — добави възрастният джентълмен, поглеждайки дяволито Арабела. — Ваша е вината. Той не е могъл да не го стори.

Дали се дължеше на този комплимент или на странния начин, по който възрастният джентълмен го направи, или на промяната в държането му — много по-мило, отколкото в началото, или и на трите заедно, но Арабела се усмихна през сълзите си.

— Къде е съпругът ви? — запита рязко възрастният джентълмен, сдържайки усмивката, която напираше да се появи върху лицето му.

— Очаквам го всеки миг, сър — отговори Арабела. — Аз го склоних да се поразходи тази сутрин. Той е много потиснат и нещастен, защото няма никаква вест от баща си.

— Потиснат, а? — възкликна възрастният джентълмен. — Тъй му се пада!

— Боя се, че той страда заради мене — рече Арабела, — и аз, сър, наистина много страдам заради него. Единствено аз съм причина той да е в това положение.

— Не се тревожете за него, мила моя — рече възрастният джентълмен. — Тъй му се пада. Аз всъщност се радвам, да, радвам се, що се отнася до него.

Едва-що последните думи бяха излезли от устата на възрастния джентълмен, когато се чуха стъпки нагоре по стълбата, стъпки, които и той, и Арабела разпознаха, изглежда, едновременно. Дребният джентълмен побледня, но правеше големи усилия да изглежда спокоен и се изправи, когато мистър Уинкл влезе.

— Татко! — извика мистър Уинкл, като се отдръпна от изумление.

— Той самият, сър — отвърна дребният възрастен джентълмен. — Е, сър, какво имате да ми кажете?

Мистър Уинкл мълчеше.

— Надявам се, че се срамувате от себе си, сър — рече възрастният джентълмен.

Мистър Уинкл продължаваше да мълчи.

— Срамувате ли се от себе си, сър, или не? — запита възрастният джентълмен.

— Не, сър — отвърна мистър Уинкл, вземайки Арабела под ръка. — Не се срамувам от себе си, нито от жена си.

— О, така било! — иронично извика възрастният джентълмен.

— Много съжалявам, загдето съм извършил нещо, което отслаби вашата обич към мене, сър — каза мистър Уинкл, — но държа да кажа също, че нямам причини да се срамувам, загдето тази дама е моя съпруга, нито пък загдето тя е ваша снаха.

— Дай си ръката, Нат — рече възрастният джентълмен с променен глас. — Целуни ме, мило дете. Ти си очарователна снахичка, въпреки всичко!

След няколко минути мистър Уинкл отиде да повика мистър Пикуик и щом се върна с този джентълмен, той го представи на баща си, при което те се ръкуваха сърдечно в продължение на пет минути.

— Мистър Пикуик, благодаря ви от все сърце за цялата ви добрина към моя син — каза възрастният мистър Уинкл прямо и непосредствено. — Аз съм припрян човек, а когато ви видях онзи път, бях раздразнен от изненадата. Сега сам можах да отсъдя и съм повече от доволен. Да ви се извинявам ли още, мистър Пикуик?

— В никакъв случай — отвърна този джентълмен. — Вие сторихте единственото нещо, което не достигаше, за да бъда напълно щастлив.

Последва второ ръкостискане в продължение на други пет минути, придружено с множество любезни слова, които, освен че бяха любезни, имаха в добавка едно съвсем ново качество — бяха искрени.

Сам, бидейки предан син, изпрати баща си до „Красивата дивачка“, а на връщане срещна на двора шишкавото момче, натоварено да предаде една бележка от Емили Уордл.

— К’во ще кажеш — рече шишкото, който беше необикновено словоохотлив, — ама хубаво момиче е таз Мери, а? Много ми е по сърце, много!

Мистър Уелър не даде словесен отговор; той впи за миг поглед в Джо, удивен от неговата дързост, замъкна го за яката до един ъгъл и го отпрати с безболезнен, но тържествен ритник; след което продължи към странноприемницата, като си подсвиркваше.

Глава петдесет и седма

В която клубът „Пикуик“ окончателно се разтурва и всичко завършва удовлетворително за всички

Цяла седмица след благополучното посещение на мистър Уинкл от Бирмингам мистър Пикуик и Сам Уелър отсъствуваха от дома по цял ден, като се връщаха точно за вечеря, а тогава придобиваха тайнствен и важен вид, съвсем чужд на тяхната природа. Явно бе, че се готвеха за някакво голямо, знаменателно начинание, но само догадки се правеха относно неговото истинско естество. Някои (между които и мистър Тъпман) бяха склонни да вярват, че мистър Пикуик възнамерява да встъпи в брак — но това предположение беше ревностно отхвърляно от дамите. Други бяха готови да допуснат, че той е замислил някакво далечно пътешествие и беше в момента зает със съответни предварителни проучвания; но това също бе изрично опровергано лично от Сам, заявил недвусмислено при проведения от Мери кръстосан разпит, че не щели да бъдат предприемани никакви нови пътешествия. Най-накрая, след като всички от компанията шест дълги дни си бяха напрягали мозъка с безплодни размишления, биде решено единодушно, че би трябвало да бъде призован мистър Пикуик да обясни поведението си и да изложи ясно причините на отсъствието си от обществото на своите приятели и почитатели.

С оглед на това мистър Уордл покани цялата компания на вечеря в „Аделфи“ и след като чашите бидоха на два пъти напълнени и изпразнени, той повдигна въпроса.

— Ние всички държим да знаем — рече възрастният джентълмен — какво сме сторили, за да ви обидим и да ви накараме да страните от нас, като отдавате времето си на тези самотни разходки.

— Наистина ли? — рече мистър Пикуик. — Доста е странно, че и аз възнамерявах да ви дам пълни обяснения тъкмо днес; да, ако ми налеете още една чашка вино, ще задоволя вашето любопитство.

Гарафите минаха от ръка на ръка с необичайна живост и мистър Пикуик, поглеждайки лицата на приятелите около себе си, заговори с радостна усмивка:

— Всички промени, станали всред нас: искам да кажа, сватбата, която вече стана, и сватбата, която ще стане, предизвикаха други промени, които ме доведоха до необходимостта да помисля трезво и неотложно за бъдещите си планове. Аз реших да се оттегля в някой тих и красив кът в околностите на Лондон; намерих една къща точно по вкуса ми; наех я и я обзаведох. Тя е напълно готова и аз възнамерявам да се преместя веднага, надявайки се, че ме чакат още много спокойни години безбурен живот, като се радвам през това време на обществото на моите приятели, и дано след смъртта ми те си спомнят за мен с обич.

Тук мистър Пикуик млъкна и тих шепот обиколи масата.

— Къщата, която наех — продължи мистър Пикуик, — е в Дълидж. Има голяма градина и се намира в едно от най-приятните места близо до Лондон. Подредена е грижливо, с много удобства, дори с известна елегантност; но за това вие ще съдите сами. Сам идва там заедно с мен. По препоръка на Пъркър наех икономка — много стара — и такава прислуга, каквато тя сметна за необходима. Предлагам да се освети това малко убежище, като там се извърши една церемония, която много ме вълнува. Бих искал, ако приятелят ми Уордл позволява, сватбата на дъщеря му да се отпразнува в новата ми къща в деня на влизането ми в нея. Щастието на младите — рече поразчувствувалият се мистър Пикуик — е било винаги най-голямата радост в моя живот. Сърцето ми ще се стопли, ако бъда свидетел на щастието на онези приятели, които са ми най-скъпи, и то под собствения ми покрив.

Мистър Пикуик млъкна отново; Емили и Арабела захълцаха гласно.

— Свързах се лично и писмено с клуба — продължи мистър Пикуик, — за да им съобщя намеренията си. По време на дългото ни отсъствие са възникнали много вътрешни противоречия; и те, и оттеглянето на моето име, и други обстоятелства станаха причина клубът да се разтури. Клубът „Пикуик“ вече не съществува.

Никога няма да съжалявам — добави тихо мистър Пикуик, — никога няма да съжалявам, загдето посветих последните две години на общуване с най-разнообразен вид човешки характери, макар че това търсене на новото може да е изглеждало несериозно на мнозина. Тъй като отдадох на работа и трупане на богатство целия си предишен живот, множество страни именно на живота ми бяха убягнали, но сега ми се откриха, за да се разшири кръгозорът ми и да се подобри отношението ми към хората, надявам се. Ако съм сторил съвсем малко добро, вярвам, че съм сторил още по-малко зло и че моите приключения ще бъдат единствено извор на забавни и приятни спомени за мен в залеза на моя живот. Да благослови бог всички ви!

С тези думи мистър Пикуик напълни и изпразни чашата си с разтреперани пръсти, а очите му се навлажниха, когато приятелите му се изправиха до един, като по команда, и пиха за негово здраве от все сърце.

Малко неща имаше да се уговарят преди сватбата на мистър Снодграс. Той бе останал кръгъл сирак и мистър Пикуик му бе настойник преди неговото пълнолетие, тъй че последният джентълмен бе много добре запознат с неговото материално състояние и бъдещи намерения. Неговият отчет по тези въпроси се оказа задоволителен за Уордл — а и всякакъв друг отчет би бил задоволителен за добрия възрастен джентълмен, защото бе преизпълнен с веселост и благост, — а след като хубава зестра бе определена за Емили, решиха венчавката да стане след четири дена: този кратък срок доведе три шивачки и един крояч почти до границата на лудостта.

Наемайки пощенски коне за своята карета, възрастният Уордл тръгна на следния ден, за да доведе майка си в града. Тъй като той съобщи новината на старата дама със свойствената си стремителност, тя тутакси припадна; но се свести много бързо и нареди да й се опакова веднага роклята от брокат и захвана да разказва някаква случка от подобно естество, свързана с венчавката на най-голямата дъщеря на покойната лейди Толимглауър, който разказ продължи три часа и пак остана наполовина недоразказан.

Трябваше да се уведоми мисис Тръндл за всички усилени приготовления, кипящи в Лондон, а понеже бе в деликатно здравословно състояние, мистър Тръндл трябваше да й съобщи, за да не би известието да я разстрои; но то не я разстрои, тъй като тя неотложно писа в Мъгълтън, за да си поръча нова шапка и черна копринена рокля, като заяви решително, че ще присъствува на церемонията. Тогава мистър Тръндл повика лекар и лекарят каза, че сигурно мисис Тръндл знаела най-добре как се чувствува, на което мисис Тръндл отвърна, че се чувствувала достатъчно добре и била твърдо решена да иде; тогава докторът, който беше умен и дискретен доктор и знаеше кое е от полза за него не по-зле, отколкото кое е от полза за другите, каза, че ако мисис Тръндл останела в къщи, можела да си навреди повече, отколкото ако отиде, следователно било може би по-добре да отиде. И тя действително отиде, като докторът много грижовно й изпрати половин дузина лекарства, които тя да взема по пътя.

В добавка на тези две приятни задачи мистър Уордл бе натоварен да предаде две малки писма на две малки девойки, които бяха избрани за шаферки, при получаване на които двете малки девойки изпаднаха в отчаяние, защото нямали „какво да облекат“ за такъв тържествен случай, а нямаше време за нови рокли — обстоятелство, доставило вероятно по-скоро задоволство на двамата почтени татковци, отколкото ако беше обратното. Но старите рокли бидоха все пак поосвежени и нови шапки — направени; и девойките изглеждаха тъй добре, както се очакваше да изглеждат. А понеже при въпросната церемония те плакаха точно където трябваше и се разтрепериха точно когато бе подходящо, те се справиха с положението за възхита на всички присъствуващи.

Как въобще стигнаха до Лондон двамата бедни роднини — дали бяха вървели пешком, или се бяха катерили отзад на дилижанси, или бяха молили да ги вземат в товарни коли, или се бяха носили поред един друг на гръб, — не е известно. Но те бяха на линия преди Уордл; и първите, които почукаха на вратата на къщата на мистър Пикуик в деня на сватбата, бяха двамата бедни роднини, широко усмихнати и в колосани ризи.

Впрочем те бяха приети сърдечно, защото, бедни или богати — това нямаше значение за мистър Пикуик; новите прислужници бяха самата пъргавина и любезност; Сам — в ненадминато добро настроение и възбуда; Мери — сияеща от красота и с хубави панделки.

Младоженецът, който бе отседнал в къщата два-три дена преди събитието, се отправи смело към църквата на Дълидж да срещне булката, придружен от мистър Пикуик, Бен Алън, Боб Сойър и мистър Тъпман; Сам Уелър седеше на външната седалка с бяла фльонга на петелката, подарък от дамата на сърцето му, облечен в нова разкошна ливрея, нарочно измислена за случая. Посрещнаха ги Уордълови и Уинкълови, булката и шаферките, също и Тръндълови; а след като завърши церемонията, екипажите затрополиха обратно към дома на мистър Пикуик, гдето нисичкият мистър Пъркър вече ги чакаше.

Тук се разсеяха всички леки облачета от по-тържествената част на събитието; всички лица сияеха радостно; чуваха се единствено честитки и похвали. Всичко беше тъй красиво! Моравата отпред, градината отзад, мъничката зимна градина, трапезарията, спалните, пушалнята и най-вече работният кабинет — със своите картини и кресла, и странни скринове и чудновати масички, и безброй книги; с широк прозорец, гледащ към веселата морава, от който се виждаше и хубавата околност, осеяна тук-таме с малки къщички, почти скрити от дърветата; а освен това и пердетата, и килимите, и столовете, и диваните! Всичко беше тъй красиво, тъй стилно, тъй спретнато, с такъв изискан вкус — казваха гостите единодушно, — че наистина не можело да реши човек на какво да се възхищава най-много.

И всред всичко това се бе изправил мистър Пикуик, лицето му озарено от усмивката, на която никой — мъж, жена или дете — не можеше да устои; сам той бе най-щастливият измежду всички: ръкуваше се непрекъснато с едни и същи хора, а когато ръцете му не бяха заети с това занимание, той ги потриваше от удоволствие, като се обръщаше ту на една, ту на друга страна при всяка изява на благодарност или любопитство и радваше всички с щастливия си възторжен вид.

Закуската е готова. Мистър Пикуик завежда старата дама (която се оказа тъй красноречива на тема лейди Толимглауър) на председателското място на дългата маса; Уордл сяда отсреща; близки и приятели се нареждат от двете страни; Сам се изправя зад стола на господаря си; смеховете и разговорите стихват; мистър Пикуик изрича благодарствена молитва, млъква за миг и обхожда с поглед всички; а докато прави това, сълзи се стичат по бузите му, защото целият прелива от радост.

Но да оставим нашия стар приятел в тези мигове на непомрачено с нищо щастие, които, ако ги потърсим винаги ще ги открием в нашето мимолетно съществуване. Има мрачни сенки в живота ни на земята, но в сравнение с тях светлината е по-силна. Някои хора, подобно на прилепи и бухали, имат очи повече за тъмнината, отколкото за светлината. Ние, които нямаме такива зрителни възможности, предпочитаме да хвърлим нашия прощален поглед върху тези близки другари, създадени от нашето въображение през дълги самотни часове, тогава, когато краткотрайното слънце на живота ги озарява с пълния си блясък.

Съдбата на повечето хора, общуващи със света, дори когато едва са стигнали зряла възраст, е да създават много истински приятели и да ги губят съгласно законите на природата. Съдбата на всички писатели или летописци е да създават въображаеми приятели и да ги губят съгласно законите на изкуството. Но за тях не това е най-голямата беда: защото трябва също да дадат отчет за по-нататъшния им жребий.

Прекланяйки се пред този обичай — безспорно неприятен, — ние добавяме някои биографични бележки за членовете на компанията, събрани в дома на мистър Пикуик.

Мистър и мисис Уинкл, радващи се напълно на доброто разположение на стария джентълмен, бяха не след дълго настанени в новопостроена къща, на по-малко от миля от дома на мистър Пикуик. Мистър Уинкл, бидейки на работа в Сити като пълномощник и лондонски представител на баща си, замени стария си костюм с обикновените дрехи на англичаните и придоби навеки външния вид на цивилизован човек.

Мистър и мисис Снодграс се установиха в Дингли Дел, където купиха малка ферма и я стопанисват повече за занимание, отколкото за печалба. Мистър Снодграс, бидейки понякога разсеян и меланхоличен, се слави и до днес всред приятелите и познатите си като велик поет, макар и да намираме, че той не е написал нищо, което да оправдава това твърдение. Много са знаменитите личности, литератори, философи и други, чиято слава се гради на подобна почва.

Мистър Тъпман, щом приятелите му се ожениха и мистър Пикуик се установи в свой собствен дом, нае квартира в Ричмънд, гдето живее и досега. Той често се разхожда с младежки, игрив вид по „терасата“ през летните месеци и предизвиква възхищението на множество самотни възрастни дами от околността. Не е правил отново предложение за женитба.

Мистър Боб Сойър, след като биде обявен в несъстоятелност, замина за Бенгалия, придружен от мистър Бенджамин Алън; и двамата джентълмени получиха място на лекари в Източноиндийската компания. И двамата преболедуваха от жълта треска по четиринадесет пъти и следователно решиха да станат отчасти въздържатели; оттогава живеят добре.

Мисис Бардел дава доста изгодно под наем стаи на дружелюбни неженени джентълмени, но вече не даде никого под съд за неустойка на обещание за женитба. Нейните адвокати, господата Додсън и Фог, продължават да упражняват професията си, носеща им големи доходи; те са всеобщо признати за най-хитрите сред хитреците.

Сам Уелър удържа думата си и не се ожени още две години. Понеже старата икономка почина, мистър Пикуик назначи Мери на този пост при условие да се омъжи за мистър Уелър незабавно, което тя направи без каквото и да е възражение. Обстоятелството, че две пращящи от здраве момченца са били многократно забелязвани край портата на градинката отзад, дава основание да се предполага, че семейството на Сам се е увеличило.

Мистър Уелър старши остана на капрата още дванадесет месеца, но тъй като страда от подагра, бе принуден да се откаже от работа. Мистър Пикуик вложи тъй успешно съдържанието на неговия портфейл, че той има хубав доход, благодарение на който още живее в една отлична странноприемница близо до Шутър’с Хил, където го почитат като ясновидец; хвали се непрекъснато с интимното си приятелство с мистър Пикуик и запази непоколебимата си неприязън към вдовиците.

Самият мистър Пикуик продължава да живее в новата си къща и използува свободното си време да подрежда записките — които по-късно предостави на секретаря на славния някога клуб — или да слуша как Сам Уелър ги чете на глас, притуряйки всевъзможни забележки, минаващи му през ума, които винаги страшно забавляват мистър Пикуик. Отначало доста се притесняваше от многобройните покани на мистър Снодграс, мистър Уинкл и мистър Тръндл да бъде кръстник на тяхното поколение; но свикнал вече с тази си обязаност, той я изпълнява като нещо съвсем естествено. Не е имал досега повод да съжалява за своята щедрост към мистър Джингл; защото както тази особа, така и Джоб Тротър станаха с времето достойни членове на обществото; те решително отказаха да се върнат по местата на своите стари прегрешения и изкушения.

Сега мистър Пикуик е поостарял, но напълно запазил предишния си млад дух и човек често може да го види да съзерцава картините в галерията на Дълидж или да се наслаждава на приятната си разходка из околността през хубавите дни. Всички бедни хора в този край го познават и никога не пропускат да свалят почтително шапка, когато минава край тях. Децата го обожават, както и всичките му съседи. Той ежегодно се отправя до дома на мистър Уордл за голямо семейно празненство. При този и при всички други случаи го придружава неотстъпно верният Сам; между тях двамата съществува нерушима взаимна привързаност, на която само смъртта би могла да сложи край.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6257

Издание:

Чарлз Дикенс. Посмъртните записки на клуба Пикуик

Избрани творби в пет тома. Том 1

Английска. Второ издание

ДИ „Народна култура“, София, 1982

Преводач: Ирина Калоянова Василиева

Редакционна колегия: Владимир Филипов, Жени Божилова, Леда Милева

Водещ редактор: Людмила Евтимова

Редактор: Красимира Тодорова

Художник: Филип Малеев

Художник-редактор: Ясен Васев

Технически редактор: Йордан Зашев

Коректори: Грета Петрова, Наталия Кацарова

ДИ „Народна култура“ — София

Дадена за набор: януари 1982 г.

Подписана за печат: март 1982

Излязла от печат: май 1982 г.

Формат 84×108/32

Печатни коли 65,50.

Издателски коли 52,50.

УИК 52,73

Литературна група — ХЛ.

ДПК „Димитър Благоев“ — София

1

G. M. Travelyan, „English Social History“, 1946, p. 466.

2

Karl Marx, „The English Middle Class“ in „Marx and Engels on literature and Art“, Moscow, 1976, p. 339.

3

T. A. Jackson, „Charles Dickens, The Progress of a Radical“, 1939, p. 15.

4

„Marx and Engels on Great Britain“, Moscow, 1953, p. 157.

5

В. Ленин, цитирано от Ю. В. Ковальова в „Литература Чартизма“ в „Антология Чартисткой литературы“, 1956, стр. 3.

6

A. Kettle, „An Introduction to the English Novel“, v. I, p. 84

7

Kettle, p. 84.

8

G. M. Young, „Victorian England. Portrait of an Age“, 1963, p. 24

9

Т. Holme, „Introduction“, „Sketches by Boz“, 1978, pp. VI, VII.

10

John Forster, „The Life of Charles Dickens“, p. 91

11

Уилям Хогарт (1697–1764) — прочут английски график-сатирик. — Б.а.

12

F. Engels, „The Condition of the Working Class in England“, „Marx and Engels on Britain“, p. 321.

13

„The Condition of the Working Class in England“, p. 322.

14

„The Condition of the Working Class in England“, p. 322.

15

Kettle, pp 117 — 118.

16

George H. Ford, „Dickens and his Readers“, 1965, p. 40.

17

Ernest A. Baker, „The History of the English Novel“, vol. VII, 1930, p. 255.

18

Вж. И. М. Катарский, „История английской литературы“, под редакцией И. И. Анисимова, т. II, выпуск второй, 1955, стр. 198.

19

Edgar Johnson, „Charles Dickens, His Tragedy and Triumph“, 1952, p. 312.

20

Johnson, p. 313.

21

J. Hillis Miller, „Charles Dickens. The World of his Novels“, 1965, p. 93.

22

Ford, p. 44

23

Цитирано от Г. В. Анинкин и Н. П. Михальская, „История английской литературы“, 1975, стр. 279.

24

Jackson, p. 134

25

Lionel Stephenson, „The English Novel“. A „Panorama“, 1966, p. 312.

26

Вж. Анинкин и Михальская, стр. 288.

27

R. D. McMaster, „Introduction to Little Dorrit“, 1969, p. IX.

28

McMaster, p. X

29

Jackson, p. 29

30

Johnson, p. 989

31

Jackson, p. 196

32

Jackson, p. 204.

33

K. J. Fielding, „Charles Dickens. A Critical Introduction“, 1965, pp. 231–232.

34

Humphrey House, „The Dickens World“, 1961, p. 58.

35

Пожизнен заместник-председател; член на «Пикуик» клуб. — Б.а.

36

Председател, член на «Пикуик» клуб. — Б.а.

37

Предградия на Лондон.

38

Казано в пикуикски смисъл — обида, казана на шега.

39

Пинта (напит.) — около половин литър.

40

Фалшиви пари.

41

Ешафодът на Чарлс I е бил издигнат до самата стена на двореца Уайтхол; за екзекуцията той е трябвало да мине през един от прозорците на сградата.

42

Удивителен пример за пророческата сила на въображението на мистър Джингъл; този разговор става в 1827 г., а революцията в 1830 г. — Б.а.

43

Става дума за известно на времето водохранилище, недалеч от Гозуъл Стрийт, доставящо вода на една част от Лондон.

44

Място, където пътниците трябвало да плащат такса за използуване на пътя.

45

В случая колективна игра на карти.

46

Сватба; при карти — поп и дама или дама и вале (фр.).

47

Даниъл Ламбърт (1770–1809) — станал нарицателно понятие за дебел човек — при смъртта си, казват, тежал 330 кг.

48

Крикет — една от най-популярните игри в Англия. Двата тима, които се сменят в положението си на нападатели и защитници, се състоят от по единадесет играчи. От нападателите всеки на свой ред става „боулър“ — хвъргач, докато останалите десет играчи обграждат противниковата врата. Главният защитник е „батсман“; той е въоръжен с бухалка; с нея се стреми да върне топката, която, ако е отбита, не бива да попадне в ръцете на играч от нападащия тим. Един добър батсман може да набере по различен начин много точки за тима си, преди да бъде отстранен от вратата. Когато 11-те играчи от единия тим успеят да се изредят в ролята на батсмани, този тим е постигнал своята сума от точки за играта и тимът на противника се стреми да постигне повече точки, докато и неговите играчи се изредят като батсмани. Ето защо отбраняващият вратата тим е в по-изгодно положение от нападащия.

49

Ескуайър Нохолски, от Ноуеър — благородник, без замък, отникъде.

50

Един от административните райони, на които е разделен Лондон.

51

Собственик на ваксаджийница, където дванадесетгодишният Дикенс работил няколко месеца, докато баща му бил затворен заради дългове.

52

Дружество на юристи цивилисти в Лондон, също и съд за разглеждане на църковни и други дела.

53

Capparis spinosa — средиземноморски храст, чиито пъпки се употребяват като подправка.

54

Приятел на съда, незаинтересован консултант (лат.).

55

Решаващият аргумент в случая (лат.).

56

Р. В. Барнуъл — автор на юридическа литература. Сам мисли, че се касае за Джордж Барнуъл, герой от драма на Джордж Лило, който извършва престъпления, подбуден от своята любовница.

57

Грей’с Ин — една от четирите групи лондонски сгради, в които се помещавали едновременно школи за юристи, адвокатски кантори и жилища на правници.

58

Фут — мярка за дължина, равна на 30,48 см.

59

Мисис Лио Хънтър — госпожа Ловец на лъвове; „лъвовете“ са видните личности, които тя преследва.

60

Градинско увеселение (фр.).

61

Цитат от Александър Поуп (1688–1744), израз, станал нарицателен за приеми, гдето яденето и пиенето са оскъдни.

62

Пиг Уиг — свинска перука; Биг Уиг — голяма перука, носена от служителите на Темида.

63

Костюмирани като Чарлс II — син на обезглавения английски крал Чарлс I.

64

Джоб — Йов (библ.).

65

Площад, където са се извършвали екзекуциите през миналите векове.

66

Пунш (Пънч на английски) — популярен комичен образ в марионетния театър.

67

Общинска кошара за заловен в чуждо пасище добитък.

68

Отдел във Върховния съд в Англия за дела, незасегнати от обичайното право.

69

Вид шумящо очистително, получено от смесване на два праха.

70

Фардинг — четвърт пени.

71

„Синята брада“ — приказка от Шарл Перо. Синята брада удушил шест свои съпруги, но при седмия си опит бил убит от братята на последната си жена.

72

P. M. (post meridiem — лат.) — обичайният начин, по който англичаните отбелязват часовете след пладне — т.е. от 12 до 21 часа.

73

Спенсър Пърсивал — английски политик, убит в Парламента в 1812 г.

74

Маркиз Гранби — герой от Седемгодишната война.

75

Малкият Джек Хорнър е описан като извънредно лакомо дете в една детска песничка.

76

Subpoena (лат.) — призовка.

77

Св. Валънтайн — покровител на любовта; на този ден се пращат сантиментални или шеговити писма и картички.

78

Единствено адвокати от тази категория имат право на защита пред съда за граждански дела.

79

Официална резиденция на кмета на Лондон.

80

Лъвът и инорогът — английският герб.

81

По онова време не се извършвали арести в неделя.

82

Мойсей (библ.).

83

Сто и три градуса по Фаренхайт.

84

Зданието на градския съвет.

85

Томпиън — прочут часовникар от времето на Чарлс II.

86

Красивият Наш — церемониалмайстор на Бат, запомнен със своята елегантност (1674–1761).

87

Крал Коул — добрият дебел крал от една детска песничка.

88

Стол-носилка (фр.).

89

Иска да каже Морфей (мит.), бог на сънищата.

90

Участник в конспирация, целяща да вдигне Парламента във въздуха. Гай Фокс е трябвало да запали складирания в избата барут, но бил заловен с фенер в ръка точно когато се готвел да извърши покушението (5 ноември 1605 г.).

91

Местност в Австралия, където изпращали каторжници.

92

Буквално „имате тялото“; документ, потвърждаващ законността на задържането на дадено лице под арест или в затвор (лат.).

93

Холандски часовник — часовник с кукувица.

94

Гай Фокс (вж. глава XXXIX) — от 1605 г. до наши дни на 5 ноември из цяла Англия палят огньове, в които изгарят натъпкани със слама изображения на съзаклятника Гай Фокс.

95

Констабълс миселъни — нещо като „любопитно четиво за полицая“.

96

Омнибусите се появили в Лондон в 1829 г. Това били коли с по три коня и двадесетина места, а кондукторите търгаши привличали с измама повече пътници.

97

Някои несъстоятелни длъжници живеели вън от затвора, в квартала Дъ Рулс.

98

Робърт Никсън — известен също под името Чешърския прорицател, се славел като астролог и автор на популярни брошурки (началото на XIX век).

99

Тайзър — Адвъртайзър.

100

Писмено признаване на обвинението от страна на ответника (лат.юр.).

101

Освен освобождаване от задължения и позволително на английски думата има още няколко значения: съдба, повеля, закон и др.

102

Така бе наречен мистър Уелър от главния пастир, в библейски стил.

103

Част от Британска Гвиана заедно с някои острови.

Content

Чарлз Дикенс
Посмъртните записки на клуба „Пикуик“
Избрани творби в пет тома. Том 1

Владимир Филипов Чарлс Дикенс

Герои от романа

Мъже

Жени

Герои от разказите

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Бръшлянът зелен

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Глава двадесет и пета

Глава двадесет и шеста

Глава двадесет и седма

Глава двадесет и осма

Коледна песен

Глава двадесет и девета

Глава тридесета

Глава тридесет и първа

Глава тридесет и втора

Глава тридесет и трета

Глава тридесет и четвърта

Глава тридесет и пета

Глава тридесет и шеста

Глава тридесет и седма

Глава тридесет и осма

Глава тридесет и девета

Глава четиридесета

Глава четиридесет и първа

Глава четиридесет и втора

Глава четиридесет и трета

Романс

Глава четиридесет и четвърта

Глава четиридесет и пета

Глава четиридесет и шеста

Глава четиридесет и седма

Глава четиридесет и осма

Глава четиридесет и девета

Глава петдесета

Глава петдесет и първа

Глава петдесет и втора

Глава петдесет и трета

Глава петдесет и четвърта

Глава петдесет и пета

Глава петдесет и шеста

Глава петдесет и седма

Информация за текста

1