Умберто Еко

Пражкото гробище

Главният герой е нотариусът Симоне Симонини, който фабрикува фалшиви досиета през ХІХ век. Той произвежда, купува и продава компромати на тайните служби на Франция, Прусия и Русия. Симонини е убеден антисемит, който е разбрал, че на мнозина им е изгодно да обявят за враг някой евреин и да му припишат всевъзможни грехове.

По думите на издателите и на самия Еко, книгата свързва много исторически събития като аферата Драйфус, Парижката комуна, Ризорджименто, войни, революции, заговори, интриги и покушения.

Авторът твърди, че всички герои от „Пражкото гробище“ са реални, с изключение на главния герой, който е събирателен образ. „Постарах се да направя от него най-циничната и неприятна фигура в цялата световна литература“, признава Еко.

Една от главните теми на романа е зараждането на съвременния антисемитизъм, и по-точно, изготвянето на „Протоколите на Сионските мъдреци“ — сборник от текстове, с помощта на който неговите създатели искали да докажат съществуването на световен юдомасонски заговор.

Тезата, която отстоява Умберто Еко? Светът, казва той, се нуждае от врагове. И тези врагове са винаги различните, другите, без значение дали са катарите или албигойците, премазани от историята, или пък евреите, съумели все пак да оцелеят навсякъде. И днес те са се превърнали в напълно „различните“.

Споменатото в заглавието на романа гробище — това е старото еврейско гробище в центъра на Прага, където е погребан Юда Льов Бен Бецалел, главен равин на еврейската общност в града през XVI–XVII век, който според преданието е създател на легендарния Голем — същество, направено от нежива материя и одухотворено от човека.

По думите на Еко, неговата нова книга прилича на романите с продължение, които са били много популярни в средата на XIX век.

„XIX век се оказа богат на събития, в една или друга степен чудовищни и загадъчни. Все още не е разрешена загадката със смъртта на италианския писател и журналист Иполито Нево, фалшифицирането на «Протоколите на Сионските мъдреци», вдъхновили Хитлер за унищожаване на евреите, аферата Драйфус, и безкрайни интриги, в които се вплитат тайните служби на различни държави, масонските секти, йезуитските заговори, както и други събития, които изглеждат достойни за роман с продължение, когато за тях няма автентични документи“, смята писателят.

Според Еко идеалният читател на „Пражкото гробище“ ще бъде този, който „знае или се досеща, че става дума за реални събития, чувства как докато чете по челото му избива пот, започва обезпокоено да се оглежда и да подозира, че нещо подобно може да се случи и днес, дори точно в този момент“.

Още с излизането си „Пражкото гробище“ предизвиква истински скандал. Еко, който твърди, че е искал да покаже перверзния механизъм на „Протоколите на Сионските мъдреци“, е обвинен в двойствено отношение, нещо повече, дори в съучастие със същия този антисемитизъм.

Ето мнението на равина де Сени: „Мисля, че посланието на Еко е двойствено. А това се дължи на факта, че книгата не е научно изследване, което анализира и обяснява явленията. «Пражкото гробище» е роман. И, в крайна сметка, той убеждава. Убеждава, че евреите искат да дезорганизират обществото и да управляват света. Просто защото читателят не съумява да направи разлика между истинното и неистинното в повествованието на Еко.“

След което равинът е още по-категоричен: „В книгата на Еко трите субекта, обвинени в заговор, са евреите, масоните и йезуитите. Йезуитите са първите жертви на Симонини: от повествованието става ясно, че това са хора, които не са никак препоръчителни. Същото, но в по-умерен тон, се казва за масоните: през XIX век те участват в игрите за власт. И ако би могло да има частица истина в казаното за йезуитите и масоните, проблемът е за евреите: дали те са единствената невинна жертва, или пък има нещо вярно в обвиненията в заговор? Ето къде играта, подета от Умберто Еко, става опасна.“

От българския издател

Доколкото лирическите отклонения са необходими и дори съставляват основната част от историческия разказ, тук включихме екзекуцията на сто граждани, обесени на площада, както и на двама монаси, изгорени живи, появата на една комета, все описания, които струват колкото сто турнира и чиято ценност е най-вече в това, че най-много от всичко отклоняват мисълта на читателя от основната тема.

Карло Тенка, „Къщата на кучетата“

1.

Минувачът, който в онази мъглива утрин

Минувачът, който в онази мъглива мартенска утрин на 1897 година би пресякъл на свой риск площад „Мобер“ или Ла Моб, както го наричаха престъпниците (център на университетския живот още през Средновековието, когато там се събирало студентското множество от Факултета по изящни изкуства на Викус Страминеус или Рю дю Фуар, а по-сетне е бил място за екзекуции на апостоли на свободомислието като Етиен Доле[1]), щеше да се озове на едно от малкото места в Париж, пощадени от преобразуванията на барон Осман[2], сред вонята на преплетените улички, пресечени на две места от булевард „Дьо ла Биевър“, който там все така излизаше от търбуха на огромния град, за да се влее в близката Сена трескаво хриптящ и глистав. От площад „Мобер“, вече пресечен от булевард „Сен Жермен“, се разклоняваше още цяла паяжина от улички като улица „Метр Албер“, улица „Сен Севрен“, улица „Галан“, улица „Дьо ла Бюшри“, улица „Сен Жулиен льо Повър“, чак до улица „Дьо ла Юшет“, пълни с мръсни странноприемници, чиито съдържатели бяха най-често родом от Оверн, пословично алчни хотелиери, които искаха един франк за първата нощ и четирийсет сантима за всяка следваща (плюс двайсет, ако пожелаеш и чаршаф).

Ако после поемеше по улица „Сантон“, горе-долу по средата на улицата, между един публичен дом, прикрит като бирария, и една кръчма, в която заедно с лошото вино само за няколко дребни монети се сервираше и обяд (още тогава това си беше евтино, ала толкова можеха да си позволят студентите от близката Сорбона), по една емпас, или с други думи задънена улица, която още тогава се наричаше емпас Мобер, но преди 1865 се бе казвала улица „Амбоаз“, а години преди това приютяваше един tapis franc[3] (на езика на престъпния свят кръчма, най-долна странноприемница, държана обикновено от някой рецидивист и посещавана от бивши затворници, току-що излезли от тъмницата), а и защото там през 18 век била лабораторията на три прочути отровителки, намерени един ден задушени от изпаренията на смъртоносните вещества, които забърквали в своите казани.

По средата на тази уличка едва се забелязваше витрината на един вехтошар с гръмката табела „Качествени стари вещи“, витрина вече непрозрачна от дебелия слой прах по стъклата, зад които до неотдавна можеха да се видят стоките, изложени в магазина, като всяко стъкло представляваше квадрат със страна двайсет сантиметра, захванат в дървена рамка. До витрината би видял постоянно затворена врата, а до шнура на камбанката на звънеца надпис, че собственикът временно отсъства.

Ако вратата се отвореше, а то се случваше рядко, на мъждукащата светлина, която осветяваше преддверието, по малкото зле закрепени лавици и няколкото също толкова паянтови маси влезлият едва-едва би различил купчини от на пръв поглед апетитни предмети, които обаче след по-внимателно вглеждане се оказваха съвсем непригодни за какъвто и да е почтен търговски обмен дори и ако се предложат и на също толкова смешни цени. Такива бяха няколко маши, способни да се почувстват неловко в коя да е камина, един стенен часовник, покрит с олющен син емайл, възглавници с бродерии в някога ярки цветове, поставки за саксии с напукани амурчета, паянтови масички в неопределен стил, кошче за хартии от ръждясала тел, неописуеми пирографирани кутии, ужасни ветрила със седеф, украсени с китайски рисунки, едно огърлие май от кехлибар, елегантни обувки с катарами с инкрустирани диамантчета, сцепен на две бюст на Наполеон, пеперуди под напукани стъкла, плодове от разноцветен мрамор под някога прозрачен стъклен похлупак, кокосови орехи, стари албуми с непретенциозни акварели на цветя, по някоя рамкирана дагеротипия (която в онези времена дори не изглеждаше стара) — тъй че дори да би попаднал под странното очарование на някой от образците на тези срамни останки от някога запорирани имущества на семейства в нужда и би се озовал лице в лице с настроения крайно подозрително техен собственик, човек би чул да му искат такава цена, която би накарала и най-извратения почитател на антикварни чудатости да ги разлюби.

И ако по силата на някакво специално разрешение най-накрая посетителят минеше през една втора врата, отделяща вътрешността на магазина от горните етажи на сградата, и се изкачеше по една от онези паянтови вити стълби, които са типични за парижките къщи с фасада, широка колкото входната врата (на местата, където къщите се струпват рамо до рамо), щеше да влезе в обширен салон, пълен не с вехтории като на долния етаж, а със съвсем различни предмети: трикрака масичка стил ампир, украсена с орлови глави, стенна конзола, подпирана от крилат сфинкс, шкаф от XVII век, махагонова етажерка с добре подредени стотина книги, подвързани грижливо с марокен, едно от така наречените американски писалища, дето се затварят с ролетка и са с множество чекмедженца. И ако минеше в съседната стая, би намерил луксозно легло с балдахин, рустикална етажерка, огъваща се от севърски порцелан, турско наргиле, една голяма алабастрова купа и кристална ваза, а на стената в дъното пана, изрисувани с митологични сцени, две големи платна, изобразяващи музите на историята и на театъра, както и закачени на различни места по стените вълнени наметки на арабски керванджии, и най-накрая поставка за легени с рафт, покрит с тоалетни принадлежности от скъпи материали.

А ако се върне в предния салон, посетителят би могъл да различи седнал на масата пред единствения прозорец, през който се процежда оскъдната светлина от сляпата уличка, един възрастен човек, загърнат с домашна роба, и то само при положение, че посетителят успее да надзърне през рамото му и да го види как пише онова, що се захващаме да четем, а то понякога ще бъде предавано вкратце от Разказвача, тъй че да не отегчава прекомерно Читателя.

Ала Читателят да не очаква от Разказвача да му разкрие, че се е изненадал, разпознавайки героя като някой, за когото вече е споменавано, защото (разказът започва едва сега) до този момент не е бил споменаван никой, а и самият Разказвач не знае кой е тайнственият писател и възнамерява да го разбере (заедно с Читателя), докато те двамината си любопитстват ли любопитстват и следят знаците, оставяни от перото на пишещия по хартията.

2.

Кой съм?

24 март 1897

Изпитвам известно неудобство, че започвам да пиша сякаш за да разголя душата си по заповед — о, за Бога, да кажем по внушение — на някакъв германски евреин (или австрийски, все тая). Кой съм? Може би е по-добре да питате по какво се паля, отколкото какво се е случило в живота ми. Кого обичам? Не ми идват наум много любими същества. Знам, че обичам добрата кухня: само като се спомене „Ла Тур Д’Аржан“ и потръпвам целият. Това любов ли е?

Кого мразя? За малко да кажа евреите, но понеже отстъпвам така угоднически на онзи австрийски (или германски) доктор, явно е, че нямам нищо против проклетите евреи.

За евреите знам само онова, на което ме е научил дядо ми. Те са най-атеистичният от всички народи, учеше ме той. Според тях в основата на всичко е разбирането, че доброто трябва да дойде тук, а не в отвъдното. Затова единственото, към което се стремят, е да завоюват този свят.

Детските ми години минаха под сянката на техния призрак. Дядо ми разказваше как очите им те следят навсякъде, как се преструват до посиняване, за мазните им усмивки, за хиенските им джуки, вдигнати над зъбите, за лепкавите им покварени скотски погледи, за гънките между носа и устните им, издаващи постоянна загриженост и издълбани от омраза, за носа им като клюн на птица от топлите страни… А очите, ах, очите… Играят трескаво, зениците с цвят на препечен хляб издават болен черен дроб, повреден от соковете на осемнайсетвековната омраза, а наоколо хиляди бръчици, които стават все по-дълбоки с възрастта, така че още на двайсет години юдеят изглежда повехнал като старец. Когато се смее, подпухналите му клепачи почти се затварят, като оставят едва забележима цепнатина, признак на вероломство, казват едни, или на похот, уточняваше дядо… А когато пораснах и можех да разбирам повече, той ми припомняше, че освен суетен като испанец, невеж като хърватин, алчен като левантинец, неблагодарен като малтиец, нахален като циганин, мръсен като англичанин, мазен като калмук, високомерен като прусак и клюкар като жител на Асти, евреинът е прелюбодеец, понеже е постоянно разгонен — това е заради обрязването, заради което се възбужда по-лесно, а и заради чудовищната несъразмерност между телосложението му на джудже и огромния му обрязан член.

Години наред всяка нощ сънувах евреи.

За късмет никога не съм срещал никого от техните освен курвето от торинското гето, когато бях още момче (но и две думи не съм разменил с нея), и австрийския (или германския, все тая) доктор.

Германци познавах и дори съм работил за тях: най-долното възможно стъпало на човешкия род. Един германец произвежда средно двойно повече изпражнения от един французин. Налице е свръхактивност на чревната за сметка на мозъчната им дейност, което показва колко нисши във физиологическо отношение са те. Във времената на варварските нашествия германските орди оставяли по пътя си невероятно големи количества фекална маса. От друга страна, дори през миналите векове всеки френски пътешественик веднага разбирал кога е пресякъл границата с Елзас по ненормалната големина на изпражненията, оставени покрай пътя. И да е само това: за германеца е типична бромидрозата, тоест отвратителната воня на пот, и доказано е, че урината на германеца съдържа двайсет на сто азот, а на другите раси само петнайсет.

Германецът живее в състояние на нещо като постоянно чревно неразположение, причинено от излишъка на бира и на свинските наденици, с които се тъпче. При единственото ми пътуване до Мюнхен една вечер ги видях в едно от онези заведения, приличащи на неосветени катедрали, задимени като английско пристанище, вонящи на свинска мас и сланина, а те двамца по двамца, той и тя, сплели ръце около халбите бира, големи колкото да напоят цяло стадо едър рогат добитък, прилепили нос до нос в животински любовен диалог като на душещи се кучета, и се смеят гръмко и грубиянски, изпаднали в смутно гърлено веселие, лъщящи от някаква постоянна мазнина по лицата и крайниците си, подобна на зехтина по кожата на атлетите от Античността.

На устата им е все техният Geist, ще рече дух, но е духът на гадната им бира, от която затъпяват още от малки, което обяснява и защо отвъд Рейн никога не се е раждало нещо интересно в изкуството освен някои картини с отблъскващи мутри и поезия, отегчителна до смърт. Да не говорим за музиката им: нямам предвид само олелията на гробовния им Вагнер, дето сега видиотява и французите, а, доколкото съм могъл да ги чуя, също и произведенията на техния Бах, лишени от всякаква хармония, студени като зимна нощ, както и на онзи Бетовен, чиито симфонии били тържество на грубиянщината.

Прекаляването с бира не им позволява да придобият дори най-бегла представа за собствената си простащина, но най-хубавото на тази простащина е дето не се срамуват от факта, че са германци. Взели са на сериозно един разпътен монах чревоугодник на име Лутер (ама как може да се ожениш за монахиня?) и то само защото е развалил Библията, като я превел на техния език. Кой беше казал, че са злоупотребили с двата най-важни наркотика в Европа, алкохола и християнството?

Мислят се за дълбокоумни, защото езикът им е неясен, няма точността на френския и никога не казва това, което би трябвало, поради щото германецът никога не знае какво иска да каже — и взима тази несигурност за дълбокомислие. С германците е като с жените, никога не стигаш до дъното. За беда дядо ми — няма нищо чудно, нали си беше австриец — ме накара да уча този неизразителен език, който като четеш на него, трябва трескаво да търсиш с поглед глаголите, а те никога не са там, дето би трябвало да бъдат. И така, намразих този език, както и йезуита, който идваше да ми го преподава, като ме биеше с пръчка по пръстите.

Според написаното от онзи Гобино за неравенството на расите изглежда, че ако говориш лоши неща за друг народ, то е, защото смяташ твоя собствен за по-висш. Нямам предразсъдъци. Откакто станах французин (и съм си наполовина французин по майка), разбрах какви мързеливци, какви мошеници, какви злобари, какви завистливци и горделивци извън всякаква мяра са те, до такава степен, та да си мислят, че който не е французин, е дивак, неспособен на усъвършенстване. Разбрах обаче, че за да накараш един французин да се съгласи с някой недостатък на своите съплеменници, е достатъчно само да кажеш нещо лошо за някой друг народ, например „ние поляците имаме този или онзи недостатък“, и понеже не искат да останат по-назад в нищо, дори в лошото, французите веднага отвръщат „о, не, тук във Франция е още по-зле“ и после се почва едно плюене на французите и така докато не се усетят, че си им погодил номер.

Не обичат себеподобните си дори когато извличат полза от тях. Няма нищо по-невъзпитано от френския кръчмар, който сякаш мрази клиентите си (и май е вярно) и искрено желае да ги няма (но не е така, защото французинът е много алчен). Ils grognent toujours[4]. Опитайте се да ги помолите за нещо: sais pas, moi[5], и издуват устни, като че пърдят.

Зли са. Убиват от скука. Това е единственият народ, който дълги години е успявал да убеди гражданите си да си режат взаимно главите, добре че Наполеон отклонил бесовете им към други раси и ги пратил в стройни редици да рушат Европа.

Гордеят се, че държавата им, казват те, е могъща, но не спират да се опитват да я разбият: никой друг като французите не го бива повече да прави барикади по всеки повод и при всеки повей на вятъра, често без да знаят защо, просто увлечени на улицата от поредния разбойник. Французинът не знае какво иска — освен че не иска това, което има. А за да го изрази, непрекъснато пее песни.

Въобразяват си, че целият свят говори френски. Случи се преди десетина година с онзи Люка[6], гениален човек, трийсет хиляди ръкописни документа, всичките фалшиви, върху открадната хартия, изрязана от форзаците на стари книги в Националната библиотека, имитирайки различни калиграфии, макар и не толкова добре, колкото бих ги подправил аз… Продал не знам колко на оня идиот Шал[7] (казват, велик математик и член на академията на науките, ама голям глупак). Та не само тоя, ами и други негови колеги академици от академията на науките да повярват, че Калигула, Клеопатра и Юлий Цезар били писали писмата си на френски, а Паскал, Нютон и Галилей си пишели един на друг на френски, макар и децата да знаят, че по онова време учените са си пишели на латински. Френските учени глави нямали ни най-бегла представа, че другите народи пишат на езици, различни от френския. Освен това във фалшивите писма се твърдяло, че Паскал бил открил земното притегляне двайсет години преди Нютон, което било предостатъчно да заслепи натъпканите до гуша с национална надутост професори от Сорбоната.

Може пък тяхното невежество да е заради скъперничеството им — националния порок, който те взимат за добродетел и го наричат пестеливост. Само в тази страна може да се напише цяла комедия, посветена на един скъперник. Да не говорим за татко Гранде.

Скъперничеството личи по техните прашасали апартаменти, по никога несменяните тапети, по ваните им от памтивека, по витите им стълби от хлопащи дъски, тъй че да се възползват скъпернически от всяка педя пространство. Кръстосайте французин с евреин (най-добре от немски произход) и ще получите каквото имаме сега, Третата република…

Станах французин, защото не понасях да съм италианец. Като пиемонтец (по рождение) знаех, че съм само карикатура на френски петел, и то с по-ограничен кръгозор. Всичко ново вцепенява пиемонтците, неочакваното ги хвърля в ужас, и за да ги закараш чак до Двете Сицилии (впрочем между гарибалдийците е имало много малко пиемонтци) са били необходими двама лигурци, единият фанатик, Гарибалди, другият, Мадзини, пък белязан от съдбата. Да не говорим за това, което открих, когато ме изпратиха в Палермо (кога ли беше? трябва да си припомня). Само онзи празноглавец Дюма обичаше тези народи, може би защото го почитаха повече от французите, които гледаха на него като на човек със смесена кръв. Харесваше са на неаполитанците и на сицилианците, и те мулати като него, родени от кръстосването на коварни левантинци, потни араби и изродени остготи, взели най-лошото от предците си със смесен произход, леността на сарацините, жестокостта на швабите, колебливостта на гърците, от които имат склонността толкова да се самозабравят в приказки, че най-накрая да свършат с опити да разцепят косъма на четири. За останалото достатъчно е да се видят гамените, които в Неапол очароват чужденците, като се задушават със спагети — пъхат си ги с пръсти в гръцмуля и целите се омазват с развалени домати. Не съм ги виждал, но знам.

Италианецът е ненадежден, лъжлив, подъл, предава лесно, по-добре се чувства с кама, отколкото с меч, с отрова, отколкото с лекарство, хлъзгав е при преговори, последователен само да минава от едната на другата страна според накъдето духа вятърът — нали видях какво стана с генералите на Бурбоните, щом се появиха авантюристите на Гарибалди и пиемонтските генерали.

Така е, понеже италианците са създадени по модела на свещениците, единствената истинска власт, която сме имали, откакто оня извратеняк последният римски император бил обладан отзад от варварите, защото междувременно християнството отслабило гордата древна раса.

Свещениците… Как ги опознах? В къщата на дядо, струва ми се, останал ми е смътен спомен как все гледаха някак крадешком, за развалените им ченета, за лошия им дъх, за потните им длани, които се опитваха да ме погалят по тила. Каква гадост. Безделници са, спадат към опасните класи, също като крадците и скитниците. Човек става свещеник или монах само за да живее в безделие, а безделието е сигурно заради техния брой. Ако, да кажем, свещениците бяха един на хиляда, щяха да имат толкова много работа, че нямаше да могат да си седят като пет пари в кесия и да си хапват угоени скопени петли. А сред най-недостойните свещеници правителството избира най-тъпите и ги назначава за епископи.

Почват да се въртят около теб още щом се родиш, когато те кръщават, заварваш ги и в училище, ако родителите ти от престорена набожност са те поверили на тях, после идва първото причастие и вероучението, и миропомазването; в деня на сватбата ти свещеникът ти казва какво да правиш в спалнята, а на другия ден по време на изповедта те пита колко пъти си го направил, за да може зад решетката на изповедалнята да се възбуди. Говорят ти срещу плътската любов, но всеки ден ги виждаш да стават от някое кръвосмесително ложе, без дори да си измият ръцете, и после изяждат и изпиват своя господ, а по-късно го изакват и изпишкват.

Повтарят, че тяхното царство не е на този свят, а слагат ръка на всичко, до което могат да се докопат. Никога цивилизацията няма да постигне съвършенството, докато последният камък от последната църква не падне върху последния свещеник и земята не се отърве от тази сган.

Комунистите твърдят, че религията е опиумът на народите. Вярно е, защото помага да се държат изкъсо поданиците, и ако религията я нямаше, по барикадите щеше да има двойно повече хора, така че по време на Комуната бяха не особено много и можеше да ги очистиш без излишно бавене. След като обаче чух какво казва онзи австрийски доктор за полезните свойства на колумбийската дрога, бих казал, че религията е кокаинът на народите, защото религията е тласкала и тласка хората към войни, към избиване на неверниците, и това е така и с християните, и с мюсюлманите, и с другите идолопоклонници, а пък ако преди негрите в Африка се задоволяваха само с кланета помежду си, мисионерите ги покръстиха и ги превърнаха в колониална армия, много подходяща да умира на фронта и да изнасилва бели жени едва-що влязла в града. Човеците никога не причиняват зло с толкова убеденост и ентусиазъм, колкото когато го правят по силата на религиозните си убеждения.

Най-лоши от всички са, разбира се, йезуитите. Струва ми се, че съм им погаждал по някой и друг мръсен номер, пък може и те да са ми направили разни лоши неща, не си спомням добре. Може пък да са били и кръвните им братя масоните. Те са като йезуитите, само че още по-побъркани. Ония поне имат своята теология и знаят как да си играят с нея, а масоните имат какви ли не теологии и съвсем му изпускат края. За масоните ми разказваше дядо. Те заедно с евреите отрязали главата на краля. И така от тях възникнали карбонарите, те са малко по-глупави масони, защото първо се оставяли да ги разстрелват, и второ, им хвърчали главите, докато се опитвали да направят бомба, или пък ставали социалисти. Комунисти и комунари. Всички пред стената. Само така, Тиер[8].

Масони и йезуити. Йезуитите са масони, преоблечени като жени.

Мразя жените, доколкото ги познавам, а не ги познавам много. Години наред бях обсебен от онези brasseries à femmes[9], където се събира каква ли не измет. Още по-лоши са от публичните домове. На тях поне не им е лесно да си намерят помещение, защото съседите не дават, докато бирариите могат да бъдат отваряни навсякъде, защото били уж само питейни заведения. Докато на партерния етаж обаче се пие, на горните се търгува с плът. Всяка бирария е посветена на определена тема и момичетата са със съответните костюми: тук германски келнерки, там точно срещу Съдебната палата сервитьорки с адвокатски тоги. То и имената само стигат, например Brasserie du Tire-Cul, Brasserie des belles marocaines, Brasserie des quatorze fesses[10], недалеч от Сорбоната. Съдържателите са обикновено германци, ето начин да подкопаваш морала на французите. В пети и шести арондисман има поне шестдесетина такива заведения, а в цял Париж са почти двеста, всички отворени и за най-младите. Момчетата влизат най-напред от любопитство, после тласкани от порока, после всичко потича от само себе си, отбиват се, като им се прииска. Ако бирарията е близо до някое училище, учениците надзъртат през вратата. Аз пък ходя там да пия. И да гледам отвътре учениците, които надзъртат през вратата. А и не само тях. От по-възрастните посетители също могат да се научат доста неща, които могат винаги да влязат в работа.

Най-забавното е да различавам най-различните сводници, насядали по масите. Някои от тях са съпрузи, които продават прелестите на съпругите си, и те са с тях, добре облечени, пушат и играят на карти, кръчмарят и момичетата ги наричат масата на рогоносците; в Латинския квартал пък има много пропаднали студенти, постоянно нащрек някой да не им отмъкне печалбата, те често вадят нож. Най-невъзмутими са крадците и убийците, те влизат и излизат, правят си ударите и знаят, че момичетата няма да ги излъжат, защото в противен случай на другия ден ще плават в Биевър.

Има и обратни, те ловят перверзници от двата пола за най-извратени услуги. Събират клиентите в Пале Роял или на Шанз Елизе и ги примамват със съответните знаци. Често нахлуват в стаята заедно със съучастниците си, преоблечени като полицаи, които заплашват да арестуват клиента по гащи, оня започва да моли за милост и вади пачка пари.

Влизам в тези бордеи с най-голяма предпазливост, защото знам какво може да ми се случи. Ако клиентът изглежда паралия, съдържателят дава знак, едно от момичетата идва при него и малко по малко го убеждава да покани на масата си останалите момичета и хайде почва се с най-скъпите питиета (ама за да не се насвяткат, пият само anisette superfine[11] или cassis fin[12], боядисана вода, която клиентът плаща скъпо и прескъпо). После се опитват да те накарат да играеш на карти, като, естествено, лъжат, ти губиш и трябва да платиш вечерята на всички, както и на съдържателя и на жена му. Ако пък пробваш да спреш да играеш, ти предлагат да играеш не на пари, а на всяка ръка, която взимаш, едно от момичетата си съблича по нещо… След всяка махната дантела се появяват ония ми ти отвратителни бели меса, увисналите гърди, кафявите подмишници, от чиято миризма на прокиснало ти прилошава…

Никога не съм се качвал на горния етаж. Някой беше казал, че жените са само заместител на ръкоблудството, само дето се иска повече въображение. Така че връщам се вкъщи и ги сънувам нощем, да не съм от желязо все пак, пък и ме изкушават.

Чел съм доктор Тисо[13] и знам, че дори отдалеч са вредни. Не знаем дали животинските духове и гениталните течности са едно и също, но е ясно, че между тези две неща има известна аналогия, и след дългите нощни полюции не само се губят сили, но и тялото изпосталява, лицето побледнява, паметта се замъглява, зрението се замрежва, гласът подрезгавява, сънят става неспокоен от палави сънища, очите започват да болят и по лицето се появяват червени петна, някои започват да храчат разни калцинирани субстанции, появява се сърцебиене, задух, губене на съзнание, други се оплакват от сухота или пък че отделят още по-зловонни субстанции. Най-накрая ослепяват.

Може и да са преувеличения, като момче бях с пъпчиво лице, но май е типично за тази възраст, или пък всички момчета прибягват до тези удоволствия, някои прекаляват и се пипат ден и нощ. Сега обаче си знам мярката и сънувам неспокойни сънища само след като се върна от прекарване в бирарията и за разлика от мнозина други не получавам ерекция щом видя някоя женска на улицата. Работата ме държи настрана от разпуснатите нрави.

Защо ли не престана да философствам, вместо да разкажа събитията? Може би защото имам нужда да знам не само какво съм правил преди вчера, а как така съм се оказал въвлечен вътре във всичко това. Ако допуснем, че това вътре съществува изобщо. Казват, че душата е само онова, което вършиш, ала ако мразя някого и подхранвам злобата си към него, благодаря ти, Боже, това значи, че това вътре го има! Как беше казал философът? Odi, ergo sum[14].

Преди малко долу се звънна, боях се да не е някой смахнат и да иска да купи нещо, но човекът ми каза веднага, че го праща Тисо — защо ли изобщо избрах тази парола? Трябваше му саморъчно завещание, подписано от някой си Бонфоа в полза на някой си Гийо (със сигурност той самият). Имаше хартията за писма, която използвал тоя Бонфоа, както и пример на неговия почерк. Поканих Гийо да се качи в кабинета, подбрах писец и съставих документа с помощта на подходящо мастило, без дори да направя чернова. Отлично. Гийо сякаш знаеше тарифите, защото ми носеше такса, каквато се полага за размера на дарението.

И така, това ли е занаятът ми? Хубаво е да съставиш нотариален акт от нищото, да подправиш писмо, което изглежда истинско, да изработиш някоя компрометираща изповед, да създадеш документ, който ще погуби някого. Могъществото на изкуството… Да се самонаградя с едно посещение на „Кафе Англе“.

Паметта ми сигурно е в носа ми, но ми се струва, че от векове не бях вдишвал аромата на меню като това: soufflé à la reine, filets de sole à la Vénitienne, escalopes de turbot au gratin, selle de mouton purée bretonne…[15] А като entrée[16]: poulet à laportugaise, pâté chaud de cailles, homard à la parisienne[17], или всичко едновременно, и като plat de résistance[18], знам ли, cannetons à larouennaise или ortolans sur canapés[19], а като entremets[20] aubergines à l’espagnole, asperges en branches, cassolettes princesse[21]… За виното не знам, може би „Шато Марго“ или „Шато Латур“, или „Шато Лафит“, зависи от годината. И за накрая une bombe glacée[22].

Храната винаги ме е задоволявала повече от секса — може би това е последица от възпитанието на свещениците.

В главата ми е някак замъглено и нещо ми пречи да гледам назад. Защо ли така изневиделица в паметта нахлуват бягствата ми в Бицрен с дрехите на отец Бергамаски? Кой беше той? Харесва ми да оставям перото да се плъзга където каже инстинктът ми. Според онзи австрийски доктор за паметта ми би трябвало да настъпи болезнен момент, и това обяснява защо ненадейно се изличиха толкова много неща.

Вчера, когато за мен беше вторник 22 март, се събудих сякаш с напълно ясното съзнание кой съм: капитан Симонини, вече съм чукнал шестдесет и седем години, но не ми личат (дебел съм толкова, че да могат да ме наричат, както се казва, хубав мъж), във Франция си измислих титлата като спомен от дядо ми, намек за някакво мъгляво военно минало с Хилядата на Гарибалди, а това във Франция придава известен престиж, тук Гарибалди е почитан повече, отколкото в Италия. Симоне Симонини, роден в Торино от баща торинец и майка французойка (или савойка, но няколко години след раждането му Сардинското кралство отстъпи Савоя на Франция).

Още нестанал от леглото нещо се размечтах… Заради разните проблеми с руснаците (с руснаците ли?) май беше по-добре да не се показвам много-много из любимите ми ресторанти. Дали пък да не си сготвя нещо сам? Няколко часа готвене на някоя вкусотия ме разтоварват. Например des côtes de veau Foyot[23]: парче месо, дебело поне четири сантиметра, порция за двама, разбира се, две средно големи глави лук, петдесет грама среда от хляб, петдесет грама настъргано сирене грюйер, петдесет грама масло, хлябът се запържва да стане като златиста галета и се смесва с грюйера, после лукът се обелва и се накълцва на ситно, в една тенджерка се разтапят четирийсет грама масло, а в друга на слаб огън се задушава лукът с останалото масло, месото се посолява и му се слага черен пипер, слага се в тавата и отстрани се слага остатъкът от лука, всичко се покрива с първия пласт среда от хляб с грюйер, като се внимава месото добре да легне на дъното на тавата, така че стопеното масло да залепне, за целта трябва леко да го натиснеш, слага се още един слой хлебна среда, докато се образува нещо като похлупак, после се напръсква с бяло вино и се залива с бульон, който обаче не трябва да е по-високо от половината от дебелината на месото. Всичко се слага във фурната за около половин час, като през това време сегиз-тогиз се поръсва с вино и с бульон. Гарнира се с карфиол.

Трябва си време за всичко това, ала удоволствието от готвенето започва още преди удоволствията от небцето и да готвиш значи да вкусваш предварително, както правех аз, докато се протягах сладко в леглото. За да не са самотни, на глупаците им трябва под завивката жена или момченце, а не знаят, че да ти потекат лигите е по-хубаво от ерекция.

Вкъщи имах всичко освен грюйер и месо. Месото ясно, да беше друг ден, месарят е на площад „Мобер“, ама кой го знае защо във вторник затваря. Знаех един друг на двеста метра по-нататък на булевард „Сен Жермен“, нямаше да ми дойде зле една разходчица. Преди да изляза се облякох и пред огледалото над камината както обикновено си залепих черни мустаци и една чудна брада. После си сложих перуката и я сресах на път, като преди това леко я намокрих. Облякох си редингота и в малкото джобче отпред под колана си сложих сребърния часовник, така че сребърната верижка да се вижда добре. За да приличам на пенсиониран капитан, обичам като говоря да въртя в ръка една кутийка от черупка на костенурка, пълна с бонбони от сладко коренче, а от обратната страна на капачето е нарисуван портретът на една грозна, но добре облечена жена, без съмнение някоя скъпа покойница. От време на време лапвам по едно бонбонче и го прехвърлям из устата си, което ми позволява да говоря по-бавно, така че който те слуша следи повече движението на устните ти и не внимава много-много какво казваш. Важното е да имаш вид на човек с възможно най-нисък интелект.

Излязох и завих по улица „Сотон“, като се опитвах да не се бавя пред бирарията, откъдето още от ранна сутрин се разнасяха грубиянските гласища на пропадналите жени.

Площад „Мобер“ вече не е царството на чудесата, каквото беше, когато пристигнах преди трийсет и пет години, тогава гъмжеше от търговци на рециклиран тютюн, онзи едрият, получен от угарките от пури и от остатъците от съдържанието на лули, и също ситният, дето се получава от фасовете на цигарите, едрият по един франк и двайсет сантима, ситният по един франк и петдесет до един франк и шестдесет либрата (нищо, че тази индустрия не е особено рентабилна и от нея не се печели много, нали работливите преработвачи на тютюн не знаят къде ще прекарат нощта, след като похарчат по-голямата част от печалбата си в някоя гостилница), от гавази, дето след като са лентяйствали до поне два следобед и са пафкали цигари, подпрени на някоя стена като най-достопочтени пенсионери, с падането на мрака се задействат подобно на овчарски кучета, от крадци, на които не им остава нищо друго, освен да се обират един друг, защото нито един буржоа (освен някой развейпрах, домъкнал се от покрайнините) не би посмял да прекоси този площад, а и аз щях да съм удобна плячка, ако не крачех по военному, размахал бастуна — пък и местните джебчии ме познаваха, сегиз-тогиз ме поздравяваха, обръщаха се към мен с „капитане“, за тях по някакъв начин си бях част от блатото им, гарван гарвану око не вади — и проститутки с повехнали прелести, защото ако бяха все още привлекателни, щяха да си работят в brasseries à femmes, но сега се предлагаха само на амбулантните търговци, на измамниците и на зловонните продавачи на тютюн втора ръка — ала видеха ли спретнато облечен господин с добре изчеткан цилиндър, можеха и да се осмелят да го докоснат леко, да го хванат за лакътя и да му дойдат толкова близо, че да ти замирише на ужасния им евтин парфюм, примесен с потта им — а това би било прекалено неприятно (не исках да ми се присънват нощем) — тъй че видех ли да се насочва някоя, започвах да въртя бастуна като вятърна мелница, като по този начин си създавах неприкосновено пространство около мен, те мигом разбираха това, нали са свикнали да ги командват, и се подчиняваха на бастуна.

И, най-после, сред тълпата се суетяха шпионите на префектурата на полицията, които по тези места набираха своите mouchards, или доносници, или пък събираха оттук-оттам сведения за подготвяни безобразия, за тях дочуваха, ако някой шептеше на друг и повишеше непредпазливо глас, убеден, че врявата наоколо ще сподави гласа му. Но си личаха от пръв поглед заради прекалено очебийния си вид на кандидати за бесилото. Истинският обесник не прилича на обесник. Само те.

Сега през площада минават дори трамваи и престъпниците не се чувстват много уютно там, макар че ако знаеш да ги разпознаваш, тия дето ти трябват пак са налице, облегнати на някой ъгъл, на прага на „Кафе Метр Албер“ или в някоя от околните улички. Но откакто от всеки ъгъл в далечината взе да се издига онази острилка, наречена Айфелова кула, Париж общо взето не е като едно време.

Хайде стига, не съм сантиментален, има други места, където мога да си взема каквото ми трябва. Вчера сутринта ми трябваше месо и сирене и площад „Мобер“ все още ставаше за целта. Купих си сирене и като минавах пред обичайната месарница, забелязах, че е отворена.

— Как така е отворено във вторник — попитах, щом влязох.

— Ама днес е сряда, капитане! — отговаря ми оня и се смее. Извиних се смутен от напредването на старостта, от която ми отслабва паметта, избрах си месо и платих, без дори да намекна да ми направят отстъпка, което е единственият начин да накараш търговците да те уважават.

Зачудих се кой ден е все пак и се прибрах. Реших да си махна мустаците и брадата, както правя, когато съм сам, и влязох в спалнята. Едва тогава се стреснах, че нещо не е някак в ред: на закачалката до скрина висеше някаква дреха, несъмнено свещеническо расо. Приближих се и видях, че върху полицата на скрина има кестенява, почти русолява перука.

Тъкмо се питах на кой ли окаян комедиант съм давал подслон предходните дни и осъзнах, че и аз самият съм маскиран, защото брадата и мустаците ми не бяха мои. Значи беше човек, който веднъж се предрешваше като възрастен господин, а друг път като духовник, така ли? Как така обаче не помнех нищо за тази моя втора природа? Или пък по някаква причина (може би за да избягам от заповед за арест) се предрешвах с брада и мустаци, но същевременно оказвах гостоприемство в дома си на човек, който пък се преобличаше като абат? И ако този фалшив абат, защото истински абат не би си сложил перука, живееше с мен, къде спеше, като се вземе предвид, че вкъщи имаше само едно легло? Или не живееше вкъщи, а по някаква причина беше потърсил убежище при мен предишния ден, беше свалил дегизировката си и бе отишъл Бог знае къде да прави Бог знае какво?

Спокойствие и да поразсъждаваме, казах си. Ако бях индивид, който под претекст, че продава bric-à-brac[24], фалшифицира документи и е избрал да живее в един от най-съмнителните квартали на Париж, не изглеждаше невероятно да дам подслон на човек, замесен в нечисти машинации. Но да забравя на кого съм дал убежище ми се виждаше ненормално.

Чувствах нужда да погледна назад и изведнъж самият ми дом взе да ми изглежда непознато място, което може би криеше и други тайни. Започнах да го изследвам, сякаш е нечие чуждо жилище. От кухненската врата надясно се откриваше спалнята, наляво салонът с обичайните мебели. Отворих чекмеджетата на писалището, където бяха работните ми принадлежности, писците, шишенцата с различни мастила, листа бяла (или пожълтяла) хартия в различни формати и от различни епохи; на полиците освен книги бяха кутиите с документите ми и един стар табернакул от орех. Тъкмо се опитвах да си спомня за какво служи, когато чух, че долу се звъни. Слязох да прогоня натрапника и видях една старица, която като че ли познавах. През стъклото тя ми каза:

— Изпраща ме Тисо!

Наложи се да я пусна; защо ли бях избрал тази парола?

Старицата влезе, разгъна едно парче плат, което притискаше до гърдите си, и ми показа двайсетина нафори.

— Абат Дала Пикола ми каза, че ви интересуват.

Изненадващо за самия себе си се чух да казвам „разбира се“ и попитах колко струват. Десет франка едната, каза старицата.

— Да не сте луда — отвърнах й аз от чисто търговски инстинкт.

— Вие сте луди с вашите черни литургии. Да не е лесно за три дни да обиколиш двайсет църкви, да се причестиш, като внимаваш устата ти да е суха, коленичила да прикриваш лице с дланите си и да се опиташ да изплюеш нафората, без да се овлажни, да я пуснеш в торбичката, която носиш в пазвата си, така че да не забележат нито кюрето, нито богомолците до теб? Да не говорим за светотатството и за ада, където ще ида. Та както ви е угодно, това прави двеста франка, в противен случай отивам при абат Булан.

— Абат Булан[25] умря, май не събирате отскоро нафори — отвърнах й почти машинално. После реших, че при целия този хаос в главата ми е най-добре да следвам инстинкта си и да не разсъждавам много-много.

— Хайде добре, взимам ги — казах и платих. И се сетих, че трябва да оставя парченцата в табернакула в кабинета ми в очакване на клиенти, които се интересуват от тях. Работа като работа.

Общо взето всичко ми изглеждаше делнично, познато. Въпреки това усещах около себе си мириса на нещо сякаш зловещо, което ми се изплъзваше.

Качих се в кабинета и забелязах, че в дъното има врата, закрита с дебела завеса. Отворих я, като предварително бях наясно, че ще вляза в коридор, който ще е толкова тъмен, че ще мога да вървя по него само с лампа. Коридорът приличаше на склад за театрален реквизит или на задното помещение на вехтошарски магазин на Храма. По стените бяха окачени най-различни облекла, селска носия, дрехи на карбонар, на пощенски раздавач, на просяк, войнишки шинел и панталони, а до дрехите допълненията към тях. Върху дървена масичка бяха грижливо подредени десетина калъпа, а отгоре им също толкова перуки. В дъното имаше coiffeuse[26], подобна на масичките в гримьорните на актьорите, осеяна с бурканчета белило и червило, с черни и тъмносини моливи, със заешки крачета, пухчета, четчици, ролца.

Коридорът завиваше в прав ъгъл и в дъното имаше стая, по-светла от моите, защото гледаше към улица, различна от сбутаната улица „Мобер“. И наистина, като погледнах от прозореца, долу беше улица „Метр Албер“.

От стаята една стълбичка водеше към улицата, и това е. Жилището беше едностайно, нещо средно между кабинет и спалня, обзаведено с изчистени тъмни мебели, маса, малка пейка за коленичене при молитва, легло. В близост до изхода имаше кухничка, а до стълбището chiotte[27] с мивчица.

Това явно беше pied-à-terre[28] на някой духовник, с когото би трябвало да съм имал някакво вземане-даване, нали апартаментите ни бяха свързани. При все това, макар и всичко да ми напомняше за нещо, всъщност ми се струваше, че влизам тук за първи път.

Приближих се до масата и забелязах купчинка писма в пликове, всички с един и същ адресат: До Негово преосвещенство, или до Негово високопреосвещенство господин абат Дала Пикола. До писмата видях няколко листа, изписани с елегантен ситен, почти женски почерк, много различен от моя, чернови от писма без особено значение, благодарности за дарения, потвърждения за срещи. Това, което се намираше най-отгоре обаче беше написано много разбъркано, сякаш писалият го си е взимал бележки за размисъл. Разчетох го с известно затруднение:

Всичко изглежда недействително. Сякаш съм някой друг, който ме наблюдава. Да го имам писмено, за да съм сигурен, че е вярно. Днес е 22 март.

Къде са расото и перуката?

Какво правих снощи? В главата ми всичко е като в мъгла.

Не си спомнях дори къде води вратата в дъното на стаята.

Открих коридор (не съм ли го виждал преди?), пълен с облекла, перуки, мазила и гримове, каквито употребяват актьорите. На куката висеше истинско расо, върху полицата намерих не само истинска перука, а и изкуствени мигли. Сложих малко фон дьо тен с цвят на охра, съвсем малко руж на бузите и станах онзи, който мисля, че съм, бледен и леко трескав на вид. Аскетичен. Това съм аз. Кой аз?

Знам, че съм абат Дала Пикола. Явно обаче не съм той, след като за да изглеждам като него се налага да се предрешвам.

Къде води този коридор? Страх ме е да ида до края.

Да прочета пак тези бележки. Ако съм написал написаното, то наистина се е случило с мен. Да имам вяра на писмените документи. Дали пък някой не ме е упоил с омайно биле? Булан? Като нищо. Или йезуитите? Или франкмасоните? Какво пък общо имам с тях?

Евреите! Ето кой може да е.

Тук не се чувствам в безопасност. Някой може да е дошъл посред нощ, да ми е откраднал дрехите и, което е по-лошо, да е ровил в книжата ми. Може да е някой, който обикаля Париж и се представя за абат Дала Пикола.

Трябва да избягам в Отьой. Може би Диана знае. Коя е Диана?

Бележките на абат Дала Пикола свършваха тук, любопитно защо не бе взел със себе си толкова поверителен документ, доказателство за неспокойствието, което с положителност го беше обзело. И тук свършваше и онова, което можех да науча за него.

Върнах се в апартамента откъм улица „Мобер“ и седнах на работната си маса. Как ли се пресрещаше моят живот с живота на абат Дала Пикола? Обяснението би било, че аз и абат Дала Пикола сме една и съща личност, оттам и общият апартамент и дори това, че се бях прибрал в апартамента на Симонини преоблечен като абат Дала Пикола, бях оставил там перуката и расото и след това бях заспал. Но имаше една малка подробност: ако Симонини беше Дала Пикола, защо тогава не знаех нищо за Дала Пикола и вместо това не се чувствах Дала Пикола, който не знае нищо за Симонини, а за да разбера какво мисли и чувства Дала Пикола се налагаше да чета бележките? Пък ако бях Дала Пикола, би трябвало да съм в Отьой в някаква къща, за която Дала Пикола, изглежда, знаеше всичко. А аз (Симонини) не знаех нищо. А коя беше Диана?

Освен ако не бях ту Симонини, забравил Дала Пикола, ту Дала Пикола, забравил Симонини. Не е нещо ново. Кой ли ми беше споменал за случаи на раздвояване на личността? Не беше ли се случило на Диана? Но коя е Диана?

Реших да започна да действам методично. Знаех, че имам тетрадка с ангажиментите си, и в нея намерих следните бележки:

21 март, църковна служба

22 март, Таксил

23 март, Гийо за завещанието на Бонфоа

24 март у Дрюмон?

Как така на 21 март е трябвало да ида на църква, нали не се смятам за вярващ? Ако човек е вярващ, значи вярва в нещо. Вярвам ли в нещо? Май не. Значи съм невярващ. Логично е. Но да оставим това настрана. Понякога човек ходи на църква по различни причини и вярата няма нищо общо с тях.

По-сигурното беше, че в деня, който мислех за вторник и си беше вторник, 23 март, онзи Гийо наистина дойде и ме помоли да му съставя завещанието на Бонфоа. Било е на 23, пък си мислех, че е дошъл на 22-ри. Какво е станало на 22-ри? Кой или какво е Таксил?

Освен това и дума не можеше да става, че в четвъртък е трябвало да се видя с онзи Дрюмон. Как да се срещна с някого, след като вече не знаех дори кой съм аз самият? Трябваше май да се крия, докато не ми се проясни всичко. Дрюмон… Казвах си, че прекрасно знам кой е, но помислех ли за него, съзнанието ми се затъмняваше като от вино.

Да излезем сега с няколко хипотези, казах си. Първо: Дала Пикола е човек, различен от мен, който по загадъчни причини често минава през дома ми, свързан с неговия с повече или по-малко таен коридор. Вечерта на 21 март е влязъл при мен на улица „Мобер“, свалил си е расото (защо?), после е отишъл да си спи вкъщи, където на сутринта се е събудил, без да си спомня нищо. Така и аз се бях събудил също без да си спомням нищо. В такъв случай обаче какво ли бях правил във вторник на 23-ти? И защо Дала Пикола е трябвало да се съблича при мен и да се прибира в своя дом без расо — и в колко часа? Обзе ме ужас, че първата част на нощта е прекарал в моето легло… Боже мой, вярно е, че жените ме ужасяват, но да го правя с абат е още по-лошо. Целомъдрен съм, но не и извратен…

Или пък аз и Дала Пикола сме една и съща личност. При положение, че намерих расото в моята стая, значи в деня на църковната служба (21-ви) съм можел да се върна на улица „Мобер“ дегизиран като Дала Пикола (най-вероятно на църква съм отишъл преоблечен като абат), свалил съм расото и перуката и по-късно съм отишъл да спя в апартамента на абата, като съм забравил, че съм оставил расото и перуката в апартамента на Симонини. На другата сутрин, вторник 22-ри март, съм се събудил като Дала Пикола и не само не съм си спомнял нищо на събуждане, а и дори не съм намерил расото близо до леглото. Като Дала Пикола и все така безпаметен съм намерил друго расо в коридора и съм имал колкото искаш време същия ден да избягам в Отьой, само че в края на деня съм си променил намеренията, набрал съм смелост и съм се върнал в Париж късно вечерта в апартамента на улица „Мобер“, оставил съм расото на закачалката в спалнята и също както в сряда съм се събудил, без пак да си спомням нищо, ала този път като Симонини, убеден, че е още вторник. Та, казвах си аз, Дала Пикола забравя за 22 март и все така продължава да го забравя в течение на цял един ден, като на 23-ти се събужда като Симонини, който също го е забравил. Нищо изключително след това, което научих от… как се казваше онзи доктор от болницата във Венсен?

Освен един малък проблем. Пак си прегледах бележките: ако всичко се беше развило така, на 23-ти сутринта Симонини би трябвало да е намерил в спалнята си не едно, а две раса, едното оставено през нощта на 21-ви и другото през нощта на 22-ри. А имаше само едно.

Не, не, колко съм глупав. Дала Пикола се е върнал вечерта на 22-ри на улица „Метр Албер“, оставил е там расото си, после е отишъл в апартамента на улица „Мобер“ и е легнал да спи, на сутринта на 23-ти се е събудил и е намерил на закачалката само едно расо. Вярно е, че ако е станало така, когато на сутринта на 23-ти съм влязъл в апартамента на Дала Пикола, би трябвало да съм намерил на закачалката в стаята му расото, което съм оставил там на 22-ри вечерта. Можело е обаче да съм го закачил отново в коридора, където съм го заварил. Трябваше просто да проверя.

Малко боязливо тръгнах по коридора със запалена лампа в ръка. Ако Дала Пикола и аз не бяхме едно и също лице, казвах си, можеше да го видя да се появява насреща, кой го знае, може би протегнал запалена лампа пред себе си… За щастие не стана така. А в дъното на коридора намерих закачено расото.

И все пак, и все пак… Ако Дала Пикола наистина се беше върнал от Отьой и след като си беше оставил расото бе минал по целия коридор чак до моя апартамент и без да се колебае си беше легнал в леглото ми, то се дължеше на това, че си бе спомнил за мен, така че е знаел, че вкъщи може да спи като у дома си, защото сме една и съща личност. Значи Дала Пикола си беше легнал знаейки, че е Симонини, а на другата сутрин Симонини се беше събудил, без да знае, че е Дала Пикола. Тъй че най-напред паметта си губи Дала Пикола, после си я възвръща, преспива и пренася безпаметието си на Симонини.

Безпаметие… Тази дума, която значи не-спомен, проряза сякаш цепнатина във времето, което съм забравил. Говорех за безпаметни в „Ше Мани“ преди повече от десет години. Именно там говорих за това с Бурю и Бюро, с Дю Морие и с австрийския доктор.

3.

„Ше Мани“

25 март 1897

„Ше Мани“… Знам, че съм любител на добрата кухня, и доколкото си спомням, в онзи ресторант на улица „Контрес-карп-Дофин“ не се плащаше повече от десет франка на човек и качеството съответстваше на цената. Е, не можеш всеки ден да ходиш във „Фойо“. В миналото мнозина ходеха в „Ше Мани“, за да се възхищават отдалеч на писатели като Готие и Флобер, а преди това на онзи охтичав полски пианист, издържан от една извратена жена, дето ходеше с панталони. Една вечер го зърнах там и излязох веднага. Хората на изкуството са непоносими дори отдалеч, все се оглеждат дали ги разпознаваме кои са.

После „великите“ напуснаха Мани и се преселиха в „Бребан-Вашет“, на булевард „Поасониер“, където се ядеше по-добре и се плащаше повече, но видно е, че carmina dant panem[29]. И когато Мани се, така да се каже, пречисти, от началото на осемдесетте години насам взех понякога да го посещавам.

Видях, че там ходят учени, например видни химици като Бертло и много лекари от болницата „Салпетриер“. Не е съвсем на две крачки, но може би лекарите изпитваха нужда да се поразходят из Латинския квартал, вместо да се хранят в отвратителните gargottes[30], където ходят роднините на болните. Разговорите на лекарите са интересни, защото винаги се отнасят за нечии слабости, а в „При Мани“ всички говорят на висок глас, за да надмогнат околния шум, и добре обученият слух може винаги да долови нещо интересно. Да си бдителен не значи, че се стремиш да разбереш нещо конкретно. Всичко, дори несъщественото, един ден може да се окаже полезно. Важното е да знаеш нещо, което другите не знаят, че знаеш.

Докато писателите и хората на изкуството седяха винаги на общи маси, учените се хранеха сами като мен самия. Така, след като няколко пъти сте били съседи по маса, в крайна сметка се заговаряте. Най-напред се запознах с доктор Дю Морие, толкова отблъскващо същество, че да се чуди човек как един психиатър (защото беше такъв) с това неприятно лице е в състояние да вдъхва доверие на пациентите си. По злобната му завистлива физиономия личеше, че е вечният втори. И наистина ръководеше малка клиника за нервноболни във Венсен, но знаеше прекрасно, че болницата му никога няма да се радва на известността и на печалбите на прочутата клиника на по-известния доктор Бланш — нищо, че Дю Морие подигравателно подмяташе, че преди трийсет години там бил пациент някой си Нервал (според него някакъв поет с известно значение), който бил докаран до самоубийство в резултат на лечението на прочутата клиника Бланш.

Други двама сътрапезници, с които установих добри отношения, бяха докторите Бурю и Бюро[31], и двамата доста особени, приличаха на близнаци, винаги облечени в черно, с костюми с еднаква кройка, с едни и същи мустаци и с гладко избръснати брадички, яките им позацапани, няма как при положение, че работеха в Медицинското училище в Рошфор и идваха в столицата само за по няколко дни на месец, за да проследяват експериментите на Шарко[32].

— Как така днес няма праз? — попита един ден раздразнено Бурю, а Бюро, възмутен: — Няма праз ли?

Докато келнерът се извиняваше, от една съседна маса някой се обади:

— Tous les légumes — au clair de la lune — étaient en train de s’amuser — et les passants les regradaient — Les cornichons — dansaient en rond, — les salsifis — dansaient sans bruit…[33]

Двамата ми сътрапезници се съгласиха и поръчаха salsifis. И така по два дни месечно се сложи началото на една мила привичка.

— Виждате ли, господин Симонини — обясняваше ми Бурю, — доктор Шарко проучва в дълбочина истерията, един вид невроза, която се проявява с различни психомоторни, сетивни и вегетативни реакции. В миналото тя се смяташе за изключително женски феномен, дължащ се на смущения на матката, но Шарко предположи, че проявите на истерия се срещат в еднаква мяра и при двата пола и могат да включват паралич, епилепсия, слепота или глухота, затруднено дишане, говор или преглъщане.

— Колегата — добави Бюро — не каза, че Шарко претендира да е създал терапия, която лекува симптоматиката на истерията.

— Дотам бях стигнал — отвърна Бурю леко засегнат. — Шарко избра метода на хипнозата, който до вчера се използуваше от шарлатани като Месмер[34]. Подложени на хипноза, пациентите трябва да си спомнят травматичните преживявания от миналото си, които са в основата й, и да се излекуват от нея, като ги осъзнаят.

— А оздравяват ли?

— Там е въпросът, господин Симонини — каза Бурю. — Според нас това, което се случва в Салпетриер, е повече достойно за театър, отколкото за псхиатрична клиника. Но да се разберем, не поставям под съмнение качествата на Учителя като безпогрешен диагностик…

— Не, не ги подлагаме на съмнение — потвърди Бюро. — Самата техника на хипнозата си е малко…

Бурю и Бюро ми обясниха различните начини за хипнотизиране, като се започне от шарлатанските като на абат Фариа (наострих слух при споменаването на това име като от роман на Дюма, ала знае се, че Александър Дюма е крадял на воля от черната хроника на истински престъпления) до вече научните на доктор Брейд[35], истински пионер в хипнозата.

— Сега — продължи Бюро — методите на добрите хипнотизатори са по-прости.

— И по-ефикасни — уточни Бурю. — Пред очите на болния люлеят медальон или ключ и му казват да гледа само в него: за една до две минути зениците на пациента започват да се движат нагоре-надолу, пулсът се забавя, очите се затварят, по лицето започва да личи, че е в покой, а сънят може да трае до двайсет минути.

— Да уточним — поправи го Бюро, — че зависи от пациента, защото хипнозата не зависи от предаването на тайнствени флуиди (както твърдеше онзи смешник Месмер), а от явлението самовнушение. Индийските факири постигат същото, като си гледат внимателно върха на носа, а монасите от Атон се втренчват в пъпа си.

— Ние не вярваме кой знае колко на тези форми на самовнушение — каза Бюро, — макар че всъщност прилагаме на практика находки на самия Шарко преди да започне да вярва толкова много на хипнозата. Занимахме се със случаи на раздвояване на личността, тоест с пациенти, които един ден мислят, че са една, а друг ден друга личност, като двете личности не знаят нищо една за друга. Миналата година в болницата постъпи някой си Луи.

— Интересен случай — уточни Бурю. — Страдаше от паралич, безчувственост, гърчове, мускулни спазми, свръхчувствителност, онемяване, кожни възпаления, кръвоизливи, кашлица, повръщане, епилептични припадъци, кататония, сомнамбулизъм, от болестта на свети Вит, изкривявания на говора…

— Мислеше се ту за куче, ту за локомотив — добави Бюро. — Имаше освен това и халюцинации, че го преследват, стесняване на зрителното поле, вкусови, обонятелни и зрителни халюцинации, псевдотуберкулозно възпаление на белите дробове, главоболие, болки в стомаха, сухота, анорексия, булимия и летаргия, клептомания…

— Общо взето обичайна картина — заключи Бурю. — Обаче ние не прибягнахме до хипноза и вместо това сложихме на дясната ръка на болния една желязна пластина и като по чудо пред нас се появи нов човек. Параличът и безчувствеността изчезнаха от дясната му страна и се появиха на лявата.

— Пред нас беше съвсем друга личност — уточни Бюро, — която не си спомняше нищо от това, което е била преди минута. В едното си състояние Луи беше въздържател, а в другото склонен към пиянство.

— За отбелязване е — продължи Бурю, — че магнитната сила на едно вещество действа дори от разстояние. Например без знанието на пациента слагаме под стола му бутилка алкохол. В състоянието си на сомнамбулизъм пациентът показва симптоми на алкохолно опиянение.

— Разбирате, че нашите методи запазват психиката на пациента — завърши Бюро. — Хипнозата причинява на пациента загуба на съзнание, докато с нашия метод на магнетизиране няма силен натиск върху някой орган, а постепенно натоварване на нервните възли.

От целия разговор останах с убеждение, че Бурю и Бюро са глупаци, които измъчват нещастните умопобъркани с дразнещи вещества, и убеждението ми се засили, като видях как на няколко пъти доктор Морие, който следеше разговора от съседната маса, поклаща глава.

— Скъпи приятелю — каза ми той два дни след това, — както Шарко, така и ония двамата от Рошфор се занимават с това как да въздействат върху пациентите с хипноза или с метални пластини, а не се опитват да анализират преживяното от тях и тогава да се запитат какво е това да имаш две съзнания. Проблемът е, че у много пациенти преходът от едната към другата личност става спонтанно и непредвидимо като време и място. Тоест можем да говорим за автохипноза. Според мен Шарко и последователите му не са размишлявали достатъчно и върху експериментите на доктор Асам и случая Фелида. Все още знаем малко за тези явления, може пък смущенията в паметта да се дължат на лошо кръвоснабдяване на една още не знаем коя част на мозъка, като моментното стесняване на кръвоносните съдове може да се предизвиква от състоянието на истерия. Но по какъв начин се отразява кръвоснабдяването при загубата на паметта?

— По какъв?

— Това е въпросът. Знаете, че мозъкът ни се състои от две полукълба. Следователно може да има хора, които мислят ту с цялото си едно от двете полукълба, ту само с част от другото, като в него липсва способността за помнене. В клиниката имам един случай, много сходен със случая на Фелида. Малко над двайсетгодишно момиче е, казва се Диана.

Тук Дю Морие за момент спря, сякаш се боеше да сподели някаква тайна.

— Преди две години една моя роднина ми я изпрати и после почина, като, разбира се, престана да плаща за лечението, но какво да правя, да изхвърля пациентката на улицата ли? Малко знам за миналото й. Разказа ми, че като съвсем младо момиче на всеки пет-шест дни след емоция започнала да усеща болка в слепоочията, след което изпадала в нещо като сън. Тя нарича сън нещо, което всъщност са истерични пристъпи: когато се събуди, или се успокои, е много различна отпреди, тоест влязла е в това, което доктор Асам нарича вторично състояние. В състоянието, което ще определим като нормално, Диана се държи като член на една масонска секта… Не ме разбирайте погрешно, и аз съм член на Великия Ориент, тоест на масонската организация на свестните хора, но може би знаете, че съществуват различни „вярвания“ сред масоните със странна склонност към окултизма, а някои от тези вярвания (естествено това, за щастие, са малки групички) не са чужди на сатанинските ритуали. В състоянието, което за съжаление трябва да определя като нормално, Диана се смята за последователка на Луцифер и прочие подобни неща, говори разюздано, разказва неприлични случки, опитва се да съблазнява мъже от персонала и дори мен самия, съжалявам, че трябва да кажа нещо толкова неудобно, защото иначе Диана е така да се каже привлекателна жена. Според мен в това си състояние тя усеща травмите, които е получила в най-младите си години, и се опитва да избяга от тези спомени, като от време на време влиза във вторичното си състояние. В него тя е кротко, изпълнено с благост създание, добра християнка, все търси молитвеника си, иска да излезе, за да иде на църква. Особеното е, че във вторичното си състояние, когато е добродетелната Диана — така е било и с Фелида, — си спомня много добре каква е била в нормалното си състояние, кръсти се и се пита как е могла да бъде толкова ужасна, самоизмъчва се и стига дотам, че нарича вторичното си състояние разумно и говори за нормално си състояние като за период, в който е била жертва на халюцинации. За сметка на това в нормалното си състояние не си спомня нищо за това каква е била във вторичното си. Двете състояния се редуват на неравни интервали и тя остава в едното или в другото за по няколко дни. Съгласен съм с доктор Асам, че можем да говорим за чист сомнамбулизъм. Всъщност не само сомнамбулите, а и хората, които взимат наркотици, хашиш, беладона, опиум или злоупотребяват с алкохол, правят разни неща, които не си спомнят, след като се събудят.

Не знам защо историята на болестта на Диана ме заинтригува толкова, ала си спомням, че казах на Дю Морие:

— Ще поговоря за това с един мой приятел, който се занимава с подобни трагични случаи и знае къде да намери подслон за сираче като нея. Ще изпратя при вас абат Дала Пикола, много влиятелен свещеник в църковните институции.

Следователно, когато съм говорил с Дю Морие най-малкото съм знаел името на Дала Пикола. Но защо ли толкова се бях загрижил за тази Диана?

Пиша без прекъсване от часове, боли ме палецът и се храня само на работната си маса, мажа си филийки хляб с пастет и масло и пийвам по някоя и друга чашка „Шато Латур“ колкото да пробудя паметта си.

Прииска ми се да се самонаградя с едно посещение на, знам ли, „Бребан-Вашет“, но докато не разбера кой съм, не мога да се показвам много-много. Все пак рано или късно ще трябва да направя една експедиция до площад „Мобер“, за да си взема хапване за вкъщи.

Засега да не мислим за това и да продължим с писането.

През онези години (май осемдесет и пета или осемдесет и шеста) в „Ше Мани“ се запознах с човека, за когото продължавам да си спомням като за австрийския (или германския) доктор. Сега в съзнанието ми изплува името му, наричаше се Фройд (мисля, че така се пише), около трийсетгодишен лекар, който идваше в „Ше Мани“ само защото със сигурност не можеше да си позволи нещо по-добро и който беше на стаж при Шарко. Обикновено седеше сам на съседната маса и в началото се ограничвахме с по едно учтиво кимване. Бях го преценил като меланхоличен по природа, малко изгубен в чуждия град, свенливо жадуващ някой да изслуша изповедта му, та така да се разтовари малко от неспокойствието си. Два-три пъти потърси повод да ме заговори, но аз не поддадох.

Може името Фройд и да не ми звучеше като Щайнер или Розенберг, но пък знаех, че всичките му там евреи, които живеят и богатеят в Париж, са с немски имена, и, усъмнен от гърбавия му нос, един ден попитах Дю Морие за това, той махна неопределено с ръка и добави: „Не знам точно, но за всеки случай стоя настрана от разните му там евреи, немци, тая мешавица хич не ми харесва“.

— Не е ли австриец? — попитах аз.

— Не е ли все тая? Същият език, същият начин на мислене. Не съм забравил прусаците, дето маршируваха по Шанз Елизе.

— Казват, че най-упражняваната от юдеите професия е медицината, също като лихварството и банкерството. Най-добре е май човек никога да няма нужда от заем и да не се разболява.

— Е, има и лекари християни — отвърна Дю Морие с ледена усмивка.

Направих гаф.

Преди да дадат воля на отвращението си от юдеите, някои от парижките интелектуалци признават, че сред най-добрите си приятели имат евреи. Лицемерие. Нямам приятели евреи (опазил ме Бог), цял живот съм избягвал евреите. Може би съм ги избягвал по инстинкт, защото евреина (и какво съвпадение, също като германеца) го надушваш по вонята (и Виктор Юго го е казал, fetor judaica[36]), тя им помага да се разпознават един друг, това е един от признаците, те се разпознават помежду си, както е при педерастите. Дядо ме учеше, че миризмата им се дължи на неумерената употреба на чесън и лук и на може би овнешко и патешко месо, плувнали в лепкави сладки сосове, от тях те стават кисели и жлъчни. Но това идва и от самата им раса, нали слабото им място са бъбреците. Всички са комунисти, виж например Маркс и Ласал, в това поне моите йезуити бяха прави.

Винаги съм успявал да избягвам евреите и защото внимавам в имената. Щом позабогатеят, австрийските евреи си купуват грациозни имена я на цвете, я на скъпоценен камък, я на благороден метал, например Зилберман или Голдщайн. Най-бедните се сдобиваха с имена като Грюнспан (зелена клонка). Във Франция и в Италия се прикриваха, като се кръщаваха с имена на градове и на местности като Равена, Модена, Пикар, Фламан или пък се вдъхновяваха от революционния календар (Фроман, Ажоин, Лорие) — и много правилно, като се има предвид, че бащите им са виновни за цареубийството. Но трябва да внимаваме и в собствените имена, които понякога прикриват еврейски имена. Морие идва от Моше, Изидор от Исак, Едуар от Аарон, Жак от Яков и Алфонс от Адамо…

Еврейско име ли е Зигмунд? Инстинктивно реших да не се доверявам на този шарлатанин, но един ден Фройд събори солницата, докато я взимаше. Съседите по маса се придържат към определени правила на поведение и аз му подадох моята, като отбелязах, че в някои страни да разсипеш сол се смята за лош знак, а той се разсмя и ми отвърна, че не е суеверен. От този ден започнахме да си разменяме по някоя приказка. Той се извини за френския си: твърдеше, че е лош, макар да се изразяваше много добре. Номадството е заложено у тях като порок и се налага да се приспособяват към всякакви езици. Аз казах любезно:

— Просто трябва да ви свикне ухото.

Той ми се усмихна благодарно. Мазен такъв.

Фройд мамеше и за еврейския си произход. Чувал съм, че хората от неговата раса ядат само специална храна, готвена по особен начин, и затова си стоят все по гетата, а Фройд си хапваше сладко всичко, което се предлагаше в „Ше Мани“, и не се отказваше от по някоя чаша бира с яденето.

Ала една вечер май реши да се поотпусне. Беше си поръчал вече две бири и след десерта, докато пушеше нервно, си поиска и трета. По едно време, докато говореше и жестикулираше, бутна солницата за втори път.

— Не че съм непохватен — извини се той, — но съм напрегнат. От три дни не получавам писма от годеницата ми. Не искам от нея да ми пише почти всеки ден, както правя аз, но това мълчание ме тревожи. Здравето й е крехко и много страдам, че не съм до нея. Пък и одобрението й ми е необходимо за всяко нещо, което правя. Иска ми се да ми пише какво мисли за вечерята ми с Шарко. Защото, знаете ли, господин Симонини, преди няколко дни този велик човек ме покани на вечеря. А не го прави с кой да е млад доктор, който го посещава, при това чужденец.

Виж го ти тоя дребен семитски парвеню как се намъква в добрите среди, за да прави кариера, казах си. А това напрежение, свързано с годеницата, не издава ли чувствената и сладострастна природа на юдея, който винаги е обсебен от секса? Само за това си мислиш, нали? И сигурно се пипаш, като си мислиш за нея, май и ти имаш нужда да четеш Тисо. Но го оставих да разказва.

— Поканил беше видни хора, сина на Доде, доктор Строс, асистента на Пастьор, професор Бек от Института и Емилио Тофиано, големия италиански художник. Поканата ми струва четиринайсет франка, хубава черна папийонка от Хамбург, бели ръкавици, нова риза — и фрак, за първи път в живота ми. И пак за първи път в живота ми си подкъсих брадата по френски маниер. И за да се преборя със срамежливостта си сложих малко кокаин под езика.

— Кокаин ли? Не е ли отровен?

— Всичко е отрова, ако се взима в прекалено големи дози, дори виното. От две години изследвам това вълшебно вещество. Вижте, кокаинът е алкалоид, който се получава от едно растение, което туземците в Америка дъвчат, за да понасят по-лесно надморската височина в Андите. За разлика от опиума и алкохола обаче действа възбуждащо, но без отрицателни ефекти. Действа отлично като обезболяващо, особено в офталмологията и за лечение на астма, полезен е при лечението на алкохолизма и на токсикоманиите, перфектен е срещу морската болест, ценен е при лечението на диабета, премахва като с магическа пръчка чувството за глад, сънливост, умора, добър заместител е на тютюна, лекува диспепсия, газове, колики, гастрити, хипохондрия, възпаления на гръбначния мозък, сенна хрема, укрепва организма при туберкулоза и лекува мигрена, при случаи на остър кариес, ако в кухината се вкара тампон с памук, напоен с четирипроцентов разтвор на кокаин, болката преминава незабавно. И преди всичко е отличен за повдигане самочувствието у депресирани, повдига духа, прави хората дейни и оптимисти.

Докторът беше вече на четвъртата чаша и съвсем очевидно пиянството му беше от меланхоличните. Наведе се към мен, сякаш ще се изповядва:

— Кокаинът е страхотен за човек като мен, който, както все повтарям на моята обожавана Марта, не се смята за кой знае колко привлекателен, който в годините на младостта си никога не е бил млад, а сега, на трийсетгодишна възраст, не успява да се превърне в зрял мъж. Навремето целият бях изтъкан от амбиции и натрапчива любознателност и от ден на ден все повече се обезверявах от факта, че майката природа не ме е дарила милостиво с гениалността, с която от време на време удостоява кого ли не.

Ненадейно спря да говори, като човек, дал си сметка, че е разголил душата си. Хленчещо юдейче, казах си. И реших да го поставя натясно.

— Не разправят ли за кокаина, че е афродизиак? — попитах.

Фройд се изчерви.

— И това свойство има, поне така мисля… но нямам опит в това отношение. Като мъж не съм подвластен на тези прекомерни щения. А като лекар сексът не ме провлича много като обект за изследване. Макар че и в „Ла Салпетриер“ започва да се говори много за секс. Шарко установи, че една от пациентките, някоя си Огюстин, в остър пристъп на истерия разказва как първоначалната й травма е свързана със сексуално насилие, извършено над нея като дете. Не отричам, естествено, че някои от травмите, които отключват истерията, може и да са свързани със секса, само това липсваше. Просто ми се струва преувеличение всичко да се свежда до секса. Може би пък си оставам далече от тези проблеми само заради моята дребнобуржоазна pruderie[37].

Не, казах си. Не е заради твоята pruderie, а е защото като всички обрязани от твоята раса си обсебен от секса, но се опитваш да забравиш за него. Искам да те видя само как ще сграбчиш с потните си ръце твоята Марта и как ще й направиш цяло котило малки юдейчета и така ще я разнищиш, че ще се разболее от охтика…

Междувременно Фройд продължаваше:

— Моят проблем е по-скоро, че свърших запасите си от кокаин и отново изпадам в меланхолия, древните доктори биха казали, че от мен се лее черна жлъчка. По едно време си купувах препаратите на Мерк и Гее, само че се наложи да прекъснат производството им, защото суровината, която получаваха, беше негодна. Свежите листа могат да се обработват само в Америка и най-доброто производство е на „Парк и Дейвис“ в Детройт, една по-разтворима разновидност, чисто бяла на цвят и с ароматен мирис. Имах малко от нея, но тук в Париж не знам към кого да се обърна.

Детска игра за човек, който познава всички тайни на площад „Мобер“ и околностите му. Познавах индивиди, на които само да им споменеш не само за кокаин, а и за диамант, препариран лъв или бутилка сярна киселина и на другия ден ти ги донасят, без да се налага да ги питаш откъде са ги взели. За мен кокаинът е отрова, казах си, и какво лошо да помогна на един юдей да се трови? И тъй, казах на доктор Фройд, че само в разстояние на няколко дни ще му доставя солиден запас от неговия алкалоид. Естествено, Фройд изобщо не се усъмни, че начинът ми на действие съвсем не е безукорен.

— Знаете ли — казах му, — ние антикварите познаваме най-различни хора.

Всичко това няма нищо общо с моя проблем, просто в края на краищата взехме да се доверяваме един на друг и започнахме да си говорим за какво ли не, Фройд беше речовит и остроумен, може пък да грешах, че е евреин. С него беше по-приятно да се разговаря, отколкото с Бурю и Бюро, по едно време стигнахме и до експериментите на тия двамата и му споменах за пациентката на Дю Морие.

— Мислите ли, че болна като нея може да бъде излекувана с магнитите на Бурю и Бюро? — попитах го.

— Скъпи приятелю — отговори Фройд, — при много от случаите, с които се занимаваме, се отдава прекалено голямо значение на физическата страна, а се забравя, че болестта се появява най-вероятно по причини, заложени в психиката. Ако причините са психически, трябва да се лекува психиката, не тялото. При една травматична невроза истинската причина за болестта е не увреждането, то само по себе си не е кой знае какво, а именно първоначалната психична травма. Нима човек, изпитал силна емоция, не се случва да припадне? В такъв случай, ако се занимаваш с нервни болести, за теб важното е не как се губи съзнание, а каква е била емоцията, която е накарала пациента да го загуби.

— Как може да се разбере каква е била тази емоция?

— Виждате ли, скъпи приятелю, когато са налице отчетливи симптоми на истерия, както в случая на пациентката на Дю Морие, хипнозата може да възпроизведе изкуствено същите симптоми и наистина може да се стигне до началната травма. При други пациенти обаче преживяното е било толкова непоносимо, че се опитват да го заличат изцяло, да го поставят в недостъпна част на душата си, толкова недостъпна, че да не може да се достигне до него дори под хипноза. От друга страна, защо пък именно под хипноза да сме по-дейни умствено, отколкото като сме будни?

— Значи никога няма да знаем…

— Не искайте от мен ясен и окончателен отговор, защото споделям с вас мисли, които не са оформени докрай. Понякога се изкушавам от мисълта, че до тези дълбочини се стига само при сънуване. И древните са знаели, че сънищата може да разкриват много неща. Подозирам, че ако болният може да говори с човек, способен да го слуша, и то продължително, с дни, и като разказва какво е сънувал, първоначалната травма може да излезе отново на повърхността и да се проясни. На английски се говори за talking cure[38]. Сигурно ви се е случвало да разказвате отдавнашни събития на някого и докато разказвате, да възстановявате подробности, които сте забравили, или по-скоро сте мислили, че сте забравили, а всъщност са запазени в някоя скрита гънка на мозъка? Убеден съм, че колкото по-подробна е тази възстановка, толкова по-лесно може да се открои някаква случка, аз пък, случка, някаква незначителна подробност просто, някакъв нюанс, който обаче е имал толкова непоносимо смущаващ ефект, че да предизвика… как да го кажа, Abtrennung, Beseitigung, не мога да намеря точния термин, на английски бих казал removal, как се казва на френски, когато се изрязва някой орган… ablation? А, да, на немски точният термин трябва да е Entfernung.

Ето как проличава евреинът, казах си. Май че още тогава вече се занимавах с разните му там еврейски заговори и с плана на тази раса да прави синовете си лекари и аптекари, за да контролират и съзнанието, и тялото на християните. Значи ако съм болен, искаш да се оставя в ръчичките ти и да си кажа всичко, дори и това, дето не знам, та да станеш господар на душата ми. Ама това е по-лошо, отколкото изповедта пред йезуита, при нея поне мога да говоря защитен от решетка и мога да не казвам каквото мисля, а ще правя като всички, нещата се назовават с едни и същи, почти технически термини: откраднах, поддадох се на сладострастие, не уважих татко или майка. Издава те самият ти език, говориш за отстраняване като че ли искаш да ми обрежеш мозъка…

Ала междувременно Фройд започна да се смее и поръча още една бира.

— Да не вземете думите ми за чисто злато. Това са си фантазии на един нерешителен човек. Като се върна в Австрия, ще се оженя и за да издържам семейството, ще трябва да отворя лекарски кабинет. И тогава ще използвам внимателно хипнозата, както ме е учил Шарко, и няма да си завирам носа в сънищата на пациентите си. Да не съм някоя пророчица, нещо като Пития. Питам се дали на пациентката на Дю Морие няма да й се отрази добре да вземе малко кокаин.

Така завърши този разговор, без да остави кой знае какви следи в паметта ми. Но сега всичко това ми изплува пак, когато съм ако не в положението на Диана, то поне на почти нормален човек, изгубил част от паметта си. Пък и Фройд кой го знае къде е, а и аз за нищо на света не бих се захванал да си разказвам живота не само на евреин, а дори и на най-добрия християнин. С моята професия (каква?) трябва да разказвам истории на другите срещу заплащане, но в никакъв случай не бива да издавам нищо за себе си. Ала мога да разкажа собствената си история на самия себе си. Спомних си за Бурю (или беше Бюро), който ми каза, че имало факири, които се самохипнотизирали, като гледали втренчено в пъпа си.

И така, макар и неохотно, реших да водя този дневник, като разказвам миналото си, и докато го прехвърлям, би ми било приятно да ида на улица „Монторгьой“, в „Ше Филип“. Прехвърлям в ума си и най-незначителните подробности, докато най-сетне не изплува (как се казваше?) травмиращата случка. Само. И искам да се излекувам сам, без да се оставям в ръцете на лекарите на лудите женоря.

Преди да започна (но вече започнах, още вчера), би ми било приятно да ида на улица „Монторгьой“, в „Ше Филип“, за да се настроя душевно към тази форма на самохипноза. Бих седнал спокойно, бих разглеждал дълго менюто, онова, което сервират от шест вечерта до полунощ, и бих си поръчал potage à la Crécy[39], калкан в сос от каперси, телешко филе и langue de veau au jus[40], за да завърша със сорбе с вишновка и дребни сладки, всичко това полято обилно с две бутилки старо бургундско.

Междувременно ще бие полунощ и вниманието ми ще е привлечено от нощното меню: бих си позволил бульон от костенурка (сетих се за един такъв много вкусен бульон, на Дюма — значи ли, че съм познавал и Дюма?), сьомга с лукчета и ангинари с черен пипер от Ява, като завърша със сорбе с ром и английски ароматизирани сладкиши. Като напредне нощта, бих се угостил с някоя вкусотия от сутрешното меню, тоест soupe sux oignons[41], като супите дето сърбат в този момент хамалите в Халите, доволен, че мога да се натъпча заедно с тях. Сетне, за да се подготвя за напрегнатата утрин, едно много силно кафе и едно pousse-café[42] с коняк и кирш.

Да си кажа право, би ми станало тежичко на стомаха, но пък душата ми щеше да се отпусне.

Уви, не можех да си позволя това сладко своеволие. Нямаш памет, казах си, ако в ресторанта срещнеш човек, който те познава, е възможно да не го познаеш. Как ли ще се изложиш тогава?

Запитах се как да реагирам на човек, който ме потърси в магазина. С оня със завещанието на Бонфоа и с онази с причастията нещата минаха гладко, но по случайност. Отвън закачих надпис: „Собственикът ще отсъства за един месец“, без да става ясно кога започва месецът и кога свършва. Докато не разбера нещо повече, трябваше да се крия вкъщи като в леговище и да излизам само от време на време да си купя нещо за ядене. Може пък и малко пост да ми дойде добре. Всъщност дали случващото се с мен не е резултат от някое прекомерно угощение, което съм си позволил… кога? Прословутата вечер на 21-ви ли?

Освен това ако ще започвам да се връщам към миналото си, ще трябва да гледам втренчено в пъпа си, както казваше Бюро (или Бурю?), а на пълен стомах, като се има предвид, че се намирам за прекалено дебел, както си е редно на моята възраст, би трябвало да започна да си спомням, като си гледам пъпа в огледалото.

Вместо това започнах вчера, седнал на това писалище, и пиша ли пиша без почивка, без да се разсейвам, само от време на време дъвча по нещо и пия, това да, пия невъздържано. Най-хубавото нещо в този дом е добрата кухня.

4.

Времената на дядо

26 март 1897

Детството ми. Торино… Хълм отвъд По, аз на балкона с мама. После мама я нямаше, седнал на балкона пред хълма, пред залеза, баща ми плачеше, дядо казваше, че Господ си я прибрал.

С майка ми говорех на френски както всеки пиемонтец от добро семейство (тук в Париж акцентът ми е като на човек, който е от Гренобъл, където се говори най-чистият френски, не като babil[43] на парижаните). Още в детството си се чувствах повече французин, отколкото италианец, както е с всеки пиемонтец. Затова намирам французите за нетърпими.

* * *

Детството ми беше изпълнено с дядо, не толкова с баща ми или майка ми. Мразех майка ми, която си беше отишла без предупреждение, баща ми, задето не е бил в състояние да й попречи, Бог, защото е поискал това, и дядо, защото му се струваше в реда на нещата Бог да иска такива работи. Баща ми винаги беше някъде другаде — да основава Италия, казваше той. После пък Италия разоснова него.

Дядо, Джован Батиста Симонини, бивш офицер от пиемонтската армия, която, доколкото си спомням, напуснал по време на Наполеоновите нашествия, когато се записал във войската на Бурбоните във Флоренция, а след като и Тоскана попаднала под контрола на Наполеон, се върнал в Торино като капитан от запаса, за да може да се отдава на озлоблението си колкото му душа иска. Носът му беше пъпчив — когато ме гушкаше, виждах само носа му. И по челото си усещах пръски от слюнката му. Беше онова, което французите наричат ci-devant[44], пълен с носталгия по Стария режим, и не се беше примирил с безобразията на Революцията. Не се беше отказал от culottes[45] — прасците му още си ги биваше, — закопчани под коляното със златна тока; златни бяха и катарамите на лачените му обувки. Жилетката, сакото и вратовръзката му придаваха малко претенциозен вид. Макар че според правилата за елегантност от едно време би трябвало да носи и напудрена перука, той се беше отказал от нея, защото, казваше, дори ония, дето са яли християни като Робеспиер, са носели напудрени перуки.

Така и не разбрах дали е богат, но не се лишаваше от добрата кухня. От дядо ми и детството ми помня най-вече bagna caöda: глинен съд на печката, а вътре в него първо цвърчи зехтин с аншоа, чесън и масло, а после къкрят ангинарите (те преди това се накисваха в студена вода и лимонов сок — а според някои, но не и според дядо, и в мляко), сурови или печени чушки, бели листа от къдраво зеле, земна круша, много крехък карфиол — или (но те си бяха бедняшка работа) варени зеленчуци, лук, цвекло, картофи или моркови. Обичах да ям, а на дядо му правеше удоволствие да ме гледа как се угоявам (казваше го разнежено) като прасенце.

Дядо ме пръскаше със слюнка и ме учеше на своите крилати мисли:

— Революцията, момчето ми, ни направи роби на една атеистична държава, станахме по-неравни отпреди и братята станаха врагове, всеки е Каин за другия. Не е хубаво да си прекалено свободен, нито пък да имаш всичко необходимо. Предците ни са били по-бедни и по-щастливи, защото са си оставали в досег с природата. Модерните времена ни дадоха парната машина, а тя убива селото, и механичните станове, които взеха работата на толкова много бедняци, пък и не произвеждат платове като едновремешните. Оставен сам на себе си човек е прекалено лош, за да бъде свободен. Малкото свобода, от която се нуждаем, трябва да се гарантира от монарх.

Любимата му тема беше обаче абат Барюел[46]. Щом се сетя за детството си, пред очите ми се появява абат Барюел — той сякаш живееше вкъщи, нищо че сигурно е бил починал отдавна.

— Виж какво, момченце — чувам да казва дядо, — след като безумието на Революцията разтърси всички нации в Европа, се чу един глас, който разкри, че революцията не е нищо друго освен последния или най-нов епизод от една световна конспирация начело с тамплиерите срещу трона и олтара, или с други думи, срещу краля и по-точно краля на Франция и нашата пресвета майка Църквата… Това беше гласът на абат Барюел, който в края на миналия век написа своите Mémoires pour servir à l’histoire du jacobinisme[47]…

— Но, дядо, какво общо имат тамплиерите? — питах аз; знаех вече историята наизуст, ала исках да дам възможност на дядо да повтори любимата си история.

— Тамплиерите, момченце, са били могъщ рицарски орден и били изтребени от краля на Франция, за да им вземе имотите, като повечето изгорил на клада. Оцелелите обаче основали таен орден, за да си отмъстят на френския крал. И наистина, щом гилотината отрязала главата на крал Луи, някакъв непознат се качил на подиума, вдигнал главата на нещастника и извикал: „Жак дьо Моле, отмъстен си!“. А Моле бил великият майстор на тамплиерите, който бил изгорен от краля на Ил дьо ла Сите в Париж.

— Ама кога е бил изгорен този Моле?

— През 1314 година.

— Чакай да сметна, дядо, че това са почти петстотин години преди Революцията. Как са се крили тамплиерите през тези петстотин години?

— Проникнали в сдруженията на старите зидари на катедралите, от тези сдружения се родило английското масонство, което се казва така, защото членовете му наричат себе си free masons, или свободни зидари.

— Защо пък зидарите ще правят революция?

— Барюел разбрал, че тамплиерите и свободните зидари били завладени и развратени от илюминатите от Бавария! А тази секта била ужасна, основана от някой си Вайсхаупт, в нея всеки член познавал само непосредствения си началник и не знаел нищо за водителите по-нагоре и за целите им, а целта им била не само да унищожат трона и олтара, а и да създадат общество без закони и без морал, в което имотите и дори жените са общи. Да ме прости Господ, че разказвам такива неща на едно дете, но трябва да се знаят козните на Сатаната. Свързани най-тясно пък с илюминатите от Бавария били двама отрицатели на всякаква религия, дето създали печално известната Енциклопедия, имам предвид Волтер, Д’Аламбер и Дидро и всякаквите му там гении, които във Франция по подражание на илюминатите говорели за Века на Светлината, а в Германия за Проясняване или Обяснение, и накрая се събрали тайно, за да начертаят плановете за падането на краля, и създали Клуба на якобинците, което идва от Жак дьо Моле. Ето кой кроял заговори за избухването на Революцията във Франция!

— Този Барюел разбрал всичко…

— Така и не разбрах как така от ядро от християнски рицари може да израсне секта, враждебна на Христос. Тя е като маята за тестото, без нея тестото не бухва и не става хляб. Каква е била маята, която някой, или съдбата, или дяволът са сложили вътре в още здравото тяло на тайните сборища на тамплиерите и на свободните зидари, за да заквасят от него най-дяволската секта на всички времена.

Тук дядо спираше за малко, сключваше ръце, сякаш за да се съсредоточи по-добре, усмихваше се хитровато и с пресметната и тържествуваща скромност обявяваше:

— Този, който за първи път събра смелост да го каже, е твоят дядо, мило дете. Щом прочетох книгата на абат Барюел, не се поколебах нито за миг и му написах едно писмо. Иди там в дъното, момченце, и вземи онова ковчеже там.

Правех го, дядо отваряше ковчежето с един позлатен ключ, който държеше увесен на шията си, и изваждаше от него лист хартия, пожълтял от четирийсетгодишната си възраст.

— Това е черновата на писмото, беловата изпратих на Барюел. Пак виждам как дядо чете, като прави драматични паузи:

— „Приемете, господине, най-искрени поздравления за Вашия труд от един невеж военен като мен. Той с право може да се нарече най-важният труд на миналия век. О, колко добре изобличихте гнусните секти, които проправят пътя на Антихриста и са непримирими врагове не само на християнската религия, а и на който и да е култ, на всяко общество, на всеки ред. Една от тези секти обаче споменавате само мимоходом. Може би е нарочно, може би защото е най-познатата и следователно предизвиква най-малко страхове. Според мен все пак тя е най-страшната сила, като се имат предвид големите й богатства и неприкосновеността, на която се радва във всички европейски държави. Разбирате, господине, че говоря за еврейската секта. Тя изглежда изцяло отделена и различна от останалите секти, но в действителност не е. Всъщност само някоя от тях да се покаже като враг на името християнско и тя започва да я подпомага, да й плаща, да я закриля. Не я ли видяхме, и не я ли виждаме и сега да сипе своето злато и своето сребро, за да поддържа и да насочва модерните софисти, каквито са франкмасоните, якобинците, илюминатите? Следователно евреите заедно с другите сектанти образуват общност с цел унищожение на името християнско. Не мислете, господине, че всичко това е едно преувеличение от моя страна. Излагам само нещо, което са ми казали самите евреи…“

— А как научи тези неща от евреите, дядо?

— Бях съвсем млад офицер от пиемонтската армия, когато Наполеон нахлу в сардинските държави, победи ни при Милезимо и Пиемонт беше присъединен към Франция. Това беше тържеството на безбожните бонапартисти, които подгониха нас, кралските офицери, за да ни обесят. Казваха, че не е безопасно да ходиш нагоре-надолу с униформа, дори да те виждат с униформа не беше безопасно. Баща ми, нали беше търговец, си имаше вземане-даване с един евреин лихвар, който трябваше да му връща не знам каква услуга, и така с негова помощ за няколко седмици, докато обстановката се успокои, успях да изляза извън града и да ида при едни роднини във Флоренция, където той ми предостави — за доста пари, естествено — една стаичка в гетото, което тогава се намираше точно на гърба на нашата сграда, между улица „Сан Филипо“ и улица „Деле Розине“. Не че ми беше приятно да се смесвам с тия съмнителни люде, ала беше единственото място, където на никого не би хрумнало да стъпи, евреите не можеха да излизат оттам и почтените хора го заобикаляха отдалеч.

Дядо закриваше очите си с длани сякаш за да отпъди някое непоносимо видение и продължаваше:

— И така, докато чаках да отмине бурята, поживях в тези зловонни лабиринти, където понякога се тъпчеха по осем души в една стая, там е и кухнята, и леглото, и ведрото за изхождане, всички са разядени от анемия, с восъчножълта кожа, със съвсем лек синкав оттенък като севърски порцелан, все гледат да се заврат в някой скрит ъгъл, осветявани само от светлината на една-единствена свещ. Сякаш без капчица кръв, с жълтеникави лица, косата с цвят на желатин за готвене, брадата с неопределено червеникав оттенък, а когато е черна, с отблясъци като на избелял редингот… Не можех да понасям зловонието на жилището си и обхождах петте вътрешни двора, много добре си ги спомням, Големия двор, Двора на Свещениците, Двора на Лозата, Двора на Кръчмата и Двора на Терасата, свързани с ужасни покрити тунели, Тъмните врати. Сега можеш да видиш юдеи дори на площад „Карлина“, къде ли не, Савоите нали подвиха опашка, ама тогава се тъпчеха един до друг по ония ми ти улички без слънце, та както бях заобиколен от мазната им гадна тълпа (не от страх от бонапартистите), стомахът ми се повдигаше и аха да не издържи…

Дядо правеше пауза и си избърсваше устните с носна кърпичка сякаш да премахне от устата си непоносимия вкус.

— И така, на тях дължах спасението си, какво унижение само. Ние християните ги презирахме наистина, ала и те не бяха мили с нас, направо ни мразеха, впрочем и до днес ни мразят. Така че взех да разправям, че съм роден в Ливорно в еврейско семейство и като съвсем мъничък съм бил отгледан от роднини, които за нещастие взели, че ме кръстили, но в сърцето си съм останал завинаги евреин. Тези мои откровения не им правеха никакво впечатление, защото — казваха ми те — толкова много от тях били в същото положение като моето, че вече не им обръщали внимание. Но думите ми спечелиха доверието на един старец, който живееше в Двора на Терасата до една фурна за маца.

Като разказваше за тази среща, дядо се оживяваше и започваше да върти очи и с жестове подражаваше на евреина, за когото говореше. Както изглежда, този Мордехай бил от сирийски произход и в Дамаск се замесил в една неприятна история. В града изчезнало едно арабче и най-напред никой не се сетил за евреите, защото се смятало, че юдеите убиват за своите ритуали само християнчета. После обаче в дъното на някакъв ров намерили останките на трупчето, което сигурно било накълцано на хиляди парченца и после счукано в хаван. Начинът на извършване на престъплението много приличал на престъпленията, които били приписвани обикновено на евреите, още повече че наближавала Пасха и евреите имали нужда от християнска кръв, за да омесят мацата, така че като не успели да хванат някое християнче, заловили арабчето, кръстили го и после го убили.

— Знаеш ли — продължаваше дядо, — че кръщението винаги е валидно, който и да го направи, стига само кръстникът да го извърши според канона на Светата римска църква, а това перфидните юдеи го знаят много добре и никак не ги е срам да изричат: „Кръщавам те така, както би те кръстил християнин, в чието идолопоклонничество не вярвам, но което той следва и в което вярва изцяло“. Така нещастното мъчениче имало щастието да иде в рая, макар и благодарение на дявола.

Веднага заподозрели Мордехай. За да го принудят да проговори, му вързали ръцете зад гърба, провесили тежести на краката му и поне десет пъти го повдигали със скрипец и после го оставяли да виси. Слагали сяра под носа му и го спускали в ледена вода, а когато подавал глава, я натискали надолу, и така докато не си признал. Или по-точно говорело се, че за да се отърве, нещастникът посочил имената на петима събратя по религия, които нямали нищо общо с всичко това, и те били осъдени на смърт, а той бил пуснат на свобода с измъкнати от ставите крайници и бил изгубил разсъдъка си, ала човек с добра душа го качил на борда на един търговски кораб, който отплавал за Генуа, иначе останалите евреи щели да го пребият с камъни. На кораба някаква монахиня го убедила да се кръсти и той се съгласил, за да получи помощ, след като слезе от кораба в Сардинското кралство, но в сърцето си останал верен на религията на дедите си. Ще да е бил това, което християните наричат двуличник, само че щом пристигнал в Торино и поискал убежище в гетото, отрекъл, че се е кръщавал в християнската вяра, и мнозина го мислели за неистински юдей, запазил в сърцето си новата си християнска вяра — и така той се оказал, така да се каже, двоен двуличник. Ала тъй като никой не можел да докаже разните му там отвъдморски слухове, всички му помагали да преживява някак от едната благотворителност, дето се полага на умопобърканите, но пък тя била доста постна, та го заврели в един бордей, дето не смеел да живее никой друг обитател на гетото.

Според дядо каквото и да е ставало със стареца в Дамаск, той не бил полудял. Само дето в гърдите му горяла неугасима омраза към християните и в онази дупка без прозорци с трепереща ръка хванал дядо за китката, втренчил в него святкащите си в тъмното очи и му казал, че оттогава бил посветил живота си да мъсти на християните. Разказал му, че техният Талмуд изисквал да се мрази християнската раса и че за да развалят отвътре християните, те, евреите, измислили франкмасоните, на които той бил станал един от скритите водачи и командвал ложите на Неапол и Лондон, само дето трябвало да остане незнаен, потаен и отделен от другите, за да не го наръгат с кинжал йезуитите, които неуморно го преследвали навсякъде.

Докато говорел, се озъртал, сякаш от всеки тъмен ъгъл можел да изскочи йезуит с кинжал, после си издухал шумно носа, оплакал тежката си участ, пък после се позасмял хитро и отмъстително, като се сетил, че целият свят живее в неведение за страшната му власт; попипвал мазно ръцете на Симонини и продължавал да си фантазира. И казвал, че стига Симонини да пожелае, тяхната секта би го приела с радост, а той щял да му помогне да влезе в най-тайната от масонските ложи.

Така му разкрил, че както Мани, пророкът на сектата на манихейците, така и прословутият старец от Планината, който упойвал своите убийци с дрога и после ги изпращал да избиват християнските князе, били от юдейската раса. Че както франкмасоните, така и илюминатите били основани от двама евреи и че от евреите произлизали всички антихристиянски секти, които понастоящем били толкова многобройни по целия свят, че броят им надхвърлял няколко милиона души от двата пола, и те били във всяко съсловие, във всеки чин и във всеки социален слой, включително много духовници и дори няколко кардинали, и се надявали, че нямало да мине много време, преди да имат и свой папа (само дядо да можеше да види какво се случи през следващите години, когато на трона на Свети Петър успя да седне едно неясно същество като папа Пий Девети, щеше да се убеди, че тази работа не изглежда толкова неправдоподобна), че за да измамят по-лесно християните, самите евреи често се престрували на християни, пътували и преминавали от една страна в друга с фалшиви кръщелни свидетелства, получени от корумпирани свещеници, че се надявали със силата на парите и на измамите да получат от всички правителства граждански права, както вече били на път да ги получат в много страни, и че получели ли гражданство, както всички други хора започвали да купуват земи и че по пътя на лихварството лишавали християните от имотите и съкровищата им, и че си били поставили за цел в течение на по-малко от един век да станат господари на света, да премахнат всички други секти, за да възцарят господството на своите, да превърнат християнските църкви в синагоги и да заробят всички християни.

— Ето какво разкрих на Барюел — завършваше дядо. — Може и да съм преувеличил, като казвам, че съм научил това, което ми довери само един човек, от различни хора, но бях и все още съм убеден, че онзи старец казваше истината. Така и написах, ето, чуй.

И дядо продължаваше да чете:

— „Ето какви са, господине, коварните предначертания на еврейската нация, за които чух със собствените си уши… Желателно ще е, прочее, енергично и съвършено перо като Вашето да отвори очите на гореупоменатите правителства, тъй щото да ги подтикне да върнат този народ в унизеното положение, което му се пада, положение, в което нашите политически по-осведомени и по-благоразумни бащи са имали винаги грижата да го държат. Да направите тъкмо това Ви приканвам, господине, като Ви моля да извините мен, италианеца, войника, за грешките в това писмо. Желая Ви да получите най-щедра отплата от ръката Божия за бляскавите Ви трудове, с които обогатихте Неговата църква, и нека Той вдъхне както към Вас, така и към Вашите читатели най-висока почит и най-дълбоко уважение, които, прочее, аз изпитвам към Вас, господине, аз, вашият най-скромен и най-послушен слуга Джовани Батиста Симонини“.

На това място дядо всеки път прибираше писмото в ковчежето, а аз питах:

— И какво отговори абат Барюел?

— Не благоволи да ми отговори. Понеже имах обаче някой и друг добър приятел в римската курия, разбрах, че този малодушник се е боял, че като разпространи истината, ще даде ход на истинско изтребление на евреите, а той не бил разположен да предизвика такова нещо, защото смятал, че сред тях някои били невинни. Влияние трябва да са оказали освен това и машинациите на френските евреи от онова време, когато Наполеон реши да се срещне с представители на Великия синедрион, за да получи подкрепата им за своите амбиции — и някой трябва да е дал да се разбере на абата, че не е добре да мъти водата. В същото време Барюел не го стърпяло да си мълчи съвсем и изпратил оригинала на писмото ми на светия папа Пий Седми — а няколко копия и на доста епископи. И нещата не свършили дотук, защото предоставил писмото и на кардинал Феш, тогава примас на Галия, за да запознае с него Наполеон. Направил същото и по отношение началника на парижката полиция. И, казват ми, парижката полиция направила запитване до римската курия относно надеждността ми като свидетел — а пък за беля бях надежден и кардиналите нямало как да го отрекат! В общи линии Барюел хвърлял камъка, но криел ръката, не искал да разбутва гнездото на оси повече, отколкото вече била сторила това книгата му, но докато се правел, че си кротува, разпращал разкритията ми на половината свят. Трябва да имаш предвид, че Барюел бил възпитан от йезуитите, ала след като Луи Петнайсети ги изгонил от Франция, бил ръкоположен за обикновен свещеник и пак станал йезуит, когато Пий Седми възстановил пълната легитимност на ордена. Както знаеш, аз съм ревностен католик и храня дълбоко уважение към всеки с расо, но йезуитът си е йезуит, едно казва и върши друго, а Барюел се държа тъкмо така…

И дядо се изкискваше — през малкото му останали зъби хвърчеше слюнка, — развеселен от намирисващата си на грях дързост.

— Ето, скъпи ми Симонино — заключаваше той, — стар съм, не ми е в природата да бъда глас в пустиня, те като не пожелаха да ме чуят, ще отговарят пред Всемогъщия Отец Бог, а аз поверявам на вас младите факела на истината, понеже сега трижди проклетите евреи стават все по-могъщи, а нашият малодушен суверен Карло Алберто показва все повече снизходителност към тях. Ала заговорът им ще го свали от трона…

— И тук в Торино ли заговорничат? — питах аз.

Дядо се оглеждаше, сякаш някой го подслушва, а сенките на залеза затъмняваха стаята.

— Тук и навсякъде — отвръщаше той. — Проклето племе са, а в техния Талмуд пише, както твърдят прочелите го, че евреите трябва да проклинат християните по три пъти дневно и да молят Бог да ги изтреби и унищожи, а срещне ли някой от тях християнин в близост до пропаст, е длъжен да го бутне в нея. Знаеш ли защо се казваш Симонино? Пожелах родителите ти да те кръстят така в памет на свети Симонино, дете мъченик от петнайсети век, века на събора в Тренто, евреите го отвлекли, убили го и го накълцали на парчета, разбира се, за да употребят кръвта му за техните си ритуали.

* * *

„Ако не си добро дете и не заспиш веднага, тази нощ при теб ще дойде страшният Мордехай“. Така ме плаши дядо. А аз не мога да заспя в таванската си стаичка, напрягам слух при всяко проскърцване на старата къща, струва ми се, че чувам стъпките на страшния старец по тясната дървена стълба, идва да ме вземе и да ме замъкне в пъклената си дупка, където ще ме кара да ям маца, замесена с кръвта на деца мъченици. Нещо май бъркам с разказите на мама Тереза, старата слугиня, която е откърмила баща ми и още се влачи по пантофи из къщата, чувам Мордехай да фъфли и да мляска: „Уф, уф, на християнчета ми мирише“.

* * *

Вече съм на почти четиринайсет и няколко пъти се изкушавам да вляза в гетото, което вече се е проточило като лига отвъд границите си, нали в Пиемонт много ограничения са на път да изчезнат. Може би докато обикалям почти по границите на този забранен свят срещам също и евреи, ала съм чувал да казват, че мнозина са изоставили вековното си характерно облекло. Предрешват се, предрешват се те, казва дядо, разминаваме се с тях, без да знаем дори. И така, докато обикалям около границите, срещам едно момиче с черна коса, което всяка сутрин минава през площад „Карлина“ и носи в един дюкян наблизо незнайно каква кошница, покрита с кърпа. Погледът пламенен, очите й кадифени, кожата смугла… Не е възможно да е еврейка, не може онези бащи, които дядо описва с лица като на хищни птици и отровни очи, да са създали жени като тази. И все пак тя явно излиза от гетото.

За първи път поглеждам жена, която не е мама Тереза. Минавам и се връщам обратно всяка сутрин и само като я видя отдалеч сърцето ми се разтупква. Ако някоя сутрин не я видя, обикалям площада и не си тръгвам, а през това време дядо ме чака седнал на масата и ядосано прави топчета от хляб.

Една сутрин се осмелявам да спра момичето и свел очи я питам дали мога да й помогна да носи кошницата. Тя високомерно ми отговаря, че като нищо може да си я носи сама. Ала не ме нарича monssü, à gagnu, момченце.

Не я потърсих и не я видях повече. Унижи ме дъщеря на Сион. Може би защото съм дебел? Факт е, че от този момент започна войната ми с дъщерите Евини.

* * *

През цялото ми детство дядо не поиска да ме изпрати в училищата на Кралството, защото, казваше той, там преподавали само карбонари и републиканци. През всичките тези години си останах сам вкъщи и с часове гледах другите деца, които си играеха на брега на реката, така, сякаш те ми отнемаха нещо мое; през останалото време стоях затворен и учех с някой йезуит, избиран от дядо според възрастта ми измежду тлъстите черни гарвани, които го заобикаляха. Ненавиждах поредния учител не само защото ми преподаваше, като ме биеше с показалка по пръстите, а и защото (в редките случаи, когато разсеяно си говореше с мен) татко капка по капка вливаше в мен омраза към свещениците.

— Ама учителите ми не са свещеници, а йезуити — казвах аз.

— Още по-зле — казваше татко. — Да им нямаш вяра на йезуитите. Знаеш ли какво е писал един свят отец (и то свещеник, а не масон, не карбонар, не илюминат на Сатаната, какъвто разправят, че съм, а ангелски благ свещеник, абат Джоберти[48])? Йезуитизмът злепоставя, тормози, мъчи, клевети, преследва, разсипва хората със свободен дух, той, йезуитизмът, прогонва от публичната администрация добрите и храбрите и ги замества със сивите и гадните, той забавя, спъва, тормози, мъчи, отслабва, покварява по хиляди начини публичното и частното образование, той сее злоба, недоверие, враждебност, омраза, крамоли, явни и скрити конфликти между индивидите, семействата, класите, държавите, правителствата и народите, йезуитизмът отслабва умовете, приучва на леност сърцето и волята, изтощава младежта с изнежената си дисциплина, покварява зрялата възраст със своя компромисен и лицемерен морал, възпира, разводнява, гаси приятелството, привързаността в дома, синовната обич, свещената любов към Родината у голям брой граждани… Никога на този свят не е имало нещо по-безгръбначно, толкова твърдо и безмилостно, щом се засегнат интересите му, като йезуитите. Под обвивката на гальовното миловидно лице и на сладките медени приказки, на любезността и общителността йезуитът, който се подчинява неотклонно на дисциплината на Ордена и на заповедите на висшестоящите, крие желязна душа, непроницаема за най-свещените чувства и най-благородната обич. Той прилага най-буквално в практиката предписанието на Макиавели, че там, където става дума за добруването на Родината, няма място нито за справедливост или несправедливост, нито за милост или жестокост. Затова още от ученици ги възпитават да не се привързват към семействата си, да нямат приятели, винаги да са готови да издават на висшестоящите дори най-малкото опущение на дори най-близкия си приятел, да овладяват всяко трепване на сърцето си и да са готови на пълно послушание, perinde ac cadaver[49]. Джоберти казва, че докато адептите на индийската секта на фазингарите, или удушвачите, принасят в жертва на своето божество телата на враговете, като ги убиват с примка или с нож, италианските йезуити умъртвяват душата с езика, като влечугите, или с перо.

— Винаги съм се забавлявал — завършваше баща ми, — че някои от тези неща Джоберти ги е преписал от един роман, издаден една година преди това, „Скитникът евреин“ на Иожен Сю.

* * *

Баща ми. Черната овца на семейството. Ако слушах дядо, бил се замесил с карбонарите. Споменеше ли за възгледите на дядо, то беше полугласно, колкото да ми каже да не хващам вяра на глупостите му, ала не знам от деликатност ли, от уважение към възгледите на дядо ли, или поради липса на интерес към мен избягваше да говори за собствените си идеали. На мен ми стигаше да се заслушам в някой от разговорите на дядо с отците йезуити или да обърна внимание какво клюкарства мама Тереза с портиера, за да ми стане ясно, че баща ми е от онези, дето не само одобряват революцията и Наполеон, а освен това казват, че Италия може да се отърси от австрийската империя, Бурбоните и папската държава и да стане (тази дума не биваше да произнасям пред дядо) Нация.

* * *

Първите уроци ми преподаваше отец Пертузо с профил на белка. Той бе първият, който ме учеше на история на новото време (дядо пък ми преподаваше на старите времена).

По-късно вече плъзнаха първите слухове за карбонарските бунтове — новини за тях стигаха до мен от вестниците, които се получаваха за баща ми в негово отсъствие и аз ги прибирах, преди дядо да ги изгори — и си спомням, че трябваше да взимам уроци по латински и немски от отец Бергамаски, той беше толкова близък с дядо, че за него имаше една стаичка близо до моята. Отец Бергамаски… За разлика от отец Пертузо, той беше млад, добре изглеждащ мъж с къдрава коса, ясно очертано лице, с омагьосващ дар слово и, поне вкъщи, носеше достолепно добре изгладено и чисто расо. Виждам белите му ръце с дълги пръсти и с малко по-дълги нокти, отколкото може да се очаква у духовник.

Видеше ли ме да съм се навел над уроците, честичко сядаше зад мен, погалваше ме по главата и започваше да ми говори за многобройните опасности, заплашващи невинните младежи, и ми обясняваше, че карбонарството не е нищо друго освен предрешване на най-големия бич, комунизма.

— Комунистите — казваше той — до вчера не изглеждаха страшни, но сега след манифеста на оня Марш (така го произнасяше) трябва да разобличим козните им. Не знаеш нищо за Бабет от Интерлакен. Достойна праплеменница на Вайсхаупт, наричат я Великата Дева на швейцарския комунизъм.

Кой знае защо, отец Бергамаски, изглежда, беше обсебен не толкова от въстанията в Милано и Виена, за които се говореше в онези дни, а от религиозните сблъсъци, избухнали в Швейцария между католици и протестанти.

— Бабет била родена незаконно и израснала сред измами, кражби, обири и кръв; познавала Бог само благодарение на непрестанното богохулство около себе си. По време на сблъскванията край Люцерн, когато протестантите убили неколцина католици от първите швейцарски кантони, пронизвали сърцата им и вадели очите им в чест на Бабет. Разпуснала коси като вавилонска блудница, тя криела под мантията на прелестната си външност факта, че е глашатай на тайните общества, демонът, който нашепвал всичките му там измами и хитрини на тези тайнствени сдружения; тя се появявала ненадейно и изчезвала светкавично като блуждаещ огън, научавала най-дълбоките тайни, крадяла дипломатически пратки, без да разчупва печатите им, като усойница пропълзявала в най-труднодостъпните кабинети на Виена, Берлин и дори Петербург, фалшифицирала полици, променяла цифрите на паспорти и още като момиче познавала изкуството на отровите: и знаела как да ги сипва, както й заповядала сектата. Изглеждала обсебена от Сатаната, тъй трескава била нейната деятелност и тъй омагьосващи нейните погледи.

Кокорех се, опитвах се да не слушам, ала нощем сънувах Бабет от Интерлакен. Докато в полусън се опитвах да се отърва от образа на този демон с грива, развята върху със сигурност голи рамене, на този демоничен и уханен дух, гръдта й задъхана от сладострастие като на безбожен звяр, въжделявах я като пример за подражание — или по-точно, изпаднал в ужас от самата мисъл, че мога дори да я докосна с пръсти, изпитвах желание да бъда като нея, всемогъщо и тайнствено същество, което променя цифрите на паспортите и води към крушение жертвите си от противоположния пол.

Учителите ми обичаха да си похапват добре, този порок трябва да съм наследил от тях в зряла възраст. Спомням си трапези, на които цареше настроение ако не на открито задоволство, то поне на престорено разкаяние заради греха на чревоугодието; на тях любезните отчета повтаряха колко хубава е яхнията, която дядо беше наредил на слугинята да сготви.

Необходими бяха поне половин килограм месо без мазнини, една опашка, една трътка, парченца салам, телешки език, една главичка, свинска наденица, кокошка, една глава лук, два моркова, два стръка керевиз, шепа магданоз. Всичко това се вари повече или по-малко продължително, според вида на месото. Но, както напомняше дядо, а отец Бергамаски енергично кимаше одобрително, важно е, след като всичко това се постави в тавата, месото да се поръси с щипка едра сол и да се сипят няколко черпака горещ бульон, така че да се усили вкусът. Сервира се почти без гарнитура освен по някой и друг картоф, много важни обаче са сосовете, например гроздова горчица, сос от хрян, ароматизирана с плодове горчица и най-вече (да, дядо не правеше компромиси) зеленият сос: шепа магданоз, четири филета от аншоа, средата на едно хлебче, една лъжица каперси, една скилидка чесън, жълтъкът от едно твърдо сварено яйце. Всичко това накълцано на ситно със зехтин и оцет.

Такива бяха, спомням си, удоволствията на моето детство и юношество. Какво друго можех да искам?

* * *

Задушен следобед. Уча. Отец Бергамаски сяда безшумно зад мен — ръката му стиска тила ми — и ми шепне, че на благочестиво и добро момче като мен, което иска да избегне съблазните на противоположния пол, той би могъл да предложи не само бащинско приятелство, а и топлината и обичта, които може да му даде един зрял мъж.

Оттогава не позволявам да ме докосват свещеници. Може би се предрешвам като абат Дала Пикола само за да мога да докосвам другите?

Ала към осемнайсетата ми година дядо, който искаше да ме прави адвокат (в Пиемонт наричат адвокат всеки, който е учил право), се примири, че трябва да ми позволи да изляза от къщи и да ме изпрати в университета. За първи път опитвах какво е да общувам с връстници, ала беше късно и бях настроен недоверчиво. Не разбирах защо хихикат и се гледат съучастнически, когато си говорят за жени и си разменят френски книги с отвратителни литографии. Предпочитах да съм сам и да чета. Баща ми получаваше по абонамент от Париж „Льо Конститюсионел“, където отпечатваха с продължения „Скитникът евреин“ от Йожен Сю, и разбира се, го четях жадно. От него разбрах как йезуитите ловко организират най-ужасни престъпления, за да сложат ръка на някое наследство, потъпквайки правата на нищите и добрите. Заедно с недоверието към йезуитите четеното на тази книга ми откри прелестите на feuilleton[50]: на тавана бях открил един сандък с книги, които баща ми явно беше скрил от контрола на дядо и (аз също се опитвах да прикривам тези самотни удоволствия) прекарвах цели следобеди да чета „Парижките потайности“, „Тримата мускетари“ и „Граф Монте Кристо“, докато ме заболят очите…

Беше започнала паметната 1848 година. Всеки студент ликуваше заради възкачването на папския престол на кардинал Мастаи Ферети, същия онзи папа Пий Девети, който две години преди това беше дал амнистия на политическите затворници. Годината започна с първите антиавстрийски вълнения в Милано, където гражданите бяха решили да не пушат, за да предизвикат криза в държавното съкровище на Императорското кралско правителство (а на моите торински приятели нашите милански другари, които устояваха геройски в лицето на войниците и полицаите, когато нарочно им духаха в лицето дим от най-ароматни пури, им се струваха истински герои). Същия месец бяха избухнали революционни вълнения в Кралството на Двете Сицилии и Фердинанд Втори обеща конституция. Но докато през февруари в Париж въстаналият народ детронира Луи Филип и бе обявена (отново и най-сетне!) Републиката — и смъртното наказание за политически престъпления и робството бяха отменени и се въведе всеобщото избирателно право, — през март папата не само се съгласи на конституция, а и даде свобода на печата и освободи евреите от гетото от многобройните им унизителни и дивашки робски задължения. По същото време на конституция се съгласи и Великият дук на Тоскана, а Карло Алберто подписа Органичния закон в Сардинските кралства. И, най-сетне, също и революционните вълнения във Виена, в Бохемия, в Унгария, и онези пет дни на въстанието в Милано, довели до изгонването на австрийците, като пиемонтската армия започна военни действия, за да анексира освободеното Милано към Пиемонт. Другарите ми шушукаха също и за появата на някакъв Комунистически манифест, така че ликуваха не само студентите, а и работниците и хората с ниско социално положение, всички те бяха дълбоко убедени, че не след дълго ще обесят и последния свещеник с червата на последния крал.

Не че всички новини бяха добри, защото Карло Алберто търпеше поражения и миланчани, както общо взето и всички патриоти, го смятаха за предател; Пий Девети пък, уплашен от убийството на един свой министър, потърси убежище в Гаета под закрилата на краля на Двете Сицилии и след като беше изплюл камъчето, се криеше, показваше се не толкова либерален, колкото се беше показал преди това, и така оттегли много от отстъпките, които бе направил… В Рим обаче междувременно бяха пристигнали Гарибалди и патриотите на Мадзини, а в началото на следната година щеше да бъде обявена Римската република.

Баща ми окончателно изчезна през март и мама Тереза беше убедена, че сигурно е отишъл при миланските въстаници: към декември обаче до един от йезуитите вкъщи достигна новината, че татко се присъединил към привържениците на Мадзини, които се бяха завтекли да оглавят Римската република. Покрусен, дядо започна непрестанно да ми досажда със злокобни предсказания от рода, че вместо annus mirabilis ще е annus horribilis[51]. Вярно, в течение на същите тези месеци пиемонтското правителство забрани йезуитския орден и отчужди имотите му, и за да го изолира съвсем, забрани и близките до тях ордени като тези, посветени на Сан Карло и на Пресветата Мария, както и лигуористите.

— В навечерието сме на идването на Антихриста — нареждаше дядо, като естествено приписваше всички тези събития на еврейските козни, в които виждаше сбъднати злокобните предсказания на Мордехай.

* * *

Дядо даваше убежище на отците йезуити, които се опитваха да се скрият от народния гняв в очакване по някакъв начин да се слеят с обикновеното духовенство и в началото на 1849 година започнаха да бягат в Рим, където разказваха за ужасите в Пиемонт.

Отец Паки. След като прочетох „Скитникът евреин“, за мен той се превърна във въплъщение на отец Роден, извратения йезуит, който действа под прикритие и жертва всякакви морални принципи само и само да възтържествува Орденът, може би защото също като него прикриваше принадлежността си към ордена, като се обличаше цивилно, палтото му беше прокъсано, с яка, зацапана със засъхнала пот и покрита с пърхот, с носна кърпичка на мястото на вратовръзката, жилетка от черен плат, протрит до основата, големи обувки с вечно полепнала по тях засъхнала кал, която той, без да се притеснява, сипеше по хубавите ни килими вкъщи. Лицето му беше изпито, слабо, мъртвешко, носеше сивата си мазна коса на кичури, прехвърлени през темето върху слепоочията, очите му бяха като на костенурка, устните му тънки и лилави.

Не стига, че предизвикваше отвращение само като седне на масата, а на всичкото отгоре разваляше апетита на всички като с интонацията и речника на религиозен проповедник разказваше истории, вледеняващи кръвта:

— Приятели, гласът ми трепери, но все пак трябва да ви кажа. Проказата плъзна от Париж, не че Луи Филип беше цвете за мирисане, но беше преграда пред анархията. Тези дни видях народа на Рим! Но наистина ли беше това народът на Рим? Рошльовци и дрипльовци с единия крак в затвора, които за чаша вино биха се отрекли от рая. Не народ, а плебс, който в Рим се е слял с отпадъците на италианските и чужди градове, разните му там гарибалдийци и привърженици на Мадзини, слепи инструменти на злото. Да знаете само колко мерзки са чудовищните дела на републиканците. Влизат в църквите и чупят урните на светците, разпиляват прахта им на вятъра и използват урните за нощни гърнета. Изтръгват светите камъни от олтарите и ги омазват с изпражнения, издраскват статуите на Богородица с кинжали, избождат очите от изображенията на светците и пишат по тях думи, достойни за някой бардак. Завлекли в някакъв вход един духовник, говорил срещу Републиката, проболи го по цялото тяло с кинжали, изболи му очите и му изтръгнали езика и след като го изкормили, увили червата му около врата и го удушили. И не си мислете, че дори Рим да бъде освободен (вече се говори за помощ, която щяла да дойде от Франция), привържениците на Мадзини ще бъдат победени. Стичат се като повръщано от всички италиански провинции, хитри и лукави са, лъжовни и престорени, готови са на всичко и са дръзки, търпеливи и упорити. Ще продължат да се събират в най-потайните кътчета на града, преструването и двуличието им ги вкарват в тайните на кабинетите, в полицията, армиите, флотите, крепостите.

— А синът ми е сред тях — проплакваше дядо, сломен тялом и духом.

После на масата сервираха задушено в червено пиемонтско вино „Бароло“.

— Синът ми никога няма да разбере — казваше дядо — красотата на това месо с лук, моркови, синап, салвия, розмарин, дафинов лист, хвойна, сол, масло, зехтин и, разбира се, една бутилка „Бароло“, поднесено с качамак и картофено пюре. Правете, правете си революцията… Изгуби се вкусът към живота. Искате да прогоните татко ви, задето ядял буябес, както го правят в Ница, нали оня рибар Гарибалди ще ни го забранява… Няма вече религия.

* * *

Често отец Бергамаски се преобличаше в цивилни дрехи и излизаше, като предупреждаваше, че ще отсъства няколко дни, като не казваше нито къде отива, нито защо. Тогава влизах в стаята му, взимах расото му, обличах го и се оглеждах в едно огледало, като правех движения, сякаш танцувам. Като жена, да ме прости Господ; или пък подражавах на него. Ако се окаже, че съм абат Дала Пикола, ясно е, че това е далечният произход на моите театрални вкусове.

В джобовете на расото намерих пари (отецът явно беше забравил за тях) и реших да си позволя някое и друго прегрешение от чревоугодие, както и да се впусна из някои места в града, за които бях чувал да се говори.

Облечен така — и без да държа сметка, че по онова време това си беше вече провокация, — се впусках в криволичещите улички на Балон, онази част на Порта Палацо, която тогава се обитаваше от утайката на торинското население и откъдето идваше армията на най-лошите мошеници, от каквито гъмжеше градът. Ала за празниците пазарът на Порта Палацо ставаше необичайно оживен, хората се блъскаха, трупаха се около сергиите, слугините влизаха на рояци в месарниците, хлапетата спираха със зяпнала уста пред майсторите на козунаци, лакомниците си пазаруваха пилета, дивеч и салами, в ресторантите нямаше и една свободна маса, а с расото си аз докосвах разветите женски дрехи и с крайчеца на очите си, които държах по духовнически сведени към сключените си отпред ръце, съзирах главите на жени с шапки, бонета, воалетки или кърпи и ми се виеше свят от неразборията от дилижанси и карети, от виковете, от крясъците, от тътена.

Възбуден от суматохата, която дядо и татко, макар и по противоположни причини, бяха държали далеч от мен, се осмелих да стигна дори до пословичните с лошата си слава места на тогавашно Торино. Бях преоблечен като йезуит и тайничко се радвах на стъписването, което предизвиквах. Отивах в „Кафе ал Бичерин“, близо до Консолата, и си вземах една от онези чаши с метална дръжка и в също метална поставка, ухаещи на мляко, какао, кафе и други аромати. Още не знаех, че за bicerin е писал дори самият Александър Дюма, комуто няколко години по-късно щях да се възхищавам като на герой, ала само след два-три набега до това вълшебно място научих всичко за този нектар, който произхожда от баварейса, макар че в баварейса млякото, кафето и шоколадът са смесени, а при бичерин остават отделени на три слоя (като си остават горещи), така че можеш да си поръчаш бичерин pur e fiur, кафе и мляко, или pur e barba, кафе и шоколад, и ’n poc’ d tut, тоест по малко от всичко.

Какво блаженство само — цялата тази обстановка, външната козирка от желязо, встрани рекламните табла, калканите и капителите им от чугун, вътре дървени boiseries[52], украсени с огледала, и мраморните масички, тезгяхът, зад който се издигаха купите, от които ухаеше на бадеми и които бяха пълни с четирийсет различни вида бонбони… Доставяше ми удоволствие да се отдавам на наблюдение, особено в неделя, защото това питие беше като нектар за всеки, който спазваше пости, за да се подготви за причестяване — а бичеринът беше много търсен по време на Великите пости, защото горещият шоколад не се смяташе за храна. Лицемери.

Като оставим настрана кафето или шоколада, най-голямото удоволствие за мен беше, че мога да се представям за друг: това, че хората наистина не знаеха кой съм, ми вдъхваше чувство за превъзходство. Имах си тайна.

* * *

Впоследствие се наложи да прекъсна и в крайна сметка изобщо да прекратя тези приключения, защото се боях да не се сблъскам с някой от моите другари, които със сигурност не ме познаваха като двуличник и си мислеха, че и аз като тях съм запален по карбонарската кауза.

Срещах се с тези мечтатели за възраждане на Отечеството обикновено в „Остерия дел Гамберо д’Оро“. В една тясна и тъмна уличка, над един още по-тъмен вход имаше табелка с позлатен рак отгоре, на която пишеше: „В гостилницата на Златния рак добро вино и добро хапване“. Влизаше се в широко помещение, което служеше едновременно за склад за бутилки и за кухня. Пиеше се сред миризма на салам и лук, понякога се играеше на мора[53], а по-често, подобно на заговорници без заговор, прекарвахме вечерта да си фантазираме за някакви скорошни въстания. Кухнята на дядо ме беше приучила да си угаждам, а в „Златния рак“ най-многото можеше (ако ти се е отворил апетит) да задоволиш глада си. Ала трябваше да водя и социален живот, да се спасявам от йезуитите вкъщи, така че по-добре мазното ядене в „Рака“ с весели приятели, отколкото мрачните вечери вкъщи.

На зазоряване излизахме с дъх, вонящ на чесън, но сърцата ни бяха изпълнени с патриотичен плам, губехме се в пелената от мъгла, много удобна за момента, за да се скрием от шпионите на полицията. Понякога се изкачвахме на хълмовете на другия бряг на По и от високото съзерцавахме покривите и камбанариите, които плуваха в мъглите, изпълнили низината, а в далечината базиликата на Суперга вече беше осветена от слънцето и приличаше на фар всред морето.

Не че ние студентите говорехме само за бъдещата Нация. Както става на тази възраст, говорехме си за жени. Един по един всеки от нас си спомняше за някоя открадната усмивка, докато гледа към нечий балкон, за някоя ръка, докосната, докато слизал по стълбите, за изсушено цвете, паднало от молитвеник по време на църковна служба и хванато във въздуха (твърдеше самохвалкото), а то още ухаело на ръката, поставила го между свещените страници. Едва сдържайки яда си, аз си мълчах и си спечелих славата на скромен и добродетелен привърженик на Мадзини.

Само че една вечер най-разпуснатият измежду другарите ми разкри, че намерил на тавана у тях в един сандък, скрити от оня безсрамен негодник баща му, няколко от онези издания, които тогава в Торино се наричаха (на френски) cochons[54], и понеже не искаше да ги разтваря върху мазните маси на „Златния рак“, реши да ги заема поред на всеки от нас, така че когато дойде моят ред, нямаше как да откажа.

Така късно през нощта запрелиствах тези томове, такива едни подвързани с кожа, трябва да бяха ценни и скъпи, с гравюри на гърба и с червени капси, златни ъгли, позлатени fleurons55 на кориците, а някои и с armes *[56]. Заглавията бяха от рода на Une veillée de jeune fille или Ah! Monesehneur, si Thomas nous voyait![57], а аз прелиствах страниците разтреперан и намирах такива литографии, че от косата ми по страните и по врата ми течаха потни ручейчета: млади жени повдигаха поли и показваха ослепително белите си задни части, изложени на прищевките на лъстиви мъже — не знаех дали повече ме вълнуваха безсрамните закръглености, или почти девствената усмивка на момичето, непристойно извърнало глава към своя поругател, погледнало лукаво и усмивката му почти като на девственица озарява лицето му, обрамчено от катраненочерна коса, събрана странично в два кока; или пък много по-страшните три жени, които разкрачени върху един диван показваха онова, което би трябвало да бъде естествената защитна преграда на техните девствени срамни части, едната ги предлага на дясната ръка на някакъв разрошен мъж, който в това време прониква в безсрамницата до нея, като същевременно я целува, а третата не обръща внимание на разголените му слабини и с лявата си ръка разширява още повече неприличното си деколте, като развързва връзките на корсета. Открих освен това любопитната карикатура на абат с пъпчиво лице, който, като се взреш отблизо, се оказваше съставен от голи мъже и жени, преплетени как ли не един в друг и пронизани от огромни мъжки членове, много от които падаха на редове върху тила му, така че с тестикулите си образуваха гъста коса, която ставаше на дебели къдри.

Не си спомням как завърши тази бесовска нощ, когато сексът ми се представи откъм най-страшните си страни (в сакралния смисъл на думата, като трещенето на гръмотевицата, което извиква както чувство за божественото, така и страха от сатанинското и кощунственото). Спомням си само, че след това разтърсващо преживяване си повтарях полугласно като молитва фразата от не знам вече кой автор на религиозни произведения, която години преди това отец Пертузо ме беше накарал да науча наизуст: „Цялата красота на тялото е в кожата. И наистина, ако мъжете можеха да видят какво се крие под кожата на жените, щеше да им се гади само при вида на жена: женската прелест не е нищо друго освен гадно прибежище на кръв, телесни сокове, жлъчка. Само вижте какво се крие в ноздрите, в гърлото, в корема… А след като не смеем да докосваме дори с върха на пръстите повръщано или тор, как тогава пожелаваме да прегърнем в обятията си чувал с изпражнения?“

Може би на онази възраст все още вярвах в божествената справедливост и не отдадох случилото се следващия ден на бесовската нощ. Намерих дядо проснат в креслото си, хриптящ и със смачкан лист хартия в ръце. Повикахме лекар, взех писмото и прочетох, че баща ми е бил пронизан смъртоносно от френски куршум при защитата на Римската република, точно през онези дни на 1849 година, когато генерал Удино по заповед на Луи Наполеон се завтече да освобождава Светия престол от привържениците на Мадзини и на Гарибалди.

Дядо не почина, макар да беше на повече от осемдесет, ала с дни се затвори в гневно мълчание неясно дали защото французите и папистите бяха убили сина му, или защото синът му най-безотговорно се бе опитал да ги предизвика, заради всички патриоти накуп, дето го бяха развалили. От време на време издаваше загадъчни стонове, намеквайки вероятно за вината на евреите за събитията, които разтърсваха Италия така, както петдесет години преди това бяха разпердушинили Франция.

* * *

Сякаш за да не престана да си спомням за татко, прекарвам дълги часове на тавана с романите му, чета дошлия по пощата „Жозеф Балзамо“ от Александър Дюма, понеже той вече не може да го прочете.

Както знаят всички, в тази знаменита книга се разказва за приключенията на Калиостро и как е замислил цялата работа с огърлицата на кралицата, като с един замах разсипал морално и финансово кардинал дьо Роан, компрометирал кралицата и направил за смях целия двор до такава степен, че според мнозина мошеничеството му допринесло за подкопаването на престижа на монархическата институция и подготвило дискредитацията й, довела до революцията от 89-а.

Ала Дюма стига по-далеч и вижда в Калиостро, или Жозеф Балзамо, човека, организирал не мошеничество, а истински политически заговор, над който е надвиснала сянката на световното масонство.

Бях като омагьосан от ouverture[58]: Фон: Mont Tonerre, Гърмящия връх. На левия бряг на Рейн, на няколко левги от Вормс, се редят едно след друго мрачни възвишения — Кралското кресло, Ястребовата скала, Змийски връх и Гърмящият връх, най-високият от всички. На 6 май 1770 година (почти двайсет години преди да избухне съдбовната Революция), докато слънцето залязва над островърхата камбанария на катедралата на Страсбург и тя почти го разполовява на две огнени полукълба, някакъв Непознат пристига от Майнц и изкачва склоновете на това възвишение, като по едно време се налага да остави коня си. Изневиделица е заловен от някакви маскирани същества, които му завързват очите и го водят на една поляна, където го чакат триста призрака, увити в покрови и въоръжени с мечове. Призраците го подлагат на подробен разпит.

Какво искаш? Да видя светлината. Готов ли си да се закълнеш? И така започват изпитание след изпитание, например карат го да пие от кръвта на току-що убит предател, да стреля в главата си, за да докаже колко е послушен, и какви ли не подобни глупости, напомнящи за долнопробни масонски ритуали, добре познати на читателите на Дюма, докато най-накрая пътникът не слага край на всичко това, като се обръща високомерно към сбирщината и обяснява, че познава всички масонски ритуали и номера, така че да престанат да разиграват целия този театър, и че стои доста по-нависоко от тях и е по Божие право начело на всички масони по света.

След което призовава членовете на масонските ложи в Стокхолм, Лондон, Ню Йорк, Цюрих, Мадрид, Варшава и разни азиатски страни, които, разбира се, вече се били стекли на Планината на Гърма, да го признаят за свой повелител.

Защо са се събрали масоните от целия свят? Непознатият обяснява: поискал желязна ръка, огнен меч и диамантената везна, за да изгони Нечистия от земята, тоест да унизи и унищожи двата големи врага на човечеството, трона и олтара (дядо ми казваше, че девизът на гнусния Волтер бил écrasez l’infâme[59]). Непознатият припомня, че подобно на всеки добър спиритист по онова време, бил на не знам колко си хиляди години, бил от поколението преди Мойсей и може би преди Ашурбанипал, бил дошъл от Изтока да възвести, че часът е настъпил. Народите се строявали в огромна фаланга, която марширува безспир към светлината, а начело им е Франция. Бил взел в ръце истинския факел на този марш и щял да опожари света с огън и нова светлина. Във Франция царувал стар и покварен владетел, на когото му оставало още съвсем малко живот. Макар че един от множеството — прочутият физиономист Лаватер — се опитва да каже, че лицата на двамата млади наследници (бъдещия Луи Шестнайсети и жена му Мария-Антоанета) издават добър и благ нрав, Непознатият (в когото читателите вероятно са разпознали Жозеф Балзамо, който в книгата на Дюма още не е назован) припомня, че не бива да си играят на някаква си там човешка милост, когато става дума за напредъка на факела на прогреса. След най-много двайсетина години френската монархия трябвало да бъде изтрита от лицето на земята.

Тогава всички представители на всяка ложа от всяка страна пристъпват напред и предлагат хора или богатства за тържеството на републиканската и масонска кауза в духа на lilia pedibus destrue — бий, убивай френските лилии.

Не се запитах дали целият този заговор на петте континента не идва малко прекалено, при положение че става дума просто да се промени конституционното устройство на Франция. Дълбоко в себе си пиемонтецът от онези години смяташе, че на света съществуват само Франция, със сигурност Австрия, може би някъде много далеч Кохинхина, и нито една друга страна, достойна за внимание, освен, разбира се, Папската държава. Изправен пред театъра, разигран от Дюма (и като благоговеех пред този велик автор), се питах дали като разказва за един-единствен заговор, Великият певец не е открил Универсалната форма на всеки възможен заговор.

Да забравим за Планината на Гърма, за левия бряг на Рейн, за епохата — казвах си. Да си представим заговорници, които се протягат от всяко кътче на света като пипала на своята секта, разпрострели са се във всяка страна, да ги съберем на едно и също сборище, в една и съща пещера, в един и същи замък, на едно и също гробище, в една и съща крипта, за да е тъмно, колкото трябва, да накараме един от тях да произнесе реч, от която да проличат козните им и стремежът им да завладеят света… Винаги съм познавал хора, които са се бояли, че някакъв тайнствен враг заговорничи срещу тях, за дядо евреите, за йезуитите масоните, за моя баща гарибалдиец йезуитите, за краля на половин Европа карбонарите, за приятелите ми, привърженици на Мадзини, кралят, манипулиран от свещениците, за полициите на половината свят баварските илюминати, и така нататък кой знае колко още народ на този свят го е страх от някаква си там конспирация. Ето форма, която можеш да запълниш с каквото си пожелаеш, за всеки по заговор какъвто си пожелае.

Дюма наистина е бил дълбок познавач на човешката душа. Към какво се стреми всеки човек, и то толкова по-силно, колкото по-малко късмет има и колкото по-малко го обича съдбата? Към парите, а сдобие ли се без много усилия с пари, и към властта (какво сладострастие е да заповядваш на ближния си и да го унижаваш), и към отмъщението за всяка несправедливост, която е понесъл. През живота си всеки е изпитал поне една несправедливост, дори най-малката. Така в „Монте Кристо“ Дюма показва как можеш да се домогнеш до огромно богатство и благодарение на него да се сдобиеш със свръхчовешка власт и да накараш враговете ти да изплатят всичките си дългове към теб. Ама, пита се всеки, защо ли пък аз не съм галеник на съдбата (или поне в степента, в която бих искал да бъда), защо не са ми достъпни благините, дадени на други, не толкова заслужили като мен? И понеже никой не си и помисля, че нещастията му може да се дължат на самия него, явно трябва да разбере кой е виновен за тях. Дюма намира обяснението за горчивината, която изпитва всеки (както отделният човек, така и народите). Те, ония, дето са се събрали на Гърмящата планина, те именно са предначертали неуспехите ти…

Като се замисли човек, Дюма не е измислил нищо ново: оформил е просто като разказ онова, което според дядо преди това бил разкрил абат Барюел. Това ми подсказа, че за да успееш някак си да продадеш като чиста монета разкриването на някакъв заговор, не е необходимо да предлагаш на купувача нещо оригинално, а най-добре само каквото той е научил или би могъл да научи по други начини. Хората вярват само на неща, които вече знаят, и това й е хубавото на Универсалната форма на Заговора.

* * *

Годината беше 1855-а, бях вече на двайсет и пет, имах диплома по юриспруденция, а още не знаех какво да правя с живота си. Срещах се със старите си другари, без да се паля много по революционните им вълнения, и винаги скептично предусещах с няколко месеца разделенията им: ето, че Рим е завладян отново от папата, а Пий Девети не е папата на реформите, а се превръща в още по-голям мракобесник от предшественика си, ето че изчезват — поради лош късмет или защото той самият си е гаден — надеждите Карло Алберто да се превърне в херолда на италианското обединение, ето че след бурните размирици, предизвикани от социалистите във Франция, се възстановява Империята, ето че новото правителство на Пиемонт, вместо да освободи Италия, изпраща войски да водят безполезна война в Крим…

Вече дори не можех да чета романите, които ме бяха възпитали повече от моите йезуити, защото във Франция висшият съвет на Университета, в който, кой знае защо, заседаваха трима архиепископи и един епископ, прие така наречената поправка Риансе, според която всеки вестник, който помества feuilletons с продължение, се облагаше с по пет сантима броя. Новината не беше интересна, ако не разбираш от издаването на вестници, ала аз и другарите ми веднага разбрахме колко важна е тя: данъкът беше твърде суров и значеше, че френските вестници ще трябва да се откажат да поместват романи с продължения; заглушени бяха завинаги гласовете на онези, които разобличаваха обществените злини, на хора като Сю и Дюма.

Дядо обаче, който в едни моменти все повече изпушваше, но пък в други си беше много на себе си и съвсем ясно разбираше какво става, се жалваше, че откакто пиемонтското правителство било попаднало в ръцете на масони като Д’Адзелио и Кавур, се било превърнало в синагога на Сатаната.

— Даваш ли си сметка, момче — казваше той, — че тия закони на оня Сикарди премахнаха така наречените привилегии на духовенството? Защо да премахват правото на убежище в светите места? По-малко права ли има една църква от една жандармерия? Защо да се премахне църковният съд за духовници, обвинени в престъпления от общ характер? Какво, няма ли право Църквата да ръководи собствените си хора? Защо да се премахва предварителната религиозна цензура върху изданията? И какво, всеки ще има право да казва каквото му скимне, без никакви задръжки и без уважение към реда и морала? И когато нашият архиепископ Франсони прикани торинското духовенство да не се подчини на това законодателство, го арестуваха като злосторник и го осъдиха на един месец затвор! Сега пък стигнахме и дотам да забранят ордените на просителите и на съзерцателите, почти шест хиляди монаси. Държавата секвестира имотите им и казва, че щяла с тях да плаща заплатите на енорийските свещеници, ама от имотите на тези ордени, взети заедно, се получава сума, която е десет, не, сто пъти по-голяма от заплатите на всички свещеници в цялото кралство, а държавата ще харчи тия пари за държавните училища, където се преподават разни работи, дето на простите хора хич не им трябват, а може би с тях ще павират гетата, а? И всичко това под девиза „свободна църква в свободна държава“, а то само държавата има свободата да нарушава законите. Истинската свобода е правото на човека да следва Божия закон и да избира дали да иде в рая или в ада. Сега вместо това под свобода се подразбира да избираш вярата и възгледите, както ти скимне, сякаш между тях няма разлика — и какво излиза, за държавата е все едно масон ли си, християнин ли, юдей или последовател на аллаха. По този начин хората стават безразлични към Истината.

— Така, синко — проплака една вечер дядо, който вече беше дотолкова отпаднал, че ме бъркаше с баща ми и говореше с придихания и ридания, — изчезват катеранските каноници, обикновените каноници на свети Еджидио, обутите и босите кармелити, чертозините, бенедиктинците от Касино, цистерианците, оливетанците, минимите, конвентуалните минори, минорите на съблюдаването, реформираните минори, минорите капуцини, далите обет на Света Мария, пасионистите, доминиканците, мерцедарите, слугите на Мария, отците от Ораторията, пък и кларнетите, крочефиските, целестинките и батистаните.

И докато с нарастващо вълнение изреждаше като молитва този списък и сякаш накрая забрави да си поеме дъх, накара да му сервират на масата civet[60] със сланина, масло, брашно, магданоз, половин литър барбера, един заек, нарязан на парчета с големината на гроздови зърна, включително сърцето и черния дроб, лукчета, сол, черен пипер, подправки и захар.

Така се поутеши, но по едно време подбели очи и издъхна, като леко се оригна.

Часовникът отброява полунощ и ме предупреждава, че пиша без прекъсване от прекалено отдавна. Сега каквито и усилия да правя не успявам да си спомня нищо за годините, последвали смъртта на дядо.

Вие ми се свят.

5.

Симонино карбонар

27 март 1897, през нощта

Извинете ме, капитан Симонини, ако се вклинявам в дневника Ви, но не успях да се сдържа и го прочетох. Ала не по своя воля тази сутрин се събудих във Вашето легло. Вече сигурно сте разбрали, че съм (или поне се смятам за) абат Дала Пикола.

Събудих се в чуждо легло в жилище, което не познавам, без никаква следа от расото ми, както и от перуката ми. Само една изкуствена брада до леглото. Изкуствена брада ли?

Преди няколко дни пак ми се случи да се събудя и да не разбера кой съм, но тогава всичко това се случваше в моя, а сега в чужд дом. Очите ми бяха, хм… гуреливи. Езикът ме болеше, сякаш съм си го прехапал.

Като погледнах от прозореца, си дадох сметка, че гледа към улица „Мобер“, точно на ъгъла с улица „Метр Албер“, където живея. Разтършувах се из цялата къща. Изглежда, че обитателят й е светско лице, явно носи фалшива брада и освен това (моля за извинение за което) е личност със съмнителен морал. Влязох в кабинета, мебелиран доста претенциозно; в дъното му зад една завеса намерих вратичка, през която влязох в един коридор. Приличаше на кулисите на театър, беше пълен с костюми и перуки, там няколко дни преди това бях намерил едно расо, само че сега вървях по него в обратната посока, към моето жилище.

На масата си намерих бележки, които, ако се съди по Вашите спомени, трябва да съм разпилял там на 22 март, когато, както и днес, се събудих, без да си спомням нищо. Пък и какво значи последната бележка за Отьой и Диана, която съм си написал тогава, казах си. Коя е тази Диана?

Странно. Подозирате, че ние с Вас сме една и съща личност. Само че Вие си спомняте много неща от Вашия живот и съвсем малко от моя. И обратното, както показва Вашият дневник, за мен не знаете нищо, а пък аз си давам сметка, че знам други неща, и то немалко, които са се случили с Вас, и то — гледай ти — тъкмо онези, които Вие не успявате да си спомните. Значи ли това, че след като си спомням толкова много неща за Вас, аз съм Вие?

Може би не, две различни личности сме, които по някаква тайнствена причина са въвлечени в нещо като съвместен живот, всъщност аз съм духовник и може би знам за Вас онова, което сте ми разказали за себе си по време на изповед. Или пък съм заел мястото на доктор Фройд и без да си спомняте за това, съм изтръгнал от съзнанието Ви всичко, каквото сте се опитвали да скриете?

Каквато и да е истината, дългът ми на духовник изисква да Ви припомня какво се случи след смъртта на господин дядо Ви, дано Бог да го прислони в упокоението на праведните. Разбира се, ако умрете сега, Бог няма да Ви прислони, защото ми се струва, че не сте се отнасяли добре с ближните си и може би тъкмо заради това паметта Ви не позволява да възстановите онези спомени, които не Ви правят чест.

* * *

В действителност Дала Пикола представял пред Симонини само един доста постен набор от факти, изписани със ситен почерк, много различен от неговия собствен; но пък тези скъпернически намеци действали върху Симонини като кукички, на които да закачва изблиците от образи и думи, които кръжали в главата му. Разказвачът се опитва да предаде тъкмо тях, при това в разгърнатия им вид, за да направи по-стройна играта на стимули и отговори и да не налага на читателя лицемерно виртуозния тон, с който абатът ги нашепва, като същевременно цензурира миналото на своето алтер его.

Изглежда, че не само забраната на босите кармелити, а и самата кончина на дядото не разстроили особено много Симоне. Може и да е бил привързан към дядо си, ала след като прекарал детството и юношеството си затворен в къща, сякаш специално измислена, за да го потиска, като и дядо му, и възпитателите му с черни раса постоянно вдъхвали у него недоверие, злоба и неприязън към света, Симонини ставал все по-неспособен да изпитва каквото и да е чувство, различно от един вид мрачно самолюбие, малко по малко достигнало спокойната яснота на философски възглед.

След като приключил с погребението, на което дошли видни духовници и най-добрата част от пиемонтската аристокрация, свързана със Стария режим, се срещнал с много възрастния нотариус на семейството, някой си Ребауденго, който му прочел завещанието на дядо му, според което Симоне наследявал всичките му имоти. Само дето (и май това го радвало) поради многобройните ипотеки и неподходящи вложения, направени от стареца, от имотите не оставало нищо, дори и къщата с все мебелите, която трябвало час по-скоро да иде у кредиторите — те до този момент стояли настрана от уважение към достопочтения благородник, но нямали задръжки към внук му.

— Вижте, драги господин адвокате — му казал нотариусът, — може и да са някакви модерни тенденции и вече да не е като едно време, но така или иначе децата от добри семейства трябва да се примирят и да работят. Ако ваша милост склони на този вариант, който е наистина унизителен, мога да ви предложа работа в моя кабинет, трябва ми младеж с известни юридически познания, само да е ясно, че не мога да ви възмездя според способностите ви, но все пак ще ви дам толкова, че да ви стигне да си намерите друго жилище и да преживявате скромно.

Симоне веднага се усъмнил, че нотариусът си е присвоил много от средствата, които дядото е смятал за изгубени, защото ги е вложил не където трябва, ала нямал доказателства, а и все трябвало да се живее някак. Казал си, че като иде да работи при нотариуса, един ден ще може да му го върне тъпкано и да си вземе онова, което той със сигурност му е отнел незаконно. Така че се примирил и заживял в две стаи на улица „Барбару“, и разредил ходенето по кръчми с приятели, започнал да работи за Ребауденго, а той бил стиснат, деспотичен и недоверчив и веднага престанал да го нарича „господин адвокат“ и „ваша милост“, а се обръщал към него само със „Симонини“, колкото да покаже кой е господарят. Ала за няколкото години работа като писар (както се казвало тогава) Симонини научил правото и докато малко по малко печелел доверието на началника, разбрал, че основната му дейност не е толкова обичайната работа на нотариус, а именно удостоверяването на завещания, дарения, покупко-продажби и други договори, колкото да изповядва дарения, покупко-продажби, завещания и договори, които никога не са съществували. С други думи, нотариусът Рабауденго срещу прилични суми издавал фалшиви документи и когато било необходимо, подправял чужди почерци и предоставял необходимите свидетели, които събирал из околните кръчми.

— Да ти е ясно, скъпи Симоне — обяснявал той, отдавна вече минал на „ти“, — аз не правя фалшификати, а нови копия на автентичен документ, който е бил изгубен или поради най-обикновено стечение на обстоятелствата никога не е бил издаван, но е можел и е трябвало да бъде издаден. Фалшификат е, ако изготвя свидетелство за раждане, според което, извини ме за примера, майка ти е проститутка от „Одаленго Пиколо“ (и се кискал, доволен от унизителната хипотеза). Никога не бих се осмелил да извърша такова престъпление, защото съм почтен човек. Но, ако, да речем, някой твой враг се опитва да ти вземе наследството, а ти знаеш, че той не е дете на майка ти или на баща ти, а на проститутка от „Одаленго Пиколо“, и е скрил своя акт за раждане, за да ти вземе имотите, и ти ме помолиш да намеря този изчезнал акт за раждане, за да разобличиш мошеника, аз ще ти помогна, за да се разкрие истината, ще я докажа и няма да имам никакви угризения на съвестта.

— Да, но как можете да знаете, че еди-кой си наистина е дете на еди-кого си?

— Ами ти ще ми го кажеш! Нали го познаваш добре.

— И ще се доверите на мен?

— Доверявам се винаги на клиентите си, защото служа само на почтени хора.

— Но ако случайно клиентът ви е излъгал?

— Тогава грехът е негов, не мой. Ако започна да мисля, че клиентът ми може да лъже, няма как да се занимавам с тоя занаят, той се основава на доверието.

Симоне изобщо не бил убеден, че занаятът на Ребауденго може да се определи като почтен, но след като бил посветен в тайните на нотариуса и започнал да участва във фалшификациите, открил у себе си изключителен талант на калиграф и бързо надминал своя учител.

Освен това нотариусът, сякаш за да се разкае за приказките си, или пък защото бил разбрал слабостта на помощника си, от време на време го водел в луксозни ресторанти като „Камбио“ (там ходел дори Кавур) и го посвещавал в тайните на „финанциера“, симфония от петльови гребени, момици, телешки мозък и тестикули, крехко говеждо филе, манатарки, половин чаша марсала, брашно, сол, зехтин и масло, всичко леко тръпчиво от добре премерена доза оцет — за да я вкусваш на малки хапки, трябвало да си с редингот, или стифелиус, както му казват.

Въпреки бащините си призиви Симонино не бил получил възпитание, което да го насочи към героичното и саможертвата, ала по време на онези вечери бил готов да служи на Ребауденго до смърт — поне до неговата, на Ребауденго, както щяло да стане най-накрая, ако не и до своята.

Междувременно заплатата му била увеличена, макар и малко — нотариусът бързо остарявал, започнал да недовижда, ръката му треперела и не след дълго Симонини станал незаменим. Тъкмо защото можел вече да се поразпусне обаче и защото не успявал да избягва най-реномираните ресторанти в Торино (ах, насладата от агнешкото по пиемонтски заради запечената плънка от бяло месо, печено от червено месо, варено говеждо, обезкостена варена кокошка, зелка, сготвена заедно с печеното, четири цели яйца, сирене пармиджано, индийско орехче, сол, пипер, и за сос в дъното на печеното скилидка чесън и клонка розмарин), младият Симонини почнал да задоволява своята нарастваща дълбока и плътска страст, а при това положение не можел да ходи по тези места опърпан; затова колкото повече се увеличавали възможностите му, се увеличавали и изискванията му.

Докато работел при нотариуса, Симоне разбрал, че той се занимава не само с поверителните дела на своите частни клиенти, а и — може би за да си пази гърба за в случай, че властите разберат за някои негови недотам законни дейности — прави услуги на органите на обществената безопасност, защото понякога, както се изразявал той, за да може да се стигне до справедлива присъда на някой заподозрян, е необходимо пред съдиите да се представят документални доказателства, които да ги убедят, че заключенията на полицията не са вятър и мъгла. Така Симонини влязъл в контакт с хора с неясна самоличност, които от време на време минавали през кантората му и които според лексиката на нотариуса били „господата от Службата“. Не било трудно да се отгатне какво била и кого точно представлявала тази Служба: ставало дума за работи от компетентност само на правителството.

Един от тези господа бил кавалер Бианко, който един ден заявил, че е много доволен от начина, по който Симоне изготвил някакъв документ с безспорна автентичност. Сигурно е бил човек, който преди да влезе в досег с някого, събира достоверни сведения за него, защото един ден го дръпнал настрана и го попитал ходи ли още в „Кафе Бичерин“, и го извикал там за, както се изразил, поверителен разговор. И там му казал:

— Драги ми адвокате, знаем добре, че сте внук на много верен поданик на Негово величество и затова сте получили подходящо възпитание. Знаем също, че господин баща ви е платил с живота си за кауза, която ние също смятаме за справедлива, макар и да го е направил прекалено рано, така да се каже. Поради това сме сигурни както във вашата лоялност, така и в готовността ви да ни служите, като се има предвид колко снизходителни сме били към вас, все пак отдавна можехме да ви обвиним заедно с нотариус Ребауденго за недотам похвалната ви дейност. Знаем, че се срещате с приятели и сподвижници по идеи и по дух, как да кажа, с мадзинианци, гарибалдисти и карбонари. Естествено е, това е сега тенденцията при младите поколения. Ето какъв ни е проблемът обаче: не искаме тези младежи да действат под напора на чувствата, или най-малкото не преди това да стане полезно и разумно. Големи неприятности за нашето правителство предизвика безумното начинание на онзи Пизакане[61], който преди няколко месеца заедно с двайсет и четири подривни елемента се качи на един кораб, слезе в Понца с развят трикольор, освободи от затвора триста задържани и после замина за Капри, като си мислеше, че местното население ще го чака с отворени обятия. Снизходителните казват, че Пизакане е идеалист, по-скептичните — че е смахнат, а истината е, че е глупак. Онези простаци, дето искал да освободи, го заклали заедно с всичките му приятели, така че виждате до какво могат да доведат добрите намерения, когато не се държи сметка за действителността такава, каквато е.

— Разбирам — казал Симоне. — Но какво искате от мен?

— Ами можем например да не позволим на тези младежи да правят грешки, като най-добрият начин е да ги вкараме в затвора за известно време и да ги обвиним в посегателство срещу институциите, а после, когато наистина има нужда от сърцати идеалисти, да ги освободим. Ясно е, че трябва обаче да ги хванем в съзаклятничество. Със сигурност знаете на кой от водачите си вярват най-много. Достатъчно е да получат съобщение от такъв един водач, с което той да ги свика на определено място въоръжени до зъби, с кокардите и със знамената му и с прочие финтифлюшки, които да доказват, че са въоръжени карбонари. Полицията ще дойде, ще ги арестува и всичко ще приключи.

— Да де, ама ако в този момент съм с тях, ще арестуват и мен, а ако не съм, ще разберат, че аз съм ги предал.

— Хайде сега, да не сме вчерашни, че да не сме помислили и за това!

Както ще видим, Бианко не бил вчерашен. Нашият Симоне също не бил, така че, след като изслушал предложения му план, замислил отплата от необикновен вид и казал на Бианко какво очаква от кралската щедрост:

— Знаете ли, господин кавалер, нотариус Ребауденго е извършил доста беззакония, преди да започна да работя при него. Достатъчно е да избера два-три от тези случаи, те няма да засягат нито една важна личност, а например някой, който междувременно е починал, и аз, с вашето любезно посредничество, съвсем анонимно ще предоставя обвинителния материал на прокуратурата. Ще имате достатъчно доказателства, за да осъдите нотариуса за съставяне на документи с невярно съдържание при условия на продължаващо престъпление, така че да го поставите на сигурно място за един разумен брой години, колкото трябват, за да може природата да си свърши работата, а това няма да отнеме много време, като се има предвид състоянието на стареца.

— И после?

— И после, щом нотариусът се озове в затвора, ще извадя един договор с дата няколко дни отпреди деня на ареста, от който ще стане видно, че съм изплатил и последната вноска от цената на нотариалната практика, изкупил съм я и окончателно ставам неин титуляр. Що се отнася до парите, които би трябвало да съм му платил, всички си мислят, че би трябвало да съм наследил достатъчно средства от дядо ми, а единственият, който знае истината, е Ребауденго.

— Интересно — отвърнал Бианко. — Но съдията ще попита какво е станало с парите, които сте му платили.

— Ребауденго няма доверие на банките и държи всичко в една каса в кабинета си, естествено, знам как да я отворя, защото той просто ми обръща гръб, като я отваря, и като не ме вижда, си мисли, че не забелязвам какво прави. Представителите на закона в крайна сметка ще отворят някак касата и ще я намерят празна. Мога да свидетелствам, че предложението на Ребауденго е дошло почти изневиделица и аз самият съм бил изненадан колко малка сума иска, дотолкова, че съм заподозрял някаква особена причина да изостави работата си. И наистина, освен празната каса, ще бъде намерена пепел от кой знае какви документи в камината, а в касетката на писалището му писмо от хотел в Неапол с потвърждение за запазена стая. Тогава ще стане ясно, че Ребауденго се е чувствал вече наблюдаван от органите на закона и е искал да се престори на умряла лисица и да си яде богатството при Бурбоните, където сигурно вече си е прехвърлил парите.

— Само че пред съдията той ще отрече, като му кажат за договора между вас двамата…

— Кой знае какво още ще отрича и съдията няма да му повярва.

— Хитър план. Харесвате ми, господин адвокат. По-пъргав, по-мотивиран, по-решителен сте от Ребауденго и, как да кажа, по-еклектичен. И така, ти ще ни дадеш групата карбонари в ръцете, а после ще се занимаем с Ребауденго.

Изглежда, арестуването на карбонарите е било като детска игра, особено като се има предвид, че тези ентусиасти си били деца, а карбонари само в най-разпалените си мечти. От известно време, първоначално от чиста суета, нали знаел, че всяко негово разкритие ще се припише на новини, получени от героичния му баща, Симоне взел подличко да разправя разни небивалици за карбонарството, повечето подшушнати му от отец Бергамаски. Йезуитът непрекъснато му повтарял да е нащрек за козните на разните му там карбонари, масони, мадзинианци, републиканци и юдеи, предрешени като патриоти, които, за да не са пред очите на полициите по целия свят, се преструват на въглищари и се събират на тайни места под предлог да водят търговски преговори.

— Карбонарите са на подчинение на Висшата вендита, която се състои от четирийсет члена, повечето (ужасно е да се каже) цветът на римските патриции — плюс някои евреи, естествено. Главатар им бил Нубиус, истински големец, покварен колкото цял затвор, който обаче благодарение на името си и богатството си достигнал в Рим до сигурно положение, което го поставяло извън всяко подозрение. От Париж се допитвали до него като до делфийския оракул дори Буонароти, генерал Лафайет и Сен Симон. От Мюнхен и Дрезден, от Берлин и Виена и Петербург, главите на основните вендити Чарнер, Хейман, Якоби, Ходзко, Ливен, Муравьов, Щраус, Палавичини, Дристен, Бем, Батяни, Опенхайм, Клаус и Каролус го питали за напътствия. Нубиус бил на кормилото на Вендитата до 1844 година, когато някой му сипал малко арсеник. Само да не си мислиш, че сме го направили ние йезуитите. Подозрението пада върху Мадзини, който с помощта на юдеите се стремял и още се стреми да оглави всички карбонари. Наследникът на Нубиус е сега Малкия тигър, евреин, който подобно на Нубиус не спира да тича навсякъде, за да създава врагове на Голгота. Само че съставът и местонахождението на Висшата вендита са тайна. Всичко това трябва да остане неизвестно за ложите, които получават от него насоки и указания. Самите четирийсет члена на Висшата вендита никога не са знаели откъде идват заповедите, които трябва да предадат или изпълнят. А после казват, че йезуитите били роби на висшестоящите си. Тъкмо карбонарите са роби на господар, който се крие от взора им, може би някой Велик старец, който ръководи тази подземна Европа.

Симоне превърнал Нубиус в свой герой, нещо като мъжко съответствие на Бабет от Интерлакен. От готическия роман, който му разказвал отец Бергамаски, той правел епична поема и с нея хипнотизирал другарите си. Криел несъществената подробност, че Нубиус е мъртъв.

Така един ден Симоне показал писмо, което изфабрикувал без усилия и в което Нубиус съобщавал, че скоро, всеки момент, в цял Пиемонт щяло да избухне въстание, град по град. Групата, водена от Симоне, имала опасна и вдъхновяваща задача. Трябвало да се съберат сутринта на определена дата в двора на странноприемницата „Златният рак“, където щели да намерят саби и пушки, както и четири каруци с вехти мебели и дюшеци, и въоръжени с тях да се изнесат в началото на улица „Барбару“, където да издигнат барикада, която да запречи достъпа до площад „Кастело“. Там трябвало да чакат по-нататъшни заповеди.

Малко трябвало, за да запламтят сърцата на двайсетината студенти, които в онази съдбовна утрин се събрали в двора на гостилницата и намерили обещаните оръжия, вероятно скрити в изоставени кладенци. Докато се озъртали да видят каруците с вехториите, като дори не се били сетили да си заредят пушките, в двора нахлули петдесетина жандармеристи с насочени оръжия. Безпомощни, момчетата се предали, били разоръжени и изведени от двора, строили ги с лице към стената от двете страни на голямата порта.

— Горе ръцете, гадове, и нито дума! — крещял заплашително някакъв цивилен чиновник.

Струпвали на едно място съзаклятниците уж напосоки, ала двама жандармеристи сложили Симоне точно в края на редицата, на ъгъла на една тясна уличка, по едно време сержантът извикал хората си и се отдалечили към портата на двора. Всичко било уговорено предварително. Симоне се обърнал към най-близкия си другар и му пошепнал нещо. Двамината хвърлили бърз поглед към отдалечилите се жандармеристи, с един скок се скрили зад ъгъла и побягнали.

— Стреляй, бягат! — извикал някой. Двамината чували стъпките и виковете на жандармеристите, които ги преследвали. Симонини чул два изстрела: единият куршум улучил другаря му, но на Симонини му било все едно смъртоносно ли, или не. За него било достатъчно, че според уговорката вторият изстрел трябвало да бъде във въздуха.

Свърнал по друга улица, после по още една, някъде далеч назад чувал виковете на преследвачите си, които в изпълнение на заповедите нарочно бъркали посоките. Не след дълго прекосил площад „Кастело“ и се прибрал вкъщи като обикновен гражданин. Понеже заговорниците били арестувани накуп и веднага ги строили с лице към стената, полицаите нямало как да са запомнили лицето му, така че в очите на другарите му бягството на Симонини било успешно. При това положение съвсем естествено нямало нужда да напуска Торино и можел да започне отново работа, като дори посещавал семействата на арестуваните да ги утешава.

Оставало само да пристъпи към ликвидирането на нотариус Ребауденго, което станало както било уговорено. Година по-късно в затвора сърцето на стареца не издържало. Ала Симонини не почувствал никаква вина за това: всичко дошло по местата си, нотариусът му бил дал професия и той му робувал няколко години, а нотариусът разорил дядото на Симонини, който пък му го върнал.

Такива били разкритията на абат Дала Пикола пред Симонини. А това, че се чувствал покрусен, се доказвало от факта, че целият му принос към дневника се ограничавал до едно недовършено изречение, сякаш докато го пишел, бил изпаднал в нещо като ступор.

6.

В служба на службите

28 март 1897

Господин абате,

Странно е, че това, което трябваше да бъде дневник (тоест предназначен да се чете от пишещия го), постепенно се превръща в размяна на съобщения. Ето че Ви пиша писмо, като почти съм сигурен, че ще го прочетете някой ден, като минете оттук.

Знаете прекалено много неща за мен. Твърде неприятен очевидец сте. И прекалено строг.

Е, да, към другарите си, новоизлюпените карбонари, а и към Ребауденго не се отнесох по проповядвания от Вас, предполага се, начин. Но да си кажем истината: Ребауденго си беше измамник, и като си мисля за всичко, което съм вършил, излиза, че съм мамил само измамници. Онези момчета пък си бяха просто фанатици, а фанатиците са утайката на човечеството, защото войните и революциите са тяхно дело, както и на смътните идеи, от които се възпламенява фанатизмът им. Понеже вече знам, че на този свят фанатиците винаги са си все толкова на брой, поне да се възползвам от фанатизма им.

Връщам се към моите спомени, ако разрешите. Виждам се начело на нотариалното бюро на Ребауденго и никак не ми е чудно, че в миналото при Ребауденго съм фалшифицирал нотариални актове, защото тъкмо с това се занимавам в Париж.

Започвам да си спомням ясно и кавалер Бианко. Един ден той ми каза:

— Знаете ли, господин адвокат, достъпът на йезуитите до Сардинското кралство може и да е забранен, но всички знаят, че те продължават да действат и да вербуват последователи, предрешени по какви ли не начини. Това се случва във всички страни, от които са били изгонени, показаха ми една смешна карикатура в чуждестранен вестник. Не нея са нарисувани йезуити, които всяка година се правят, че се опитват да се върнат в родните си страни (и на границата, разбира се, ги спират), така че да не стане ясно, че те отдавна са се върнали в съответната страна, като никой не им пречи, защото носят раса на друг орден. Така че както преди те са си навсякъде и ние трябва да знаем къде са точно. Сега ни е известно, че още във времената на Римската република някои от тях са посещавали къщата на господин дядо ви. Затова ни се струва, че няма как той да не е запазил връзка с тях, и затова ще ви помоля да сондирате какви са настроенията им и какво целят, защото по наши данни орденът отново е върнал могъществото си във Франция, а каквото става във Франция, все едно става в Торино.

Не беше вярно, че все още имах връзка с отците, ала научавах доста неща за йезуитите, и то от сигурен източник. През онези години Йожен Сю издаде последния си шедьовър, „Мистериите на народа“, завърши го точно преди да почине в изгнание в Анеси, Савоя, нали отдавна се беше свързал със социалистите и се беше противопоставил яростно на установяването на Империята от Луи Наполеон. Като се има предвид, че заради закона Риансе вече не се отпечатваха четива с продължение, последната творба на Сю излезе на части, като всяка от тях попадна под строгите изисквания на какви ли не цензури, включително и на пиемонтската, та не беше лесно да си набавиш всички. Спомням си, че се отегчавах до смърт, докато четях тегавата история на две фамилии, едната галска, другата франкска, от древни времена до Наполеон Трети, като лошите господари са франките, а галите, изглежда, са били социалисти още времената на Верцингеторикс[62], нали подобно на всички идеалисти Сю по онова време беше обсебен само от едно нещо.

Очевидно беше, че е писал последните части на творбата си в изгнание, докато през това време Луи Наполеон постепенно овладяваше цялата власт и стана император. За да покаже колко ужасни са намеренията му, Сю му се противопостави с една гениална идея: още от времената на Революцията другият голям противник на републиканска Франция бяха йезуитите, оставаше само да се покаже, че идването на власт на Луи Наполеон е вдъхновено и направлявано от тях. Вярно, йезуитите бяха изгонени от Франция още след революцията през 1830 г., ала в действителност бяха останали да живеят под прикритие, особено откакто Луи Наполеон започна да се изкачва към властта, понеже той ги толерираше, за да е в добри отношения с папата.

В книгата на едно място има дълго писмо на отец Роден (вече излязло и в „Скитникът евреин“) до генерала на йезуитите отец Роотаан, в което заговорът се разплита докрай. Последните събития в романа се развиват по време на най-яростната съпротива на социалистите и републиканците срещу държавния преврат, като писмото е написано по начин, който създава впечатление, че става дума за план на всичко за реално случилите се впоследствие действия на Луи Наполеон. Читателите четяха за събития, които наистина се бяха случили по предсказания начин, а това правеше предсказанието още по-разтърсващо.

Естествено, в спомените ми изплува началото на „Жозеф Балзамо“ на Дюма: достатъчно е само Гръмовният връх да се смени с друга обстановка с по-църковен привкус, например криптата на някой стар манастир, където да се съберат от цял свят не масоните, а чедата на Лойола, а вместо Балзамо да говори отец Роден, и ето ти старата схема на всемирния заговор, приспособена към съвременността.

Така ми дойде идеята, че бих могъл да продам на Бианко не само някоя и друга клюка, дочута тук-там, а цял документ, откраднат от йезуитите. Разбира се, щеше да се наложи да попроменя това-онова, да премахна отец Роден, защото някой можеше да си спомни за него като герой от роман, и да го заместя с отец Бергамаски, него кой го знаеше къде е, но със сигурност все някой в Торино си го спомняше. Освен това, когато Сю е писал книгата си, генерал на ордена е бил отец Роотаан, а сега се говореше, че е сменен от някой си отец Бехкс.

Документът трябваше да изглежда така, сякаш почти буквално предава казаното от информатор, на който може да се вярва, като той не трябваше да прилича на доносник (защото е известно, че йезуитите никога не предават братството), а по-скоро на стар приятел на дядо, доверил му неща, доказващи величието и непобедимостта на ордена.

Искаше ми се в памет на дядо ми да включа в историята и евреите, обаче Сю не ги споменава изобщо и някак не успявах да ги съвместя с йезуитите — пък и през онези години никой в Пиемонт не се интересуваше кой знае колко от евреите. В никакъв случай не трябваше да затормозявам тайните агенти на правителството с прекалено много информация, те искат само ясни и прости съобщения, черно и бяло, лошо и добро, като лошият трябва да е само един.

Все пак не се отказах от евреите и реших да ги използвам за колорит. Пък и беше все пак начин да посея у Бианко семената на съмнението към юдеите.

Казах си, че случка, която се развива в Париж или — още по-лошо — в Торино, би могла да бъде проверена. Трябваше да събера моите йезуити в някое по-труднодостъпно за пиемонтските служби място, място, за което дори до тях стигат сведения като от някаква приказна страна. Йезуитите, за разлика от тях, са навсякъде, нещо като полипи на Всевишния, протегнали извитите си като клюнове пръсти дори и към протестантските страни.

Ходех много по библиотеки, защото ако искаш да подправяш документи, трябва да си събереш обемиста документация. Библиотеките са магическо място: от време на време ти се струва, че стоиш под навеса на някоя гара, и като четеш книги за екзотични страни, ти се струва, че пътуваш към далечни брегове. Случи се така, че в една книга намерих гравюра на старото, отдавна изоставено еврейско гробище в Прага. В него имаше дванайсетина хиляди надгробни камъка, събрани на много малка площ, но гробовете сигурно бяха много повече, защото в течение на няколко века са се натрупали един над друг няколко земни пласта. След изоставянето на гробището неясно кой издигнал на повърхността някои от гробовете заедно с паметниците им и така се получило неравномерно струпване на надгробни камъни, килнати във всички посоки (може пък и самите евреи да са ги поставяли накъдето им падне, нали им е чуждо всякакво чувство за красота и ред).

Това запуснато място ми вършеше работа, защото беше нелепо: как така лукавите йезуити ще решат да се съберат на място, свещено за евреите? И каква власт могат да имат над това забравено от всички и може би недостъпно място? Все въпроси без отговор, способни да придадат на разказа ми правдоподобност, защото не забравях за Бианко, който смяташе, че когато всички факти изглеждат правдоподобни и обясними, историята е неистинска.

Като усърден читател на Дюма нямах нищо против да опиша онази нощ и събралите се като потънали в мъгла, страховити насред гробището, едва-едва осветено от тънкия сърп на охтичавата луна, така че като погледнеш отвисоко йезуитите с техните шапки с широка периферия, да изглеждат така, сякаш земята гъмжи от хлебарки — или пък да опиша зловещо ухиления отец Бехкс как очертава загадъчните планове на тези врагове на човечеството (духът на баща ми от небето ще ликува, аз пък, по-скоро от дълбините на ада, в който Господ Бог запраща всички мадзинианци и републиканци), сетне да покажа как скверните вестители се пръскат във всички посоки, за да възвестят по целия свят новия дяволски план за завладяването на света, нещо като тъмни птици, които излитат на фона на бледата зора в края на тази бесовска нощ.

Трябваше обаче да съм лаконичен и да пиша по същество, защото знайно е, че агентите на полицията не са кой знае какви литератори и не могат да издържат да четат повече от две-три страници.

И така, моят предполагаем информатор разказваше, че онази нощ представители на Ордена от различни страни се събрали в Прага, за да чуят отец Бехкс, който представил на присъстващите отец Бергамаски, станал съветник на Луи Наполеон след поредица чудодейни събития.

Отец Бергамаски описал колко подчинен на заповедите на Ордена станал Луи Наполеон.

— Да прославяме — казал той — хитрия начин, по който Бонапарт измами революционерите, като се престори, че прегръща учението им, както и ловкостта, с която заговорничи срещу Луи Филип, като успя да свали тази атеистична власт, да прославяме верността му към нашите съвети, когато през 1848 на изборите се кандидатира като искрен републиканец, така че да го изберат за президент на републиката. Да не забравяме и за приноса му в смазването на Римската република на Мадзини, за да възстанови Светия отец на трона.

— Наполеон — продължил Бергамаски — се стремял да унищожи окончателно социалистите, революционерите, атеистите и всички безсрамни рационалисти, привърженици на народния суверенитет, на правото на съмнение във всичко, на религиозната, политическата и социална свобода и за тази цел разпуснал законодателното събрание и под предлог, че заговорничат, арестувал представителите на народа, обявил обсадно положение в Париж, разстрелял без съд и присъда хората, заловени с оръжие в ръка на барикадите, заточил в Кайен най-опасните лица, отменил свободата на печата и на събранията, оттеглил войската в укрепленията, откъдето я накарал да бомбардира столицата, като я превърнал в пепелище, не оставил от нея камък върху камък, като така осигурил тържеството на католическата апостолическа римска църква върху развалините на този модерен Вавилон. После свикал народа на всеобщи избори, за да продължи президентските си правомощия с десет години, а сетне и за да превърне републиката в нещо друго — нали всеобщото избирателно право е единственото лекарство срещу демокрацията, защото включва хората от селата, които все още са верни на своите енорийски свещеници.

Най-интересните неща Бергамаски казва накрая и те се отнасят за политиката по отношение на Пиемонт. На това място приписвах на отец Бергамаски именно онези намерения на Ордена на йезуитите, които в момента на приключването на доклада ми се бяха осъществили.

— Малодушният крал Виктор Емануил си мечтае за някакво кралство Италия, неговият министър Кавур го подсторва постоянно към това, като и двамината не само искат да изгонят Австрия от италианския полуостров, а и да унищожат земната власт на Светия отец. Те ще потърсят подкрепа от Франция, така че ще е лесно да ги въвлече най-напред във война с Русия срещу обещание за помощ при война с Австрия, като в замяна ще поиска Савоя и Ница. После императорът ще се престори, че се ангажира с пиемонтците, но — след някоя и друга незначителна победа с местно значение — ще поведе мирни преговори с австрийците, като благоприятства създаването на една италианска конфедерация начело с папата, в която ще влезе и Австрия, като запази остатъците от владенията си в Италия. Така Пиемонт, единственото либерално правителство на полуострова, ще остане подчинен както на Франция, така и на Рим, и ще бъде зависим от френските войски, окупирали Рим, и от онези, разположени в Савоя.

Ето, това е документът. Не разбирах доколко ще се хареса на пиемонтското правителство това разобличаване на Наполеон Трети като враг на Сардинското кралство, но вече бях предусетил, че на хората от тайните служби винаги им е изгодно да имат подръка по някой и друг документ, дори да не го вадят веднага, с който да шантажират властниците или да предизвикват объркване, или пък да променят изцяло определени ситуации.

И наистина, Бианко прочете доклада внимателно, вдигна очи от листата, погледна ме втренчено и каза, че ставало дума за материал от най-голямо значение. Така той още веднъж затвърди убеждението ми, че когато шпионинът продава нещо съвсем ново, единственото, което трябва да направи, е да разкаже нещо, достъпно на кое да е пазарче за употребявани книги.

При все това, макар и да нямаше кой знае какви литературни познания, Бианко знаеше много за мен, поради което добави с лукаво пламъче в очите:

— Разбира се, цялата тази работа е измислена от вас.

— Ама моля ви се! — отвърнах възмутено. Ала той махна с ръка да млъкна.

— Няма смисъл, господин адвокат. Дори ако този документ е поникнал във вашата си градинка, за мен и за началниците ми е удобно да го представяме като истински. Сигурно знаете, това вече е известно urbi et orbi[63], нашият министър Кавур е убеден, че държи Наполеон Трети в малкото си джобче, нали му изпрати по петите графиня Кастилионе, хубава жена, дума да няма, и французинът, без много да се мае, се възползва от прелестите й. Обаче после се разбра, че Наполеон не е направил всичко, което е поискал от него Кавур, и графиня Кастилионе изхабила дадената й от Бог хубост за нищо, може пък и да й е харесало, но ние не можем да обвързваме държавните дела с прищевките на една жена с не особено строги нрави. Много важно е Негово величество кралят да не се доверява на Наполеон. Няма да мине много време, това вече е ясно, и Гарибалди или Мадзини, или и двамата заедно, ще организират експедиция в Неаполитанското кралство. Ако по някаква случайност това начинание се окаже успешно, Пиемонт ще трябва да се намеси, за да не остави тези земи в ръцете на побърканите републиканци, а за да направи това, ще трябва да мине по протежение на целия Ботуш през папските държави. Така че е важно да създадем у нашия крал чувство на недоверие и огорчение към папата, така че да не обръща кой знае какво внимание на препоръките на Наполеон Трети, защото това е необходимото условие да постигнем тази цел. Както сте разбрали, уважаеми господин адвокат, нерядко политиката се прави от нас, скромните служители на държавата, а не толкова от онези, за които се смята, че управляват…

Този доклад беше първата ми сериозна работа и в него се задоволявах не просто да надраскам надве-натри завещание в услуга на някое частно лице, а бях съставил политически сложен текст, с който може би оказвах влияние на политиката на Сардинското кралство. Много се гордеех с него.

Междувременно дойде съдбовната 1860 г., съдбовна за страната, не все още и за мен, аз просто следях събитията от разстояние и просто слушах тирадите на безделниците по кафенетата. Вече усещах, че ще се наложи все повече да се занимавам с политически работи, и си давах сметка, че най-апетитните сведения за фабрикуване ще са тъкмо онези, които очакват безделниците, нали те не вярват на уж със сигурност достоверните новини по вестниците.

Така научих, че населението на Великото херцогство Тоскана, на херцогство Модена и на херцогство Парма прогонило своите владетели; така наречените папски владения Емилия-Романя се изплъзнали от върховенството на папата; всички те искали да се присъединят към Сардинското кралство; през април 1860 г. в Палермо избухнали бунтове; Мадзини писал на водачите на въстанието, че Гарибалди ще дойде да им помогне; шепнеше се, че Гарибалди търсел хора, пари и оръжия за експедицията си и че флотът на Бурбоните вече кръстосвал водите около Сицилия, за да не позволи каквото и да било неприятелско нападение.

— Знаете ли обаче, че за да държи Гарибалди под контрол, Кавур използува един свой доверен човек, казва се Ла Фарина[64]?

— Какви ги говорите? Нали министърът е одобрил подписка за събиране на средства за закупуването на дванайсет хиляди пушки, предназначени тъкмо за гарибалдийците?

— Във всеки случай раздаването на пушките е било спряно, и то от кого? От кралските карабинери!

— Хайде, хайде, моля ви, Кавур улесни раздаването, какво ти тук спиране!

— Да де, ама Гарибалди очакваше от хубавите пушки „Енфийлд“, а тези са вехти железа, с които героят може най-много да иде на лов за чучулиги!

— От хора, близки до двореца, не ме карайте да ви споменавам имена, знам, че Ла Фарина дал на Гарибалди осем хиляди лири и хиляда пушки.

— Да, но трябвало да бъдат три хиляди, а две хиляди си задържал за себе си губернаторът на Генуа.

— Защо пък Генуа?

— Е, да не искате Гарибалди да пътува до Сицилия с някое муле? Подписал е договор за покупката на два кораба, които би трябвало да отплават от Генуа или околностите й. И знаете ли кой е гарантирал заема? Масонството, или по-точно една генуезка ложа.

— Каква ти масонска ложа, масонството е измислица на йезуитите!

— Да мълчите, всички знаят, че сте масон!

— Glissons[65]. От сигурен източник знам, че на подписването на договора са присъствали — на това място гласът на говорещия затихна до шепот — адвокат Рикарди и генерал Негри ди Сен Фрон.

— А тия еди-кои си какви са?

— Не знаете ли? — Съвсем тихо. — Това са началниците на Службата за особени въпроси, или по-точно Службата за висше политическо наблюдение, тоест разузнавателната служба на министър-председателя… Те са могъщи, по-силни са дори от министър-председателя, ето кои са, какви ти масони.

— Така ли мислите? Може да си от Службата за особени въпроси и пак да си масон, дори е по-добре, ако си масон.

На пети май нашироко се заговори, че Гарибалди заедно с хиляда доброволци отплавал по море и се насочил към Сицилия. Сред тях пиемонтците били не повече от десетина, имало и чужденци, както и изобилен брой адвокати, лекари, аптекари, инженери и богаташи. Много малко хора от народа.

На единайсети май корабите на Гарибалди пристигнали в Марсала. А флотът на Бурбоните къде е гледал? Изглежда, го е било страх от двата британски кораба, които били пуснали котва в пристанището, официално уж за да закрилят имотите на своите съграждани, в Марсала имало много такива, търговията им със скъпи вина процъфтявала. Да не би пък англичаните да са помагали на Гарибалди?

И така, само за няколко дни Хилядата на Гарибалди (така вече ги наричаха хората) разпердушиниха силите на Бурбоните при Калатафими, броят им нарасна благодарение на присъединяването на местни доброволци, Гарибалди се обяви за върховен управител на Сицилия от името на Виктор Емануил Втори и в края на месеца завзе Палермо.

А Франция, какво казваше Франция? Франция, изглежда, наблюдаваше събитията внимателно, ала един французин, по-известен дори от Гарибалди, великият романист Александър Дюма, се присъедини към освободителите с кораба си „Ема“ и също носеше пари и оръжия.

В Неапол горкият крал на Двете Сицилии Франческо Втори, вече изплашен от факта, че на много места гарибалдийците побеждаваха заради предателството на някои генерали, побърза да даде амнистия на политическите затворници и предложи да възстанови отменената от него Конституция от 1848 г., ала бе вече твърде късно и дори в собствената му столица започнаха да зреят размирици.

В началото на юни получих бележка от кавалер Бианко, в която ми пишеше на същия ден в полунощ да чакам карета, която ще ме вземе от вратата на кантората ми. Странна инструкция наистина, ала подушвах, че работата е интересна, и в полунощ, целият потен от жегата, която онези дни мъчеше и Торино, зачаках пред кантората. Пристигна затворена карета със завески на стъклата, един господин ме закара на някакво място — не беше много далеч от центъра, останах с впечатлението, че каретата минава по едни и същи улици по два и по три пъти.

Каретата спря в олющения вътрешен двор на една стара сграда за хора от народа, истински лабиринт. Преведоха ме през една вратичка и по дълъг коридор, в края на който друга вратичка извеждаше в преддверието на сграда от съвсем различен вид, откъдето започваше широко стълбище. Не се качихме по него обаче, а по една стълбичка в дъното на преддверието, след което влязохме в кабинет със стени, тапицирани с дамаска, на стената в дъното имаше голям портрет на краля, около масата със зелена покривка седяха четирима души, един от които беше кавалер Бианко. Той ме представи на останалите. Никой не подаде ръка, задоволиха се само с по едно леко кимване.

— Заповядайте, господин адвокат. Господинът от дясната ви страна е генерал Негри ди Сен Фрон, отляво на вас е адвокат Рикарди, а господинът срещу вас е професор Боджо, депутат от избирателния окръг Валенца По.

Благодарение на подочутото в кръчмите разпознах първите двама като началниците на Службата за Висш политически надзор, която (vox populi[66]) помогнала на гарибалдийците да купят двата прословути кораба. Колкото до третия, знаех го по име: журналист, едва трийсетгодишен и вече професор по право, депутат, открай време много близък на Кавур. Червендалестото му лице се смекчаваше от тънки мустачки, монокълът му беше с размерите на дъно на чаша, общо взето имаше вид на най-безопасния човек на света. Почтителният начин, по който се отнасяха останалите трима към него, показваше колко силно е влиянието му върху правителството.

Негри ди Сен Фрон започна:

— Уважаеми господин адвокат, познаваме добре способността ви да събирате сведения, както и внимателния и разумен начин, по който боравите с тях, и затова възнамеряваме да ви поверим една много деликатна мисия в областите, неотдавна завладени от генерал Гарибалди. Виждам, че това ви плаши, но спокойно, няма да ви караме да поведете червеноризците в атака. Става дума за събиране на сведения. За да знаете обаче какви сведения интересуват точно правителството, се налага да ви доверим сведения, които без колебание можем да определим като представляващи държавна тайна, така че разбирате колко внимателен трябва да сте отсега нататък до края на мисията си и след нея. Това е в интерес и, как да кажа, на личната ви безопасност, на която, естествено, държим много.

По-дипломатично от това не можеше да се изрази. Сен Фрон държал много на здравето ми и затова ме предупреждаваше, че ако се разприказвам, след като чуя това, което ще ми кажат след малко, здравето ми като нищо ще пострада здравата. Ала от увода личеше, че мисията е важна и ще съм в състояние да извлека доста много от нея. Затова докато Сен Фрон говореше, го насърчих да продължи с едно почтително кимване в знак на съгласие.

— Никой по-добре от депутат Боджо не може да ви обясни как точно стоят нещата, не на последно място и защото той знае всичко от най-високо място, много е близък до него и е наясно какво точно искат оттам. Заповядайте, господин професоре…

— Вижте, господин адвокат — започна Боджо, — никой друг в Пиемонт не се възхищава повече от мен на почтеността и щедростта на генерал Гарибалди. Истинско чудо е това, което той направи в Сицилия само с шепа смелчаци срещу една от най-добре въоръжените армии в Европа.

Това начало ме накара да мисля, че Боджо е възможно най-яростният противник на Гарибалди, и се подготвих да го изслушам мълчаливо.

— Въпреки това — продължи Боджо, — макар че Гарибалди пое пълната власт върху окупираните земи в името на нашия крал Виктор Емануил Втори, не всички, които стоят зад него, наистина одобряват това решение. Мадзини го е притиснал с надеждата голямото въстание в Южна Италия да доведе до установяване на република. Знаем колко убедителен може да е този Мадзини: докато си стои някъде далеч в чужбина, успя да убеди мнозина заблудени да идат на сигурна смърт. Измежду най-близките сътрудници на генерала са Криспи и Никотера, най-чисти мадзинианци, които упражняват лошо влияние върху човек като генерала, който не е способен да разбере колко коварни могат да са околните. Така де, да си го кажем направо: скоро Гарибалди ще стигне до Месинския проток и ще премине в Калабрия. Той е прозорлив стратег, доброволците са въодушевени, много от жителите на острова се присъединиха към тях, не е ясно от любов към отечеството или от опортюнизъм, а много генерали на Бурбоните вече показаха не особено блестящи качества, и то до такава степен, че направо да се усъмниш дали пък военните им способности на пълководци не са отслабени от някакви тайнствени дарения. Не ни е работа да ви казваме кого подозираме като източник на даренията. Със сигурност не е нашето правителство. Сицилия сега е в ръцете на Гарибалди и ако той сложи ръка и на Калабрия и на областта около Неапол, с подкрепата на генералите привърженици на Мадзини ще разполага с ресурсите на цяло кралство с население от девет милиона души и благодарение на неудържимата си популярност сред народа ще стане по-силен от нашия крал, който има само една възможност да избегне тази беда: да слезе на юг с нашата армия, като ще трябва да мине, разбира се, не без сътресения, през папските държави и да пристигне в Неапол преди Гарибалди. Ясно ли е?

— Ясно. Само че не виждам с какво аз…

— Почакайте. Походът на Гарибалди се вдъхновява от патриотични чувства, но той трябва да се дисциплинира, или да го кажа още по-точно, да се неутрализира, като с помощта на слухове и на вестникарски статии покажем, че е бил разложен отвътре от разни съмнителни и корумпирани личности, което е наложило намесата на Пиемонт.

— Накратко казано — намеси се адвокат Рикарди, който още не беше казал нищо, — не бива да подкопаваме доверието в самия поход на Гарибалди, а да отслабим революционното управление, което той установява. Граф Кавур изпраща в Сицилия Ла Фарина, виден сицилиански патриот, който бе принуден да живее в изгнание и следователно би трябвало да се радва на доверието на Гарибалди, но пък същевременно вече от години е близък до нашето правителство и основа Италианското национално сдружение, което подкрепя присъединяването на Кралството на Двете Сицилии към Сардинското кралство, като така се постигне обединението на Италия. Задачата на Ла Фарина е да изясни истината във връзка с някои много тревожни слухове, които стигат до нас. Изглежда, че най-добронамерено и от некомпетентност генералът установява там управление, което е отрицание на всякакво управление. Разбира се, генералът не може да бъде навсякъде, личната му почтеност е извън всякакво съмнение, но на кого оставя той държавните дела? Кавур очаква от Ла Фарина подробен доклад за всякакви възможни злоупотреби, но мадзинианците ще направят всичко възможно да го държат изолиран от народа или по-скоро от онези слоеве на народа, от които е възможно да се съберат достоверни сведения за скандалите.

— Във всеки случай нашата служба само донякъде се доверява на сведенията, идващи от Ла Фарина — намеси се Боджо. — Не че имаме нещо против него, но все пак и той е сицилианец, не че те са лоши хора, но не са като нас, не мислите ли? Ще имате писмо, с което ще ви препоръчаме пред Ла Фарина, и ще можете да се опрете и на него, но за разлика от него ще имате повече свобода, няма да се ограничавате само със събирането на реални доказателства, а — както сте правили и друг път — ще можете да ги фабрикувате, когато такива липсват.

— А като какъв и в какво качество ще отида там?

— Както винаги, помислили сме за всичко — усмихна се Бианко. — Господин Дюма, сигурно сте чували името му, прочутият романист, всеки момент ще отпътува за Палермо при Гарибалди с един свой кораб, „Ема“. Така и не разбрахме какво точно ще прави там, може пък просто да иска да напише някой нов роман на основата на похода на гарибалдийците, може пък и просто да е от суета и да иска да се похвали какъв приятел е с герой като Гарибалди. Каквото и да е, знаем, че след около два дни ще спре в Сардиния, в залива Ардзакена, у нас, така да се каже. Вдругиден сутринта призори ще заминете за Генуа и ще се качите на едно наше корабче, което ще ви откара в Сардиния, където ще се присъедините към Дюма благодарение на препоръчително писмо, подписано от един човек, на когото Дюма дължи много и му има пълно доверие. Ще се представите за журналист от вестника на професор Боджо, изпратен в Сицилия, за да прославя експедицията на Дюма и похода на Гарибалди. По този начин ще влезете в антуража на този романист и заедно с него ще пристигнете в Палермо. Това, че ще пристигнете заедно с Дюма, ще ви създаде авторитет и ще ви постави извън всякакво подозрение, което няма как да стане, ако пристигнете сам. Там ще се смесите с доброволците и същевременно ще имате досег с местното население. С друго едно писмо от известна и уважавана личност ще ви препоръчаме на един млад гарибалдийски офицер, капитан Ниево[67], дотогава Гарибалди вече би трябвало да го е назначил за заместник главен интендант. Разбирате ли, още при отплаването на двата кораба, които откараха Гарибалди в Марсала, „Ломбарди“ и „Пиемонте“, на Ниево му бяха поверени четиринайсет от деветдесетте хиляди лири, с които се финансира експедицията. Не знаем защо са дали административни функции тъкмо на Ниево, за когото казват, че бил човек на перото, но пък се славел със своята неподкупност. Той ще е много щастлив да си поговори с човек, който пише във вестниците и се представя за приятел на прочутия Дюма.

Прекарах остатъка от вечерта в уточняване на техническите подробности около пътуването, както и около възнаграждението ми. На другия ден затворих кантората за неопределено време, събрах някои дреболии от първа необходимост и в някакъв проблясък взех и расото на отец Бергамаски, което бе оставил в къщата на дядо и което бях спасил, преди всичко да иде при кредиторите.

7.

Заедно с Хилядата

29 март 1897

Не знам дали щях да си припомня всичко, и най-вече усещанията си по време на сицилианското ми пътуване от юни 1860 до март 1861, ако снощи, докато се ровех из разни стари книжа в един стар шкаф долу в магазина, не бях намерил сноп сгънати листа, на които си бях водил бележки, сигурно за да напиша подробен доклад на хората, които ме бяха изпратили от Торино. В тях има доста пропуски, явно съм си отбелязвал само важните неща, или пък което съм искал да изглежда важно. Не знам какво съм премълчал.

* * *

От 6 юни съм на борда на „Ема“. Дюма ме посрещна много сърдечно. Носеше бледокафяво сако от тънък плат и личеше, че кръвта му е смесена с негърска. Тенът му беше матов, устните ясно очертани и изпъкнали, от главата му се спускаше на вълни буйна къдрава коса като на африкански дивак. И освен това живи присмехулни очи, сърдечна усмивка, закръглен като истински бонвиван… Спомних си една от многобройните легенди за него: в Париж някакво нищожество в негово присъствие направило недобронамерен намек за всякаквите най-нови теории, които намират връзка между първите хора и по-нисшите животински видове. А той отвърнал: „Да, господине, произхождам от маймуните. Ала вие пък сте се запътили към тях!“

Представи ме на капитан Богран, на втория капитан, Бремон, на лоцмана Подиматас (субект, целият покрит с косми като глиган, брадата и косата му се сплитат във всяка точка на лицето, което изглежда така, сякаш бръсне само бялото на очите си) и най-вече на готвача Жан Боайе — като гледах Дюма, той беше май най-важният в компанията, нали Дюма пътува с истинска свита, като високопоставените благородници от едно време.

Докато ме придружаваше до каютата, Подиматас ме осведоми, че специалитетът на Боайе били asperges aux petits pois[68], доста странна рецепта, защото в това ядене нямало никакъв грах.

Заплавахме покрай остров Капрера, където се крие Гарибалди, когато не се бие.

— Скоро ще се срещнете с генерала — каза ми Дюма и само при споменаването на Гарибалди лицето му се озари от възхищение. — С русата си брада и светлосините си очи прилича на Иисус от „Тайната вечеря“ на Леонардо. Всяко негово движение е изпълнено с елегантност; гласът му е безкрайно галещ. Изглежда спокоен човек, ала произнесете ли в негово присъствие думи като „Италия“ и „независимост“, ще видите как се пробужда като вулкан, започва да бълва огън и от него се стича лава. Никога не е въоръжен преди битката; дойде ли моментът да се бие, измъква най-близката сабя, която му попадне подръка, захвърля ножницата и се спуска към врага. Има една-единствена слабост: мисли се за много силен в играта с дървени топки.

Скоро на борда настана голямо оживление. Моряците ловяха голяма морска костенурка, от онези, дето се въдят на юг от Корсика. Дюма беше възбуден.

— Ще падне работа. Най-напред ще трябва да я сложим на гръб и тя глупаво ще проточи шия, така че ще се възползваме от неблагоразумието й и, кръц, ще й отрежем главата, после я окачваме за опашката за дванайсет часа да се източи кръвта. После пак я слагаме по гръб, махаме черупката и я кормим през люспите на корема покрай гръбначния стълб, като внимаваме да не пробием жлъчката, защото тогава няма да може да се яде, от вътрешностите се запазва само черният дроб, прозрачното желе в него не става за нищо, обаче там има и две месести части, които приличат на телешки пържолки, точно такива са и на вкус и на цвят, белички. Най-накрая махаме ципите, шията и перките, месото се нарязва на парчета с големина на орех, очиства се, вари се да стане хубав бульон там с черен пиперец, с карамфил, с морковки, с кимион и с дафинов лист, та значи се вари три-четири часа на бавен огън. Междувременно се подготвя пилешко месо на парченца, подправени с магданоз, лукчета и аншоа, слагат се да поврат в бульона, после се прецеждат и се слагат върху месото на костенурката, което сме полели с три-четири чаши суха Мадейра. Ако нямаме мадейра, може да се сложи и марсала с едно напръстниче ракия или ром. Но това pis aller[69]. Ще си хапнем всичко това утре вечер.

Изпитвах симпатия към този човек, който толкова обичаше добрата храна; нищо, че расата му беше съмнителна.

* * *

(13 юни) Вече два дни, откакто „Ема“ пристигна в Палермо. Заради множеството сновящи червеноризци градът прилича на поле с макове, въпреки че много от доброволците гарибалдийци са облечени и въоръжени както дойде, някои едва-едва са сварили да сложат по една шапка с перо над цивилните си дрехи. Работата е там, че трудно се намира вече червен плат и червените ризи струват цяло състояние, по-достъпни са за многобройните синове на местната аристокрация, присъединили се към гарибалдийците едва след първите и най-кръвопролитни битки, отколкото за доброволците, тръгнали от Генуа.

Кавалер Бианко ми беше дал достатъчно пари, за да се издържам в Сицилия, и аз незабавно си намерих една униформа, достатъчно износена, за да не приличам на някой току-що пристигнал никаквец, от много пране ризата беше станала розова, а панталоните ми бяха в окаяно състояние; само ризата обаче ми излезе петнайсет франка, а за същите пари в Торино можех да си купя четири като нея.

Тук всички цени са безумни, едно яйце струва четири гроша, една ливра хляб шест гроша, една либра месо трийсет гроша. Не знам дали само защото островът е беден и обитателите му унищожават оскъдните му ресурси, или защото жителите на Палермо са решили, че гарибалдийците са манна небесна, и ги скубят както си поискат.

Срещата между двамата велики мъже в Двореца на Сената („Като в кметството в Париж през 1830 г.!“, възкликна възторжено Дюма) беше много театрална. Не мога да кажа кой от двамата беше по-добър като комедиант.

— Скъпи Дюма, липсвахте ми — провикна се генералът към Дюма, който му поднасяше почитанията си. — Тоест не на мен, а на тези мъже. Те са великани!

А после на своите:

— Дайте веднага на господин Дюма най-хубавия апартамент в двореца. Нищо не е достатъчно добро за човек, донесъл ми писма, в които се съобщава, че ще пристигнат две хиляди и петстотин души, десет хиляди пушки и два парахода!

Гледах героя с недоверието, с което след смъртта на баща ми гледах на всеки герой. Дюма го беше описал като някакъв Аполон, на мен обаче ръстът му ми се струваше скромен, беше не рус, а русоляв, с къси криви крака, и ако се съди по походката му, страдаше от ревматизъм. Видях колко трудно се качва на коня, и то с помощта на двама от хората си.

Към края на следобеда под прозорците на кралския дворец се събра тълпа с викове „Да живее Дюма, да живее Италия!“. На писателя това явно му доставяше удоволствие, ала ми се стори, че цялата работа е организирана от Гарибалди, който добре знае колко суетен е приятелят му и има нужда от обещаните пушки. Пуснах се сред тълпата и се мъчех да разбера какво си говорят хората на неразбираемия си диалект, който прилича на африкански говор, но все пак не ми убягна една размяна на реплики: един попита друг кой е този Дюма, на когото вика „Да живее!“, а другият му отговори, че бил някакъв черкезки княз, дето се къпел в злато и бил дошъл да даде парите си на Гарибалди.

Дюма ме представи на неколцина от хората на генерала. Режещият взор на единия от адютантите на генерала, страшния Нино Биксио[70], така ме прободе, че се изплаших и се дръпнах. Налагаше се да намеря някоя странноприемница, от която да влизам и да излизам, без да ме забележи никой.

В очите на сицилианците съм гарибалдиец, а в очите на експедиционния корпус съм свободен журналист.

* * *

Видях отново Нино Биксио, докато минаваше през града на кон. Говори се, че той е истинският главнокомандващ на експедицията. На Гарибалди умът му е другаде, все мисли какво да направи на следващия ден, бива го да предвижда атаките и бойците, но тъкмо Биксио мисли за това какво трябва да се направи. Докато минаваше, чух един гарибалдиец да казва на другаря си:

— Виж го само как гледа, сякаш мята светкавици. Профилът му реже кат’ сабя! Биксио! Самото му име напомня за мълния!

Ясно е, че Гарибалди и неговите помощници са хипнотизирали тези доброволци. Лошо. Прекалено обаятелните водачи веднага ги обезглавяват в името на благото и спокойствието на кралствата. Господарите ми в Торино са прави: този мит за Гарибалди не бива да се разпространява и на север, защото всичките му там миниатюрни кралства току-виж надянали червените ризи и така ще ни докарат републиката.

* * *

(15 юни) Трудно е да се говори с местните хора. Единственото ясно нещо е, че се опитват да се възползват от всеки, който им заприлича на пиемонтец, както казват те, нищо че сред доброволците има малко пиемонтци. Намерих гостилница, в която мога да хапвам евтино разни гозби с невъзможни за произнасяне имена. Тъпча се до задушаване с нещо като питки, пълнени с далак, добре че с хубавото тукашно вино все пак могат да се ядат. Докато вечерях, се запознах с двама доброволци, някой си Аба, лигуриец на не повече от двайсет години, и някой си Банди, журналист от Ливорно на горе-долу моя възраст. Благодарение на разказите им си представих пристигането на гарибалдийците и първите им битки.

— Да знаете само, драги Симонини, слизането на брега в Марсала беше истински цирк! Значи пред нас са бурбонските кораби, „Стромболи“ и „Капри“, нашият „Ломбардо“ се натъква на скала и Нино Биксио казва, че е по-добре да го пленят с дупка в търбуха, отколкото цял-целеничък, та ще трябва да потопим и „Пиемонт“. Истинско разхищение, викам си, ама Биксио си беше прав, не трябваше да подаряваме два кораба на бурбонците, пък и нали така правят великите пълководци — изгаряш всички кораби, след като слезеш на брега, за да не можеш да се върнеш. „Пиемонт“ започва дебаркирането, от „Стромболи“ започват да стрелят с оръдия, но стрелбата нещо засича. Командирът на един английски кораб се качва на борда на „Стромболи“ и казва на капитана, че на сушата има английски поданици и следователно ще го държи отговорен за евентуалния международен инцидент. Нали знаете, че заради търговията с вина англичаните имат в Марсала сериозни икономически интереси. Командирът на бурбонците отвръща, че не го е грижа за никакви международни инциденти, и заповядва пак да се стреля, но оръдието пак засича. В крайна сметка бурбонските кораби произвеждат няколко изстрела, които обаче не причиняват никакви щети, освен че разполовяват едно куче.

— И какво, значи англичаните ви помогнаха, така ли?

— Да кажем, че кротко застанаха между нас и противника колкото само да смутят бурбонците.

— Добре де, какви са отношенията на генерала с англичаните?

Аба махна с ръка, в смисъл че пехотинци като него само изпълняват заповеди и не питат прекалено много.

— Я по-добре чуй за една случка, страхотна е. Генералът беше заповядал щом влезем в града да завземем телеграфа и да отрежем жиците. Изпращат за тази цел един лейтенант с няколко души и като ги вижда, телеграфистът побягва. Лейтенантът влиза в сградата и намира една телеграма, малко преди това изпратена на военния комендант на Трапани: „Два парахода под сардинско знаме току-що влязоха в пристанището и стоварват хора“. Точно в този момент пристига отговорът. Един от доброволците, доскоро телеграфист в пощата в Генуа, я разчита: „Колко души и защо ги стоварват?“. Офицерът отговаря: „Извинете, става дума за два търговски кораба от Джирдженти, натоварени със сяра“. Отговор от Трапани: „Вие сте глупак“. Предоволен, офицерът не възразява, прерязва жиците и си тръгва.

— Да си кажем истината — намеси се Банди, — слизането на брега не беше съвсем цирк, както казва Аба, когато вече бяхме на брега, откъм бурбонските кораби в крайна сметка дойдоха първите гранати и картечни откоси. Е, да, забавлявахме се, това да. Насред експлозиите се появи един старичък, но доста охранен монах, който ни поздравяваше за добре дошли, като размахваше шапката си. „Какво ни се мотаеш в краката бе, попе?“, провикна се някой, ала Гарибалди вдигна ръка и рече: „Отче, какво търсите тук? Не чувате ли как свистят куршумите?“. А монахът: „От куршумите не ме е страх; служа на свети Франциск Бедняка и съм син на Италия“. „Значи сте с народа?“, попита генералът. „С народа, с народа съм“, отвърна монахът. Тогава разбрахме, че Марсала е наша. И генералът изпрати Криспи при събирача на данъци и поиска от него в името на Виктор Емануил Втори, крал на Италия, да предаде всички наличности в касата и те бяха предадени срещу разписка на интенданта Ачерби. Още нямаше Кралство Италия и разписката, подписана от Криспи на събирача на данъци, стана първият документ, в който Виктор Емануил беше назован крал на Италия.

Възползвах се от случая и попитах:

— Ама интендантът не е ли капитан Ниево?

— Ниево е заместник на Ачерби — уточни Аба. — Толкова млад, а велик писател. Истински поет. Ходи все сам, загледан в далечината, сякаш се стреми с поглед да стигне отвъд хоризонта. Мисля, че Гарибалди всеки момент ще го произведе в чин полковник.

А Банди засили краските:

— При Калатафими беше останал малко по-назад, за да раздава хляб, когато Бодзети го извика в битката, и той се хвърли в най-ожесточения бой, полетя към врага като огромна черна птица, разперил пешовете на палтото си, което веднага бе продупчено от един куршум…

Това беше достатъчно този Ниево да ми стане несимпатичен. Сигурно беше на моя възраст, а се смяташе за прочут. Поетът воин. Ще ти продупчат палтото я, ако го разтвориш, та да се вее, какъв добър начин само да показваш после дупка от куршум, която при това не е в гърдите ти.

Аба и Банди започнаха да разказват за битката при Калатафими, победа, извоювана по чудо, хиляда доброволци от едната страна срещу двайсет и пет хиляди добре въоръжени бурбонци от другата.

— Начело Гарибалди, яхнал дорестия си кон Великия везир, стремената извезани в бяло, с червена риза и унгарска шапка. В Салеми към нас се присъединиха местните доброволци. Стичаха се отвсякъде, на коне, пеша, стотици, страшна работа, въоръжени до зъби планинци, някои с физиономии на главорези и с очи като дула на пистолети. Водеха ги обаче благородници, земевладелци от околността. Салеми е истинска кочина, улиците са като канавки, но пък монасите си имат хубави манастири, та ни настаниха там. Пристигаха най-различни сведения за врага: били четири хиляди, не, десет, двайсет, с коне и с оръдия, укрепявали се еди-къде си, не, другаде, настъпвали, не, оттегляли се… И ето, че врагът се появява изневиделица. Някои от нашите казаха, че били около пет хиляди, ами, нищо подобно, десет хиляди са. Между тях и нас неразорана равнина. Неаполитанските стрелци слизат от хълмовете. Какво спокойствие само, каква самоувереност, личи, че са добре обучени, а не са дрипльовци като нас.

Само как злокобно ехтят тръбите им! Първата престрелка почва час и половина след пладне. Неаполитанците тръгват надолу по склона. „Не стреляйте, не стреляйте!“ — крещят нашите капитани; ала куршумите свирят над нас и пищят. Един залп, после втори, после тръбачът на генерала свири сигнал да ускорим ход. Куршумите валят като градушка, от оръдията, които стрелят по нас, хълмът се е превърнал в облак дим, прекосяваме равнината, първата линия на врага е пробита, обръщам се и виждам на хълма Гарибалди, сабята в ножницата е на дясното му рамо, върви бавно напред и държи под око цялата акция. Биксио галопира до него, за да го прикрие с коня си, и му вика: „Генерале, така ли искате да умрете?“, а той отговаря: „Как по-добре да умра освен в собствената си страна?“ и продължава напред, без да го е грижа за дъжда от куршуми. В този миг се изплаших, че на генерала му се струва, че победата е невъзможна, и затова иска да умре. Ала веднага след това от пътя започна да гърми едно от нашите оръдия. Сякаш хиляди ръце се протягат към нас да ни помогнат. Напред, напред, напред! Вече се чува само тръбата, която призовава да ускорим ход. Преодоляваме с наложени щикове първата, втората, третата линия, хайде нагоре по хълма, бурбонските батальони се изтеглят по-нависоко, съсредоточават се и сякаш стават по-силни. Още изглежда невъзможно да се изправим лице в лице срещу тях, всички са на върха, а ние, съсипани, сме долу, в подножието. После за миг всичко спира, те са там горе, ние сме залегнали. Тук-там по някоя престрелка, бурбонците търкалят скали, замерват ни с камъни, казват, че били улучили генерала. И виждам едно тежко ранено младо хубаво момче, двама от другарите му го подкрепят. Умолява ги да имат милост към неаполитанците, защото и те са италианци. Целият склон е осеян с тела, ала не се чува нито един стон. От върха неаполитанците току викат: „Да живее кралят!“ Междувременно пристигат подкрепления. И точно тогава дойде ти, Банди, целият в кръв, и с куршум, забил се в гърдите ти отляво, помислих си, че всеки момент ще умреш. А вместо това при последната атака ти беше пред всички, ти колко души имаш?

— Глупости — каза Банди, — беше само драскотина.

— Ами францисканците, дето се биеха заедно с нас? Един от тях, слаб и мърляв, зареждаше мускета си с цели шепи куршуми и камъни и ги изстрелваше като топ. Видях един друг пък, ранен в бедрото, как вади куршума от раната си, без да спира да стреля.

После Аба заразказва за битката при моста Амиралио:

— Боже мой, Симонини, това беше ден като от Омировия епос! Пред вратите на Палермо сме и идва да ни помогне войска от местни въстаници. Един вика: „Боже!“, завърта се като пумпал, прави три-четири крачки встрани като пиян и пада в един ров под две тополи до един загинал неаполитански стрелец. И все още чувам оня генуезец, който под дъжда от олово се провикна: „’Ба мааму, какво става тук?“. А един куршум го улучва в челото и го поваля с пръснат череп. На моста Амиралио, на пътя, под моста и в зеленчуковите градини си беше истинско клане. Призори превземаме моста, но ни спира ужасен огън от отряд пехотинци зад някаква стена, а кавалеристи ни нападат отляво, но ги отблъскваме. Преодоляваме моста и се съсредоточаваме при Порта Термини, но попадаме под оръдейния обстрел на един кораб от пристанището и под огъня от една барикада пред нас. Няма значение. Една камбана бие лудешки. Спускаме се по тесните улички и по едно време — Боже, какво виждам! Три момичета, облечени в бяло, се хванали за решетките на прозореца, ръчичките им снежнобели като кремове, гледат ни безмълвно. Бяха по-истински от ангелите от стенопис в църква. Кои сте вие, питат ни те, а ние отвръщаме, че сме италианци, и ги питаме кои са те, пък те казват, че са монахини. Горките, казваме ние, много ще се радваме да ви освободим от този затвор и да ви върнем радостта, а те викат: „Да живее света Розалия!“. Ние отвръщаме: „Да живее Италия!“, и те също: „Да живее Италия“, гласчетата им нежни, като че пеят псалм, и за нас са предизвестие на победата. Бихме се още пет дни в Палермо преди примирието, ама никакви монахинчета нямаше и трябваше да се задоволим с уличниците!

Доколко мога да се доверя на тези ентусиасти? Млади са, това е била първата им битка, още преди нея са обожавали своя генерал, по свой начин са романисти като Дюма, така че спомените им са разкрасени и в тях кокошката става орел. Няма съмнение, че са се държали смело по време на тези боеве, но чак пък Гарибалди да се е разхождал спокойно под вражеския огън (нямало е как враговете да не го виждат отдалеч), без изобщо да бъде улучен? Не излиза ли, че по заповед отгоре въпросните врагове са стреляли покрай него?

Тия мисли ми се въртят из главата и заради някои изтървани фрази от моя хазяин, който е пътувал из други области на полуострова и говори на почти разбираем език. Именно той ми подсказа да си побъбря с дон Фортуната Музумечи, нотариус, който знае всичко за всеки и в много случаи бил показвал недоверие към новодошлите.

Разбира се, не можех да ида при него облечен с червена риза, но се сетих за расото на отец Бергамаски, което бях взел. Посресах се, позамазах си косата колкото трябва и неузнаваем се измъкнах от квартирата. Беше си доста неразумно от моя страна, защото се носеше слух, че се готвят да изгонят йезуитите от острова. Но всичко мина добре. Пък и като жертва на надвисналата несправедливост по този начин можех да вдъхна доверие в антигарибалдийските среди.

Срещнах се с дон Фортуната, докато си пиеше кафенцето в едно заведение след утринната служба. Беше в самия център, почти луксозно, а дон Фортуната се беше отпуснал на стола, с лице, обърнато към слънцето, притворил очи, небръснат от няколко дни, с черен костюм и вратовръзка дори в жегата, с полуизгаснала пура между пожълтелите от никотина пръсти. Забелязах, че в това заведение в кафето слагат лимонова кора. Дано не слагат и в кафето с мляко, помислих си.

Седнах на съседната маса и щом започнах да се оплаквам от горещината, разговорът ни потръгна. Казах, че съм изпратен от римската курия да разбера какво се случва по тия места, което позволи на Музумечи да говори свободно:

— Пресвети отче, как ви се струва тая работа, хиляда души, събрани от кол и въже и въоръжени както падне, слизат на брега при Марсала, без да изгубят дори един човек? Защо бурбонските кораби, а това е втората по значение флота в Европа след английската, стреляха напосоки и не улучиха никого? А после, при Калатафими, как стана така, че същите тези хиляда дрипльовци, заедно с неколкостотин момченца, изпратени там с ритници в задника от разни земевладелци, които искат да се подмажат на окупаторите, като се изправиха пред една от най-добре обучените армии в света — не знам дали знаете какво представляват военните училища на Бурбоните — та, значи, казвам, как така хиляда и няколко дрипльовци обърнаха в бягство двайсет и пет хиляди души, нищо, че налице бяха само няколко хиляди от тях, а останалите си останаха по казармите? Пари, пари тук са играли, уважаеми, купища пари, за да се плати на офицерите от корабите в Марсала и на генерал Ланди при Калатафими, който дори след първия ден без ясно надмощие имаше достатъчно свежи подкрепления, за да прогони господа доброволците, а вместо това се оттегли в Палермо. Говори се, че е взел поне четиринайсет хиляди дуката, знаете ли това? Ами началниците му? За нещо много по-невинно само преди десетина години пиемонтците разстреляха генерал Раморино; не че са ми симпатични, но те разбират от военни работи. Вместо това Ланди просто беше заместен от Ланца, според мен и той подкупен предварително. И, виждате ли, това прочуто превземане на Палермо… Гарибалди подсили бандите си с три хиляди и петстотин нехранимайковци, събрани сред сицилианския престъпен контингент, а Ланца разполагаше с шестнайсет хиляди души — шестнайсет хиляди! Вместо обаче да ги използва едновременно, Ланца ги праща срещу бунтовниците на малки групи — и разбира се, че всеки път ще ги побеждават, а и защото бяха платили на разни предатели в Палермо да стрелят от покривите. А в пристанището под погледа на бурбонските кораби пиемонтски кораби стоварват пушки за доброволците и оставят Гарибалди да освободи още хиляда углавни престъпници и да ги включи в бандата си. Да не ви разправям какво става сега в Неапол, нашият беден крал е заобиколен от предатели, които вече са си получили платата и подкопават почвата под краката му.

— Но откъде идват всички тези пари?

— Отче! Изненадан съм, че в Рим знаете толкова малко! Ами от английското масонство, разбира се! Не виждате ли как всичко е свързано? Гарибалди е масон, Мадзини също е масон, по време на изгнанието си в Лондон Мадзини е в контакт с английските масони, Кавур масонът получава заповеди от английските ложи, масони са всички около Гарибалди. Това е план не толкова да се унищожи Кралството на Двете Сицилии, колкото да се нанесе смъртоносен удар на Негово светейшество, защото е ясно, че след Двете Сицилии Виктор Емануил ще поиска и Рим. Вие да не би да вярвате на измислицата за хилядата доброволци, дето тръгнали с деветдесет хиляди лири в наличност? Та те не биха стигнали дори за храната по време на пътуването на тия къркачи и чревоугодници! Само да ги видите как поглъщат последните запаси от храна на Палермо и как плячкосват селата наоколо! Истината е, че английските масони са дали на Гарибалди три милиона френски франка в турски жълтици, дето могат да се харчат из цялото Средиземноморие!

— И у кого е това злато?

— У доверения масон на генерала, онзи капитан Ниево, един сополанко, няма и трийсет години, работата му е само да плаща. Ама тия дяволи плащат на генерали, на адмирали и на кого ли не, а селяните умират от глад. Те пък очакваха, че Гарибалди ще подели между тях земите на господарите им, а вместо това е ясно, че на генерала му се налага да се съюзи с ония, у които са парите и земята. Ще видите как момченцата, които отидоха да се жертват при Калатафими, като разберат, че не се е променило нищо, ще започнат да стрелят по доброволците с пушките, които са откраднали от мъртъвците.

Съблякох расото и докато обикалях града с червената риза, си поговорих на стълбите на една църква с един духовник, отец Кармело. Каза, че бил на двайсет и седем, ала изглеждаше на четирийсет. Довери ми, че искал да се присъедини към нас, но нещо го спирало. Попитах го какво, нали при Калатафими имаше и духовници.

— Бих дошъл с вас — каза той, — ако знам, че наистина ще направите нещо велико. Но единственото, което казвате, е, че ще обедините Италия и ще създадете един народ. Без значение единен ли е, или разделен, народът си страда така и така; и не знам дали ще успеете да сложите край на страданията му.

— Ама народът ще се сдобие със свобода и с училища — казах му.

— Свободата не е хляб, както и училището. Тия работи ще са достатъчни може би на вас пиемонтците, но не и на нас.

— А вас какво ви трябва?

— Не война срещу Бурбоните, а борба на бедняците срещу онези, поради които умират от глад, а те са не само в двореца, а навсякъде.

— Значи и срещу вас с расата, вас с вашите манастири и със земи къде ли не.

— Да, и срещу нас, дори срещу нас най-вече! Но с Евангелието в ръка и с кръста. Ако стане така, ще видя. Така е прекалено малко.

От това, което бях научил в университета от манифеста на комунистите, излизаше, че този духовник е от тях. Нищо не разбирам от тази Сицилия, наистина.

* * *

Може да е и заради натрапчивите мисли, от които не мога да се отърва още откакто ме възпитаваше дядо ми, ала най-спонтанно се запитах дали и евреите нямат нещо общо със заговора в подкрепа на Гарибалди. Защото евреите са навсякъде. Така че пак говорих с Музумечи.

— Ама разбира се! — каза той. — Първо, ако не всички масони са евреи, всички евреи са масони. А измежду гарибалдийците? От любопитство прегледах подробно списъка на доброволците от Марсала, нали вече го публикуваха „в чест на смелчаците“. Там намерих имена като Еудженио Рава, Джузепе Удзиел, Исако д’Анкона, Самуеле Маркези, Ибраамо Исако Алпрон, Моизе Малдачеа, и някой си Коломбо Донато, преди това се казвал Абрамо. Е, кажете ми, как с такива имена могат да са добри християни.

* * *

(16 юни) Благодарение на препоръчителното писмо стигнах и до въпросния капитан Ниево. Дребосъче с подкастрени мустачки и с претенциозна „брадичка“ само под долната устна, прави се на мечтател. Поза, разбира се, защото докато разговаряхме, влезе един доброволец да му каже нещо за някакви прибори за хранене, дето трябвало да вземе, а той като най-педантичен счетоводител му припомни, че неговата рота предишната седмица била взела вече десет.

— Да не ги ядете тия прибори? — попита. И добави: — Ако искаш още, ще те пратя да ги търсиш в карцера. — Доброволецът отдаде чест и си тръгна.

— Виждате ли с какво се налага да се занимавам? Някой може да ви е казал, че съм човек на перото. Трябва обаче да раздавам на войниците пари и дрехи, имам да поръчвам двайсет хиляди нови униформи, защото всеки ден от Генуа, Специя и Ливорно пристигат нови доброволци. А има и какви ли не прошения, разни графове и дукеси, които искат заплата от по двеста дуката месечно и си мислят, че Гарибалди е архангел небесен. Тук всички очакват, че нещата стават отгоре, не е като при нас, ако при нас някой иска нещо, трябва сам да си го направи. Повериха ми касата с парите може би защото имам докторат по право от Падуа, или може би защото се знае, че не крада, а да не крадеш е голяма добродетел на този остров, тук няма разлика между принц и мошеник.

Явно е, че се прави на разсеян поет. Като го попитах дали е вече полковник, ми отвърна: о, не, не знам.

— Знаете ли — каза ми, — тук положението е доста объркано. Биксио се опитва да наложи военна дисциплина по пиемонтски, сякаш сме в Пинероло. Но ние сме просто една нередовна войска. Само че ако пишете статии в Торино, оставете тези неприятни подробности настрана. Опитайте се да предадете истинския плам, истинския ентусиазъм, които са обзели всички. Тук има хора, които залагат живота си на карта за неща, в които вярват. Погледнете на останалото като на приключение по време на колониална експедиция. Забавно е да се живее в Палермо, и тук има клюки като във Венеция. Възхищават ни се като на герои и една червена риза и една сабя ни правят желани в очите на много хубави жени, чиято добродетел е само привидна. Не минава вечер да не ни поканят в някоя ложа в театъра, а сладоледите там са чудесни.

— Казахте, че трябва да посрещате много разходи. Как успявате с малкото пари, с които пристигнахте от Генуа? Използвате ли парите, които секвестирахте в Марсала?

— Те бяха жалки грошове. Щом пристигна в Палермо, генералът изпрати Креспи да вземе пари от Банката на Двете Сицилии.

— Чух за това, говори се за пет милиона дуката…

Тук у поета отново надделя довереникът на Гарибалди. Той вдигна очи към небето и рече:

— О, какви ли не работи разправят. Трябва освен това да сложите в сметката и даренията, които правят патриоти от цяла Италия, искам да кажа от цяла Европа — и това го напишете във вашия вестник в Торино, за да подсетите разсеяните. Общо взето най-трудното е да се държат регистрите в ред, защото когато Кралство Италия се установи официално, ще трябва да предам всичко както си му е редът на правителството на Негово величество, без да се е изгубила нито една пара, толкова получено, толкова предадено.

Как ли ще се оправиш с милионите на английските масони, запитах се. Или пък сте се наговорили всички, ти, Гарибалди и Кавур, парите са получени, но не бива да се говори за тях. Или пък друго, парите ги има, ала не си знаел и не знаеш нищо за тях, подставено лице си, малкият виртуоз, когото те (но кои те?) използват като прикритие, и си въобразяваш, че победите се дължат само на Божията милост? Още не успявах да разбера какъв е точно този човек. Единствената нотка на искреност, която усещах, беше парещото му огорчение, че през последните седмици доброволците напредват към източния бряг от победа към победа и се готвят да прекосят протока и да влязат в Калабрия, после и в Неапол, а на него му се налага да стои в Палермо, за да се занимава със стопанските дела в тила. Не го сдържаше на едно място. Има такива хора: вместо да се радва, че съдбата му позволява да се наслаждава на вкусни сладоледи и на красиви дами, искаше още куршуми да пронижат палтото му.

Казват, че на земята живеят повече от един милиард души. Не знам как са успели да ги преброят, ала достатъчно е да се поразходите из Палермо, за да разберете, че сме прекалено много и вече започваме да се тъпчем един друг. А повечето от тях смърдят. То и сега храната вече е малко, да си представим ако станем повече. Значи трябва на населението да му се пусне кръвчица. Е, да, има разни работи като епидемии, самоубийства, смъртни присъди, някои още се дуелират, на други пък им харесва да препускат през гори и поля, докато не си счупят врата, чувал съм за английски благородници, които плуват в морето и, естествено, се давят… Но това не е достатъчно. Войните са най-ефикасният и най-естествен начин да се намери отдушник на напрежението и да се забави нарастването на броя на човешките същества. Едно време в началото на всяка война не се ли казваше, че тя е по Божия воля? Само че трябва да се намерят хора, които искат да воюват. Ако всички вземат да клинчат, няма да има кой да умира във война. Тогава защо са тия войни? Така че тия като Ниево, Аба и Банди, дето имат желание да се хвърлят срещу картечния огън, са нужни. А такива като мен да могат да продължават да си живеят не толкова обсебени от човечеството, което постоянно ти диша във врата.

Накратко казано, хората с благородни пориви може и да не ми харесват, ала ни трябват.

* * *

Представих се на Ла Фарина с препоръчителното писмо до него.

— Ако от мен очаквате добри новини, за да ги съобщите в Торино, избийте си го от главата — ми каза той. — Тук няма правителство. Гарибалди и Биксио си въобразяват, че командват генуезци като тях самите, а не сицилианци като мен. В страна, където задължителната военна служба е непозната, си помислиха съвсем сериозно, че могат да направят набор от трийсет хиляди души. В много общини се вдигнаха истински въстания. Постанови се, че в гражданските съвети не трябва да се допускат бившите кралски чиновници, а те са единствените, които знаят да четат и пишат. Онзи ден някакви душмани на църквата предложиха да се изгори обществената библиотека, защото била основана от йезуитите. Губернатор на Палермо е някакъв младеж от Марчилепре, никой не го познава. Във вътрешността на острова се извършат какви ли не престъпления и често убийците са същите, дето би трябвало да опазват реда, защото са се сдушили с бандитите в собствения смисъл на думата. Гарибалди е честен човек, но не е в състояние да си даде сметка какво става пред очите му: в провинция Палермо само от една партида реквизирани коне са изчезнали двеста! Дават право на всеки, който пожелае да организира батальон, така че има батальони с всичките му там духови музики и офицери, които се състоят всичко на всичко от четирийсет-петдесет войници най-много! Една и съща служба се дава на трима-четирима души едновременно! Оставят цяла Сицилия без съдилища, както граждански, така и наказателни и търговски, защото уволниха масово всички съдии, а създават военни комисии, които съдят всичко и всички, като във времената на хуните! Криспи казва, че Гарибалди не искал граждански съдилища, защото съдиите и адвокатите били мошеници; и че не искал парламент, защото депутатите били хора на перото, а не на оръжието; че не желаел никакви охранителни органи, защото всички граждани трябвало да се въоръжат и да се отбраняват от тях. Не знам вярно ли е, защото вече дори не ме допускат да разговарям с генерала.

На 7 юли разбрах, че Ла Фарина е арестуван и изпратен обратно в Торино. Заповедта дошла от Гарибалди, разбира се, подсторил го е Криспи. Няма вече кой да информира Кавур. Значи всичко ще зависи от моя доклад.

Вече е безсмислено да се преобличам като монах, за да събирам клюки: из кръчмите се клюкарства на воля и сега тъкмо доброволците се оплакват най-много от цялата управия. Чух, че петдесетина от сицилианците, които се бяха записали при гарибалдийците след влизането им в Палермо, си били тръгнали, като взели със себе си и оръжията. „Това са селяни, които се палят както се пали слама и бързо им омръзва, от ден до пладне“, оправдава ги Аба. Военният съд ги осъжда на смърт, ала после ги оставя да вървят където искат, само да е по-далеч. Опитвам се да разбера какво наистина чувстват тези хора. Цялото оживление, което цари из Сицилия, се дължи на факта, че това беше забравено от Бога място, изгорено от слънцето и без вода, освен морската, и с по някой и друг бодлив плод. И в тези земи, където от векове не се е случвало нищо, пристигна Гарибалди с хората си. Не че тукашните хора го подкрепят заради самия него, не че са срещу краля, когото Гарибалди е на път да свали от трона, просто са като пияни, че се случва нещо различно. И всеки тълкува различието по свой начин. Може пък този силен вятър на промяната да е като вятъра сироко, който ще приспи отново всички.

* * *

(30 юли) Ниево, с когото съм вече донякъде близък, ми доверява, че Гарибалди е получил официално писмо от Виктор Емануил със заповед да не пресича протока. Заповедта обаче била придружена от тайна бележка от самия крал, който пишел приблизително следното: „След като Ви писах като крал, сега Ви предлагам да ми отговорите в смисъл, че бихте искали да последвате съветите ми, ала Вашият дълг към Италия не Ви позволява да се притечете на помощ на неаполитанците, които са се обърнали към Вас с молба да ги освободите“. Двойна игра на краля, но срещу кого? Срещу Кавур ли? Или пък срещу самия Гарибалди, на когото най-напред заповядва да не преминава на континента, после го насърчава да го направи и като го направи, пиемонтските войски в областта около Неапол ще се намесят, за да го накажат за неподчинението му?

— Генералът е твърде наивен и ще вземе да падне в някоя клопка — каза Ниево. — Бих искал да съм близо до него, но дългът ми налага да стоя тук.

Открих, че този несъмнено образован човек също обожава Гарибалди. В момент на слабост ми показа една книжка, която получил неотдавна, „Обич за Гарибалди“, отпечатана на Север, без да е видял коректурите й.

— Надявам се, че читателите ми ще си помислят, че аз като герой имам право да съм малко непохватен, а и те са направили възможното да го покажат, като са оставили сума ти срамни печатни грешки.

Хвърлих един поглед на едно от творенията му, посветено именно на Гарибалди, и се убедих, че май е доста непохватен:

Има нещо в очите му

което грее в него

и когато коленичи

сякаш се покланя на хората.

Дори по многолюдните площади

ходи любезен, човечен

и да подава ръка

на момичетата го видях.

Тук всички лудеят по този кривокрак дребосък.

* * *

(12 август) Отивам при Ниево да ми потвърди слуха, който се носи: гарибалдийците слезли на калабрийския бряг. Заварих го обаче в лошо настроение, още малко и ще се разплаче. От Торино получил сведения, че се шушука по адрес на неговото управление.

— Само че всичко се води тук — каза и потупа с ръка дебела подвързана с червен плат книга. — Еди-колко си получено, толкова похарчено. И ако някой е откраднал, ще се разбере от сметките. Когато предам всичко това, ще хвърчат глави. Но не и моята.

* * *

(26 август) Дори без да съм стратег, от сведенията, които получавам, мисля, разбирам какво се случва. Дали заради златото на масоните, или защото са преминали към Савоите, някои неаполитански министри заговорничат срещу крал Франческо. В Неапол ще избухне въстание и въстаниците сигурно ще поискат помощ от пиемонтското правителство. Виктор Емануил ще слезе на юг. Гарибалди май не вижда нищо от това или пък вижда всичко и ускорява действията си. Иска да пристигне в Неапол преди Виктор Емануил.

* * *

Заварвам Ниево бесен, размахва някакво писмо.

— Вашият приятел Дюма се прави на Крез — казва ми, — а после си мисли, че аз съм Крез! Вижте какво ми пише, и има нахалството да твърди, че го прави от името на генерала! Съсредоточените около Неапол швейцарски и баварски наемници на служба при Бурбоните са надушили поражението и предлагат да дезертират за четири дуката на глава. Понеже са пет хиляди, става дума за двайсет хиляди дуката, тоест деветдесет хиляди франка. Дюма, който се правеше на граф Монте Кристо, няма толкова и великодушно отпуска мизерните хиляда франка. Казва, че три хиляди щели да бъдат събрани от неаполитанските патриоти. Пита дали случайно не мога да дам останалите. Той да не мисли, че ги копая тия пари?

Кани ме да пийна нещо.

— Знаете ли какво, Симонини, сега всички са въодушевени от дебаркирането на континента и никой не осъзнава каква срамна трагедия ще тежи в историята на нашия поход. Събитията станаха в Бронте, близо до Катания. Десет хиляди жители, повечето селяни и овчари, все така осъдени на режим, който напомня средновековния феодализъм. Всички тези земи били подарени на лорд Нелсън, заедно с титлата дук на Бронте, а каквото останало, си е все така в ръцете на шепа богаташи, или „благородници“, както ги наричат там. Хората са експлоатирани, отнасят се с тях като с животни, забраняват им да ходят в господарските гори дори да берат гъби и така нататък, и трябва да плащат такси, за да стигнат до нивите. Когато идва Гарибалди, тези хора решават, че е дошъл моментът да се въздаде справедливост и че ще си върнат земите. Образуват така наречените либерални комитети, като най-видният човек в тях е някой си адвокат Ломбардо. Бронте обаче е английска собственост, англичаните помогнаха на Гарибалди при Марсала, той на чия страна да застане? В този момент хората престават да слушат дори адвокат Ломбардо и другите либерали и понеже са съвсем объркани, скачат като отвързани псета да колят благородниците и настъпва истински ужас. Зле са постъпили, очевидно, и по време на бунта сред тях се промъкват бивши затворници, нали след труса, настъпил на този остров, на свобода излезе доста народ, дето би трябвало да си стои на топло… Но всичко стана защото се появихме ние. Под натиска на англичаните Гарибалди изпрати в Бронте Биксио, а той не е човек, който пипа нежно: обявява обсадно положение, започва жестоки преследвания срещу местните хора, вслушва се в оплакванията на благородниците и отсъжда, че адвокатът Ломбардо е начело на бунта, макар и да не е така, но както и да е, трябвало да се даде пример, така че Ломбардо и още четирима са разстреляни, сред тях и някакъв побъркан, който още преди събитията ходел по улиците и крещял обиди срещу благородниците, но никой не се страхувал от него. Освен че ми е мъчно заради показаната жестокост, всичко това ме засяга лично. Разбирате ли, Симонини? От една страна, в Торино пристигат новини за тези събития, от които излиза, че се бием на страната на богаташите, а от друга, се шушука за това, което ви казах — че парите не се харчат както трябва, и от всичко това какво излиза, че богаташите ни плащат, за да разстрелваме бедняците, а с тези пари ние си живеем добре. А нали виждате, тук се умира, и то безплатно. Има от какво да побеснее човек.

* * *

(8 септември) Гарибалди влезе в Неапол, без да срещне никаква съпротива. Явно е вдигнал гребена, защото според Ниево е поискал от Виктор Емануил да изгони Кавур. Сега в Торино ще имат нужда от доклада ми и доколкото разбирам, трябва да е колкото се може по-антигарибалдийски. Ще трябва да сгъстя краските по отношение на масонското злато, да обрисувам Гарибалди като лекомислен, да отделя много място на клането в Бронте, да спомена за другите закононарушения, за кражбите, за подкупите, за корупцията и за разхищенията. Ще разкажа за поведението на доброволците, както ми го обрисува Музумечи, за гуляите в манастирите, за обезчестяването на девици (може и на монахини, не вреди нещата да се позасилят).

Да приложа и някоя и друга заповед за реквизиране на частни имоти. Да подправя писмо от анонимен информатор, който ми съобщава за постоянни контакти между Гарибалди и Мадзини чрез Криспи, за плановете им за установяване на република и в Пиемонт. Общо взето, добър, енергичен доклад, който да постави Гарибалди натясно. Музумечи ми даде друг солиден аргумент: гарибалдийците са преди всичко банда чуждестранни наемници. Сред Хилядата има френски, американски, английски, унгарски и дори африкански авантюристи, утайката на всички нации, мнозина от тях са били корсари заедно с Гарибалди из Америка. Само как звучат имената на помощниците му, Тур, Ебер, Тукори, Телоки, Магиароди, Чудафи, Фригеш (Музумечи изплюва тези имена, както му дойде, освен Тур и Ебер другите никога не ги бях чувал). Имало и гърци, поляци, баварци и един немец на име Волф, който преди командвал германски и швейцарски дезертьори на служба при Бурбоните. А английското правителство поставило на разположение на Гарибалди батальони от алжирци и индийци. Какви ти тук италиански патриоти! От Хилядата италианците са само половината. Музумечи преувеличава, защото около мен чувам само венециански, ломбардски, емилиански и тоскански акценти, а индийци не съм виждал, но няма да е зле в доклада да подчертая за каква сбирщина от нации става дума.

Не пропуснах да добавя, естествено, и за здравите връзки на евреите с масоните.

Мисля, че докладът трябва да стигне по най-бързия начин, като не бива да попада в недискретни ръце. Намерих един пиемонтски военен кораб, който се връщаше в Сардинското кралство, и не ми струва много да си изфабрикувам официален документ, с който се нарежда на капитана да ме качи на борда до Генуа. Престоят ми в Сицилия приключва, малко съжалявам, че няма да видя какво ще стане в Неапол и след това, но не съм тук да се забавлявам, нито пък да пиша някоя епическа поема. В крайна сметка от цялото това пътуване си спомням с удоволствие само за pisci d’ovu, babbaluci a picchipachi, това са видове паста лумака и каноли, ах, канолите… Ниево ми беше обещал да ме почерпи с риба меч a’sammurigghu, но така и не успя и ми остава само уханието на името.

8.

„Ерколе“

От дневниците

от 30 и 31 март и 1 април 1897

На разказвача му е малко досадно, задето се налага да записва този дует между Симонини и неговия натрапчив гост, ала изглежда, че именно на този 30 март Симонини предава последните събития в Сицилия непълно, текстът му се усложнява от множество зачеркнати редове, други пък задраскани с кръстчета, но все пак се разбират — и са плашещи, като ги четеш. На 31 март в дневника се вклинява абат Дала Пикола сякаш за да разтвори иначе херметично затворените врати в паметта на Симонини, като му разкрива онова, което той отчаяно се опитва да не си спомни. И на 1 април Симонини, след прекарана неспокойна нощ с пристъпи на повръщане, се намесва отново, като е раздразнен и като че ли се опитва да поправи преувеличенията и морализаторския патос на абата. Като цяло, понеже не знае кого да слуша, Разказвачът си позволява да разказва тези събития такива, каквито са били според него — и разбира се, поема отговорност за тази възстановка.

Щом пристигнал в Торино, Симонини представил на кавалер Бианко своя доклад и след един ден получил съобщение отново да се яви в късен час на мястото, където го закарала каретата първия път, а там го чакали Бианко, Рикарди и Негри ди Сен Фрон.

— Адвокат Симонини — започнал Бианко, — не знам дали благодарение на близостта, която вече ни свързва, мога да изразя напълно чувствата си, но трябва да ви кажа, че сте безумец.

— Как си позволявате, кавалере?

— Позволява си я — намесил се Рикарди, — и освен това говори и от наше име. Аз ще добавя опасен безумец, дотолкова, че да се запита човек дали да ви остави да ходите из Торино с всичките тия идеи, дето ви се въртят из главата.

— Извинете, може и да съм сбъркал нещо, но не разбирам…

— Сбъркахте, във всичко сбъркахте. Не си ли давате сметка, че след няколко дни, това и последната стрина го знае, генерал Гарибалди заедно с нашите войски ще навлезе в Папските държави? Вероятно след около месец нашата армия ще бъде пред вратите на Неапол. Дотогава ще сме предизвикали всенародно допитване, с което Кралството на Двете Сицилии и неговите територии ще бъдат присъединени официално към Кралство Италия. И ако Гарибалди наистина се окаже благородният реалист, за какъвто го смятаме, ще успее да се наложи дори над луда глава като Мадзини и ще приеме bon gre mal gre[71] нещата такива, каквито са, и ще предаде завладените територии на краля, като с това ще се прояви като виден патриот. Тогава ще трябва да разформироваме гарибалдийската армия, те вече са около шестдесет хиляди души и не е много добре да ги оставим да си развяват байрака, затова ще приемем доброволците в армията на Савоите, а другите ще отпратим по домовете им с по някоя и друга пара за довиждане. Все добри момчета, все герои. А вие какво искате, да дадем проклетия ви доклад да го ръфат пресата и общественото мнение, и какво, да кажем, че гарибалдийците, които са на път да станат наши войници и офицери, са всъщност шепа негодници, че повечето от тях са чужденци и са плячкосали цяла Сицилия? И че Гарибалди не е чист като сълза герой, на когото ще бъде благодарна цяла Италия, а е просто авантюрист, победил несъществуващ враг, като го е подкупил? И че до последно е заговорничел заедно с Мадзини да направят Италия република? Че Нино Биксио е кръстосвал острова и е разстрелвал либералите и е колел овчарите и селяните? Ама вие луд ли сте?

— Нали, господа, ми възложихте…

— Не сме ви възлагали да клеветите Гарибалди и смелите италианци, които се биха заедно с него, а да намерите документи, които да доказват, че републиканското обкръжение на героя управлява завоюваните територии лошо, така че да се оправдае намесата на Пиемонт.

— Но, господа, нали знаете, че Ла Фарина…

— Ла Фарина пишеше лични писма на граф Кавур, а той никога няма да вземе да ги размахва къде ли не. Пък и Ла Фарина си е Ла Фарина, човек, който изпитва лична ненавист към Криспи. И после, какви са тия бълнувания за ролята на английските масони?

— Всички говорят за тях.

— Всички ли? Ние не. А и какви са тия масони? Вие масон ли сте?

— Аз не, но…

— Тогава не се занимавайте с неща, които не ви засягат. Оставете масоните да си се пържат в собствената си мазнина.

Явно Симонини не бил разбрал, че всички в правителството на Савоите са масони (освен Кавур може би), а би трябвало да го знае от йезуитите, дето го заобикаляли още от дете. Ала междувременно Рикарди вече бил започнал да му се кара и за евреите и го попитал какво го е прихванало да ги включи и тях в доклада си.

Симонини измънкал:

— Евреите са навсякъде, нали не мислите, че…

— Няма значение какво мислим и какво не мислим — прекъснал го Сен Фрон. — В обединена Италия ще имаме нужда и от подкрепата на еврейската общност, първо, и второ, няма защо да припомняме на добрите италиански католици, че сред пределно чистите герои гарибалдийци има и евреи. Общо взето, след всичките ви гафове има достатъчно основания да ви изпратим на чист въздух в някоя от удобните ни алпийски крепости. Обаче все още имаме нужда от вас. Както изглежда, там все още си стои онзи капитан или полковник Ниево с разните регистри, а ние не знаем, in primis[72], дали ги е водил и ги води честно, и in secundis[73], не знаем дали е политически полезно да се разгласяват сметките му. Казвате ни, че Ниево има намерение да предаде сметките на нас, и това е добре, но преди да дойдат при нас той би могъл да ги покаже на друг, и това не е добре. По тази причина ще се върнете в Сицилия пак като пратеник на депутата Боджо, за да пишете за новите прекрасни събития, ще се впиете в Ниево като пиявица и ще направите тъй щото тези регистри да изчезнат, направо да се изпарят, да станат дим и пушек и никой да не чуе повече нищо за тях. Как ще го постигнете си е ваша работа, разрешени са ви всякакви средства, разбира се, в рамките на закона, като няма да търсите връзка с нас. Кавалер Бианко ще направи необходимото в Банка ди Сицилия, за да разполагате с толкова пари, колкото ви трябват.

Тук проличават доста непълноти и недоизказаности дори в това, което разкрива Дала Пикола, сякаш на него самия му е трудно да си спомни онова, което другият се е опитал да забрави.

Така или иначе, изглежда, че след като в края на септември се върнал в Сицилия, Симонини останал там до края на март следващата година, като безуспешно се опитвал да сложи ръка на регистрите на Ниево, а на всеки петнайсет дни получавал съобщения от Бианко, в които той го питал ядосано докъде е стигнал.

Работата била там, че Ниево се бил отдал телом и духом на тия прословути сметки, защото злонамерените слухове ставали все по-настоятелни и той бил все по-твърдо решен да разследва, да проверява и да гледа под лупа хилядите разписки, за да е сигурен във вписваните данни, а вече бил облечен и с доста власт, защото Гарибалди много държал да няма скандали и злословия и му дал на разположение канцелария с трима помощници и двама пазачи както на вратата, така и на стълбището, така че не било лесно да се влезе нощем да се търсят регистрите, така да се каже, неговата светая светих.

Така например Ниево дал да се разбере за обзелите го съмнения, че някой може би няма да остане особено доволен от поставянето на сметките в ред, и затова се опасявал да не би регистрите да бъдат откраднати или укрити, така че направил всичко възможно да ги направи недостъпни. На Симонини не му оставало нищо друго освен да заздрави още повече приятелството си с поета, с когото най-другарски минали вече и на „ти“; така можел да разбере какво мисли да прави с проклетата документация.

Много вечери прекарвали заедно в есенния Палермо, все така морен от жегите, още неиздухани от морските ветрове, и понякога пиели полекичка анасонова ракия с вода, като оставяли алкохола да се разтвори постепенно във водата като облаче дим. Може би защото Симонини му бил симпатичен, а може би защото бил започнал да се чувства като пленник на този град, Ниево малко по малко изоставил типично военната си предпазливост и започнал да говори откровено. Разказвал за една любов, оставена в Милано, любов невъзможна, защото ставало дума за жената на не просто братовчед му, а на най-добрия му приятел. Нямало какво да се направи, при всяко негово влюбване се стигало до хипохондрия.

— Такъв съм си, и ми е съдено да бъда все такъв. Винаги ще съм фантазьор, мрачен, свъсен и жлъчен. Вече съм на трийсет, а цял живот съм воювал, и то е за да избягам от света, който не обичам. Затова вкъщи оставих още в ръкопис един голям роман. Иска ми се да го видя отпечатан, а не мога да се занимавам с това заради тези гадни сметки. Да бях поне честолюбив, да бях жаден за удоволствия… Да бях поне зъл… Поне колкото Биксио. Но не. Все същото момченце съм си, живея ден за ден, обичам разходките, когато мога да се разхождам, и въздуха, който дишам. Ще умра, защото трябва да се мре… И всичко ще свърши.

Симонини не се опитвал да го утешава. Смятал го за неизлечимо болен.

В началото на октомври стана битката при Волтурно, при която Гарибалди отблъсна последната офанзива на бурбонската армия. Някъде по същото време обаче генерал Чалдини разби папската армия при Кастелфидардо и нахлу в Абруцо и Молизе, които бяха част от кралството на Бурбоните. В Палермо Ниево не го сдържало на едно място. Бил научил, че сред онези, които сипели обвинения срещу него в Торино, били и привържениците на Ла Фарина, който явно бълвал огън и жупел срещу всеки с червена риза.

— Понякога на човек му се иска да зареже всичко — повтарял безутешният Ниево, — но точно в моменти като този е важно да не пускам кормилото.

На 26 октомври дойде великото събитие. Гарибалди се срещнал с Виктор Емануил при Теано. Така на практика предал в ръцете му Южна Италия. И, казал Ниево, вместо най-малкото да го назначи сенатор на кралството, когато в началото на ноември Гарибалди събрал четиринайсет хиляди и триста конници в Казерта и очаквал кралят да поздрави строя, той изобщо не се появил.

На 7 ноември кралят влязъл триумфално в Неапол и Гарибалди се оттеглил на остров Капрера като някакъв модерен Цинцинат.

— Какъв човек — повтарял Ниево и плачел; така правят поетите (а това много дразнело Симонини).

След няколко дни гарибалдийската армия била разформирована, двайсет хиляди били приети в армията на Савоите, но били включени и три хиляди офицери на Бурбоните.

— Правилно е това — казал Ниево, — и те са италианци, но какъв печален край на нашите епични битки. Няма да се записвам в армията, взимам заплата за шест месеца и казвам сбогом. Трябват ми шест месеца да си довърша работата, дано успея.

Трябва да е била много тежка тази работа, защото до края на ноември успял да изчисти сметките до юли. Оставали му приблизително още три месеца и половина, а може би и повече.

Когато през декември Виктор Емануил пристигнал в Палермо, Ниево казал на Симонини:

— Тук съм останал последният червеноризец и гледат на мен като на дивак. А и се налага да отговарям на клеветите на ония зверове привържениците на Ла Фарина. Справедливи Боже, ако знаех, че всичко ще приключи по този начин, по-добре да се бях удавил, вместо да се кача на кораба в Генуа, за да се впусна в това мъчение.

До този момент Симонини не бил намерил начин да сложи ръка на проклетите регистри. Ненадейно в средата на декември Ниево му съобщил, че се връща за малко в Милано. Оставил ли е регистрите в Палермо? Или ги взел със себе си? Няма как да разберем.

Ниево отсъствал почти два месеца и Симонини се опитал да използва този тъжен период (не съм сантиментален, казвал си той, но каква ти Коледа в тази безснежна покрита с опунции пустош) да посещава околностите на Палермо. Купил си муле, сложил пак расото на отец Бергамаски и обикалял от село на село, едно за да събира клюки от свещениците и селяните, но най-вече за да изследва потайностите на сицилианската кухня.

Намирал евтини (но много вкусни) деликатеси като например „готвена вода“ в самотни гостилници в покрайнините: слагаш няколко филии хляб в супник заедно с много зехтин и прясно смлян черен пипер, сваряваш ситно нарязан лук, домати на резенчета и мента в три четвърти литър солена вода, след двайсет минути се изсипва върху хляба, оставя се да постои няколко минути и хоп, поднася се топло.

Пред вратите на Багерия намерил една кръчмичка, скътана в един тъмен вътрешен двор, там на сянка било приятно дори и през зимата, собственикът изглеждал (а и май бил) доста нечистоплътен, ала готвел страхотни ястия от животински вътрешности като например пълнено сърце, свинска пача, момици и какви ли не карантии.

Там срещнал двама души, много различни един от друг, и едва по-късно неговият гений успял да ги свърже някак. Но да не избързваме.

Първият приличал на луд. Съдържателят казвал, че го храни и му осигурява подслон от състрадание, макар всъщност да бил в състояние да извършва многобройни и много полезни услуги. Всички го наричали Бронте и май наистина бил избягал от клането при Бронте. Спомените от бунта постоянно го вълнували и след няколко чаши вино започвал да удря с юмрук по масата и крещял: „Capelli guaddativi, l’ura di gidizziu s’avvicina, popula non mancari all’appello“, ще рече: „Земевладелци, внимавайте, иде часът на Страшния съд, народе, за теб бие часът“. Това бил призивът, който крещял преди въстанието приятелят му Джиралдо Фрайунко, един от четиримата впоследствие разстреляни от Биксио.

Умствената му дейност не била кой знае каква, ала знаел едно и не се отказвал от него: искал да убие Нино Биксио.

За Симонини Бронте си бил само чудак, който му помагал да прекара по някоя и друга отегчителна зимна вечер. По-интересен веднага му се сторил един друг субект, една космата и в началото свадлива личност, човек, когото чул да пита за рецептите на различни гозби, а после от думите му проличало, че е почитател на добрата кухня подобно на Симонини. Последният му обяснявал как се приготвят агнешки котлети по пиемонтски, а той разкривал пред него всички тайни на капонатата, Симонини му разказвал за суровото месо от Алба, колкото да предизвика вълчия му глад, а той пък се разпростирал върху алхимията на марципана.

Та този майстор Нинуцо говорел почти на италиански и давал да се разбере, че е пътувал в странство. Като демонстрирал колко много почита и уважава различните богородици в местните храмове и като се държал със Симонини по начин, подобаващ на духовническия му сан, той доверил особеното си положение: до неотдавна бил оръжейник в бурбонската армия, но не като военен, а като експерт по съхраняването и управлението на един барутен погреб наблизо. Гарибалдийците изгонили оттам бурбонските войници и секвестирали мунициите и барута, но за да не се налага да разрушават укреплението, оставили Нинуцо на служба като пазач на заплата към военното интендантство. И той пазел и се отегчавал в очакване на заповеди, озлобен срещу окупаторите от Север, тъгувал за своя крал и си мечтаел за бунтове и въстания.

— Ако искам, мога да вдигна във въздуха половин Палермо — казал на Симонини, щом разбрал, че и той не е на страната на пиемонтците. Като видял изумлението му, обяснил, че окупаторите не били забелязали, че под барутния погреб има подземие, в което имало още буренца с барут, гранати и други военни пособия. Трябвало да се съхранят за неизбежния ден на контраофанзивата, нали вече в планините се организирали въоръжени групи, за да затруднят колкото могат пиемонтските завоеватели.

Докато говорел за експлозивите, лицето му се озарявало и муцуната и мътните му очи ставали почти красиви. И така, един ден завел Симонини в погреба и след като слезли в подземието, му показал на дланта си сивкави гранули.

— Ех, достопочтени отче — казал той, — няма нищо по-хубаво от доброкачествения барут. Вижте само какъв цвят, сив като плоча на покрив, гранулите не се разпрашват, като ги натисна с пръсти. Ако имате лист хартия, мога да ги сложа отгоре му, да ги запаля и те ще изгорят, без да подпалят листа. Едно време ги правеха със седемдесет и пет части селитра, двайсет въглен и дванайсет сяра, после минаха на така наречената английска дозировка, тоест петнайсет части въглен и десет сяра и така губиш войната, защото не ти избухват гранатите. Днес ние от занаята (но за съжаление или по-скоро слава Богу сме малко) вместо селитра слагаме чилийски нитрат и е съвсем друга работа.

— По-добре ли е?

— По-добре е. Знаете ли, отче, всеки ден измислят по някой експлозив, всеки по-лош от другия. Имаше един офицер от кралската армия (имам предвид законния крал), дето се правеше на голям познавач и ме съветваше да използвам най-новото изобретение, пироглицерина. Не знаеше обаче, че той се задейства само при удар и е много трудно да го възпламеня, защото трябва да го удряш с чук и най-напред ще се взривиш ти самият. Слушайте какво ви казвам, няма нищо по-добро от добрия стар барут, ако искате да вдигнете във въздуха някого. И какво зрелище само се получава!

На майстор Нинуцо явно всичко това му доставяло голямо удоволствие, сякаш било най-хубавото нещо на света. Тогава Симонини не отдавал кой знае какво значение на бълнуванията му, ала по-късно, през януари, щял да се сети за тях.

И наистина, докато проучвал как да сложи ръка върху сметките, си казал, че или сметките са тук, в Палермо, или ще бъдат в Палермо, когато Ниево се върне от Север. После Ниево ще трябва да ги откара до Торино по море. Значи е безполезно да ходи по петите му ден и нощ, така и така няма да стигне до касата, а ако стигне до нея, няма как да я отвори. А ако успее и я отвори, ще стане скандал, Ниево ще съобщи за изчезването на регистрите и може да обвинят неговите торински поръчители. Нямало да мине безшумно дори ако можел да изненада Ниево с регистрите в ръка и му забие нож в гърба. Трупът на Ниево във всички случаи щял да е нещо смущаващо. Трябвало регистрите да изчезнат като дим, казали му в Торино. Ала заедно с тях като дим би трябвало да изчезне и самият Ниево, и то по такъв начин, че на фона на неговото изчезване (то трябвало да изглежда случайно и естествено) изчезването на регистрите да мине на заден план. И какво, да вдигне във въздуха или да опожари сградата на интендантството ли? Прекалено много щяло да се набива на очи. Оставало само едно решение: Ниево, с регистрите и всичко останало, да изчезне, докато пътува по море от Палермо до Торино. При една морска трагедия, при която на дъното ще потънат петдесет-шестдесет души, на никой няма да му мине през ума, че целта на всичко това е да се премахнат четири дебели книги.

Идеята, разбира се, била чудновата и смела, но, както изглежда, Симонини вече понатрупал години и знания и не му било до някакви си там игрички с приятели от университета. Видял бил какво е война, свикнал бил със смъртта, за щастие чужда, пък и в негов интерес било да не се озове в занданите, за които му бил споменал Негри ди Сен Фрон.

Естествено, Симонини трябвало да обмисли тези планове подробно, но пък нямал много друга работа. За момента се допитвал до майстор Нинуцо, когото канел на обилни вечери.

— Майстор Нинуцо, сигурно се питате защо съм тук, и затова трябва да ви кажа, че съм тук по заповед на Светия отец, за да възстановя на трона нашия владетел краля на Двете Сицилии.

— Ваш съм, отче, кажете ми какво трябва да направя.

— Значи така, на неизвестна за мен все още дата от Палермо вероятно ще отплава за континента един параход. Този параход ще носи на борда си в каса заповеди и планове, чиято цел е завинаги да унищожат властта на Светия отец и да оклеветят нашия крал. Параходът трябва да потъне, преди да стигне в Торино, заедно с всички хора и предмети на него.

— Нищо по-лесно от това, отче. Може да се използва едно съвсем ново изобретение, което сега се разработва май от американците. Казва се „въгленова мина“. Това е бомба, направена като голяма буца въглища. Скриваш я в купа въглища, с които се захранва пещта на парахода, и като я пуснеш вътре, се загрява и избухва.

— Не е зле. Само че буцата въглища трябва да се хвърли в пещта в точно определен момент. Корабът не бива да избухва нито много рано, нито много късно, тоест нито малко след като е отплавал, нито малко преди да е пристигнал, защото всички ще разберат каква е работата. Трябва да избухне на половината на пътя, далеч от любопитни очи.

— Значи работата е трудна. Като се има предвид, че няма как да се подкупи някой огняр, защото той би станал първата жертва, трябва да се изчисли точният момент, в който съответното количество въглища се хвърля в пещта. А как да стане това не може да каже и вещицата от Беневенто…

— Тогава?

— Тогава, отче, единственото, което върши работа, си остава буренцето с барут с един хубавичък фитил.

— Но кой ще приеме да запали фитила на борда, като знае, че и той ще пострада от експлозията?

— Никой, освен ако не е експерт като мен, слава Богу, жалко, че сме прекалено малко. Експертът може да определи колко дълъг да е фитилът. Едно време фитилите се правеха от сламени тръбички, пълни с черен барут, или пък от връвчици, намазани със сяра, или въженца, намазани със селитра и после намазани с катран. Така никога не можеш да знаеш кога ще стане възпламеняването. Благодарение на Бога от трийсетина години има фитили, които горят бавно, скътал съм няколко метра от тях в подземието.

— И с тях какво?

— С такъв фитил можеш да прецениш колко време е необходимо, докато пламъкът стигне до барута, и според дължината на фитила можеш да избереш за колко време да стане това. Така че ако оръжейникът знае, че след като запали фитила, ще има достатъчно време да стигне до място, където го чака лодка, вече спусната във водата, и корабът се взриви едва когато той е вече на достатъчно разстояние, всичко ще е наред, какви ги говоря, ще е истински шедьовър!

— Майстор Нинуцо, има обаче едно но… Да предположим, че същата тази вечер морето е бурно и няма как да се спусне лодка във водата. Оръжейник като вас би ли поел такъв риск?

— Искрено казано, не бих, отче.

Нямало как да се иска от майстор Нинуцо да иде на почти сигурна смърт. Но пък с някой не толкова досетлив като него би могло и да стане.

В края на януари Ниево се върнал от Милано в Неапол и останал там петнайсетина дни, може би за да събере още документи. После получил заповед да се върне в Палермо, да вземе всички регистри (така се разбира, че регистрите останали там) и да ги занесе в Торино.

Срещата със Симонини била сърдечна и братска. Ниево се поотпуснал, разчувствал се и споделил някои неща за пътуването си на Север, например за невъзможната си любов, която за щастие или за нещастие започнала отново по време на краткото посещение… Симонини слушал и се преструвал на просълзен от печалната история на своя приятел, а всъщност нямал търпение да разбере с какво превозно средство ще заминат за Торино регистрите.

В крайна сметка Ниево проговорил. В началото на март трябвало да замине от Палермо с „Ерколе“ и от Неапол да продължи за Генуа. „Ерколе“ бил достолепен английски параход с две странични колела, с екипаж от петнайсет души и с капацитет да поеме няколко десетки пътници. Историята му била дълга, ала все още не се бил превърнал в стара черупка и си вършел работата добре. От този момент Симонини взел твърдо решение да събере всички възможни сведения, научил в коя странноприемница живее капитанът, Микеле Манчино, и като си поговорил с моряците, получил представа за вътрешното разпределение на кораба.

Тогава надянал пак расото и с печална физиономия отишъл пак в Багерия, дръпнал Бронте настрана и му казал:

— Бронте, всеки момент от Палермо ще отплува един кораб, който ще откара в Неапол Нино Биксио. Дойде моментът ние, последните защитници на трона, да му отмъстим за стореното от него на твоето село. Пада ти се честта да участваш в екзекуцията му.

— Кажете ми какво трябва да направя.

— Това е фитил, времето, за което изгаря, е определено от човек, който знае за тези работи повече и от мен, и от теб. Опаши фитила около тялото си. Един наш човек, капитан Симонини, офицер на Гарибалди, който обаче тайно е останал верен на нашия крал, ще натовари на борда сандък, чието съдържание е военна тайна, и ще нареди сандъкът да е под постоянно наблюдение в трюма от доверено лице, тоест от теб. Сандъкът ще бъде, разбира се, пълен с барут. Симонини ще се качи на борда заедно с теб и като стигнете определена географска ширина и се покаже Стромболи, ще ти заповяда да размотаеш фитила, да го поставиш и да го запалиш. Междувременно той ще спусне във водата една лодка. Дължината на фитила и времето за изгарянето му ще са такива, че да ти позволят да се изкачиш от трюма на палубата, където ще те чака Симонини. Ще имате време колкото искате да се отдалечите от кораба, преди той да избухне заедно с проклетия Биксио. Само че преди това ти не бива да зърваш Симонини дори за миг, нито пък да го доближаваш в случай, че го видиш. Като стигнеш до кораба с каретата, с която ще те закара Нинуцо, ще видиш един моряк, казва се Алмало. Той ще те заведе в трюма и там ще стоиш мирен, докато Алмало не дойде да ти каже, че трябва да направиш каквото вече знаеш.

Очите на Бронте засвяткали, но той не бил чак толкова глупав, така че попитал:

— Ами ако морето е бурно?

— Ако в трюма усетиш, че морето малко люлее, недей да се тревожиш. Лодката е широка и здрава, има мачта и платно, а и брегът няма да е далеч. Пък и ако капитан Симонини прецени, че вълните са прекалено големи, няма да иска да рискува живота си. Тогава няма да получиш никаква заповед и Биксио ще бъде убит някой друг път. Ако заповедта обаче ти бъде дадена, то ще е, защото някой, който разбира от мореплаване повече от мен и теб, ще е решил, че ще стигнете до Стромболи живи и здрави.

Бронте бил въодушевен и прегърнал идеята. Последвали дълги разговори с майстор Нинуцо, за да се задейства дяволският план. При първия удобен случай, облечен почти траурно, така, както хората си представят, че се обличат шпионите, Симонини се представил на капитан Манчино, снабден с разрешително за свободно движение навсякъде, цялото с марки и печати, от което личало, че по заповед на Негово величество Виктор Емануил Втори трябва да се превози до Неапол голям сандък със строго поверително съдържание. За да не се набива на очи и да се смеси с останалия товар, сандъкът трябвало да се сложи в трюма, но до него трябвало ден и нощ да бъде доверен човек на Симонини. Морякът Алмало трябвало да го посрещне, той и друг път бил изпълнявал поверителни мисии за армията, а за останалото капитанът нямало какво да пита. В Неапол за сандъка щял да се погрижи офицер от берсалиерите.

И така, планът бил много прост и операцията не би трябвало да привлече нечие внимание, особено от страна на Ниево, чиято грижа била само да пази касата с регистрите.

Предвиждало се „Ерколе“ да отплава към един следобед, като пътуването до Неапол трябвало да трае петнайсет или шестнайсет часа; най-подходящо било корабът да бъде взривен, когато достигне остров Стромболи, чийто вулкан изригва постоянно и нощем от него излизат огнени езици, така че експлозията щяла да мине незабелязана.

Естествено много преди това Симонини влязъл във връзка с Алмало — той му се сторил най-алчният от целия екипаж — и му дал щедър подкуп и съответните указания: да чака Бронте на кея и да го настани в трюма заедно със сандъка.

— Що се отнася до останалото — казал му, — по свечеряване внимавай кога на хоризонта ще се появят огньовете на Стромболи и няма значение какво е морето. Тогава слизаш в трюма и казваш на онзи човек: „Капитанът ти съобщава, че часът дойде“. Не се интересувай ще направи ли нещо, или няма, стига ти да знаеш, че ще вземе една бутилка с послание вътре и през някой люк ще я хвърли в морето; в морето ще има човек с лодка, който ще вземе бутилката и ще я закара до Стромболи. Ти просто се върни в кубрика и забрави за всичко. Хайде сега повтори какво трябва да му кажеш.

— Капитанът ти съобщава, че часът дойде.

— Браво.

В часа на отплаването Симонини бил на кея да се сбогува с Ниево. Сбогуването било вълнуващо.

— Скъпи приятелю — рекъл му Ниево, — толкова време вече, откакто сме си близки и открих душата си пред теб. Може и да не се видим повече. Щом предам сметките в Торино, се връщам в Милано и там… Ще видим. Ще се заема с книгата си. Сбогом, прегърни ме, да живее Италия.

— Довиждане, Иполите мой, винаги ще си спомням за теб — отвърнал му Симонини, като дори успял да пусне сълза, вживявайки се в ролята си.

Ниево наредил да свалят един тежък сандък от каретата и не изпускал от поглед помощниците си, които го натоварили на кораба. Малко преди да се качи на борда пристигнали двама негови приятели, които Симонини не познавал, и започнали да го умоляват да не заминава с „Ерколе“, защото според тях корабът не бил много сигурен, а било по-добре на другата сутрин да отплава с „Елетрико“, който бил по-сигурен. Симонини за момент се разтревожил, но Ниево махнал с ръка и казал, че колкото по-скоро документите му пристигнат по предназначение, толкова по-добре. Малко след това „Ерколе“ отплавал.

Да кажем, че Симонини прекарал следващите часове в кой знае колко радостно настроение, би означавало да преувеличим хладнокръвието му. Прекарал целия ден и цялата вечер в очакване на събитието, което нямало да види дори ако се изкачи на височината Пунта Раизи, която се издига близо до Палермо. Според изчисленията ми, казал си той, вероятно към девет вечерта всичко би трябвало да е приключило. Не бил сигурен дали Бронте ще успее да изпълни указанията до последната запетайка, но си представял как във водите в близост до Стромболи морякът отива да предаде заповедта, а нещастникът се навежда да вкара фитила в сандъка и го запалва, после бързо тича на кърмата, но там няма никого. Как може да схване измамата и да се завтече като луд (а какъв ако не луд е бил?) към трюма, за да изгаси фитила, но вече щяло да е късно — експлозията щяла да го изпревари, докато се връща.

Симонини бил толкова доволен, задето изпълнил поръчението, че, пак преоблечен като духовник, отишъл в кръчмата на Багерия да се угости с обилна вечеря от паста със сардини и пишистоко а ла гиота (сушена треска, омекнала след двудневно киснене, нарязана на филийки, една глава лук, стръкче керевиз, един морков, чаша зехтин, смлени домати, черни маслини без костилките, стафиди и круши, сол и пипер).

После се сетил за майстор Нинуцо… Не било добре да се оставя непокътнат толкова опасен свидетел… Така че пак се качил на мулето и отишъл в погреба. Майстор Нинуцо бил на вратата и пушел старата си лула. Посрещнал го с широка усмивка.

— Мислите ли, че работата стана, отче?

— Мисля, че да, можете да се гордеете, майстор Нинуцо — отвърнал му Симонини и го прегърнал с думите: „Да живее кралят!“, и както го прегръщал, го наръгал два пъти с кинжал.

Никой не минавал по тези места, та кой знае кога щели да намерят трупа. А дори, колкото и малко вероятно да било, жандармите някак да стигнели до кръчмата в Багерия, щели да узнаят, че през последните месеци Нинуцо прекарвал много вечери с някакъв духовник чревоугодник. Ала той също щял да бъде неоткриваем, защото Симонини се готвел да замине за континента. Що се отнася до Бронте, то никой нямало да се разтревожи от изчезването му.

Симонини се върнал от Торино към средата на март. Очаквал да се види с поръчителите си, защото било време да си уредят сметките. Един следобед в кантората му влязъл Бианко, седнал пред писалището му и рекъл:

— Как пък веднъж не направихте нещо както трябва, Симонини.

— Ама как — запротестирал Симонини, — нали искахте регистрите да се изпарят, хайде намерете ги де!

— Да де, но се изпари и полковник Ниево, а чак това не искахме. Прекалено много взе да се говори за този изчезнал кораб и не знам как ще успеем да спрем слуховете. Трудно ще е да държим Специалните въпроси настрана от тая работа. Накрая ще успеем, но единственото слабо звено сте вие. Рано или късно може да се появи някой свидетел, който да си спомни, че в Палермо сте били близък с Ниево, и, гледай ти какво съвпадение, сте работели там по поръка на Боджо. Боджо, Кавур, правителството… Боже Господи, не смея да си помисля какви клюки ще тръгнат. Така че трябва да изчезнете.

— В някоя крепост ли? — попитал Симонини.

— Може да тръгнат слухове дори за човек, изпратен в крепост. Не искаме да повтаряме фарса с Желязната маска. Намислили сме едно не толкова театрално решение. Спускате кепенците тук в Торино и се измъквате в чужбина. Отивате в Париж. Половината от сумата, за която се бяхме разбрали, би трябвало да ви стигне за първите разходи. В крайна сметка решихте да се престараете, което е все едно да свършите работата наполовина. И понеже няма как да се правим, че можете да се издържате дълго, без да направите пак някоя беля, ще ви свържем веднага с наши колеги там, може да ви възложат и някое специално поръчение. Да кажем, че минавате на служба към други власти.

9.

Париж

2 април 1897, късно вечерта

Откакто водя този дневник, не съм ходил на ресторант. Тази вечер мислех да си остана горе, ала реших да ида на някое място, където когото и да срещна, ще е толкова пиян, че дори да не го позная аз, и той няма да ме познае. Това е заведението на татко Люнет[74] тук наблизо на улица „Дез Англе“, нарича се така заради огромните очила, нещо като пенсне, поставени над входа незнайно кога и защо.

Там може не толкова да ядеш, колкото да чопваш по малко някое и друго парче сиренце, собствениците го дават почти без пари, защото от него се ожаднява. Останалото е пиене и песни — по-точно пеят тамошните „артисти“ Фифи Абсента, Арман Викача, Гастон Трите лапи. Първото помещение е коридор, половината от него е заета от поцинкован тезгях и зад него са съдържателят, жена му и дете, спящо сред псувните и кикота на клиентите. Срещу тезгяха покрай стената се простира очукана маса, на която могат да се опират клиентите, които вече са си взели по чаша. На една полица зад тезгяха се намира най-хубавата в Париж сбирка от смеси, от които да си изповръщаш червата. Истинските клиенти обаче ходят във вътрешното помещение, там има две маси, около които пияниците спят, опрели гръб до гръб. По всички стени има драскулки от клиентите, почти всичките неприлични рисунки.

Тази вечер седнах до една жена, която тъкмо се канеше да си сръбне поредната чаша абсент. Стори ми се, че се сещам коя е, правеше рисунки за илюстровани списания, после се отпусна по течението, може би защото знаеше, че е охтичава и не й остава да живее дълго: сега предлага на клиентите да рисува портретите им срещу едно питие, обаче ръцете й вече треперят. Ако има късмет, туберкулозата няма да я довърши, а някоя нощ ще падне в река Биевър.

Размених няколко думи с нея (от десет дни не съм излизал от леговището си и дори разговор с жена можа да ме облекчи), като на всяка чаша абсент, която я черпех, нямаше как и аз да не пийна по една.

И ето че сега пиша, като и в главата ми, и пред очите ми е някаква мъгла: отлични предпоставки да си спомням малко и зле.

Знам само, че като пристигнах в Париж, естествено, бях притеснен (в крайна сметка бях в изгнание), ала попаднах под очарованието на града и реших, че ще живея тук до края на живота си.

Не знаех колко време ще трябва се препитавам с парите, които имах, така че взех под наем една стая в квартала близо до река Биевър. Цяло щастие беше, че можех да си позволя самостоятелна стая, защото в тия коптори в една-единствена стая има по петнайсет сламеника, като понякога няма и прозорци. Мебелировката се състоеше от остатъците на нечие преместване, чаршафите кирливи, имаше цинково легенче за миене, кофа за по малка нужда, нямаше нито един стол, да не говорим за сапун и кърпа. На стената имаше надпис ключовете да се оставят от външната страна на бравата — за да не се губи времето на полицаите, които честичко нахлуваха и хващаха спящите за косата, оглеждаха ги хубавичко на светлината на фенер, оставяха тези, които не разпознаваха, и завличаха долу онези, заради които бяха дошли, като ги налагаха с юмруци, за да не се съпротивляват.

Що се отнася до храненето, на улица „Пти Пон“ открих една кръчмичка, където се ядеше за нищо пари: цялото развалено месо, дето месарите от Халите изхвърляха на боклука — зеленясало там, където са мазнините, и почерняло там, където е постно — още в зори се събираше, позамиваше се, посипваше се щедро със сол и пипер, киснеха го в оцет, окачваха го за четирийсет часа на чист въздух в дъното на двора и така беше готово за клиентите. Дриснята сигурна, цената достъпна.

Като се вземат предвид навиците ми от Торино, както и обилното хранене в Палермо, след няколко седмици нямаше да съм жив, ако не бяха дошли първите плащания от онези, към които ме бе насочил кавалер Бианко. Едва тогава започнах да си позволявам да ходя в „Нобло“ на улица „Юшет“. Влизаше се в голяма зала, която гледаше към един стар двор, като трябваше сам да си носиш хляба. Близо до входа зад касата седеше съдържателката заедно с трите си дъщери: отмятаха луксозните гозби като ростбифа, сиренето и мармалада или раздаваха по една варена круша с два ореха. Зад касата пускаха само който поръчваше поне половин литър вино, тоест занаятчии, безпарични художници, писари.

Като минеш касата, се стигаше до кухнята, където на огромна печка се готвеше яхния с овче, заешко или говеждо и пюре от грах или леща. Нямаше сервитьори, трябваше сам да си вземеш чинията и приборите и да се наредиш на опашка пред готвача. Така, блъскайки се един друг, гостите се движеха с пълните чинии в ръце, докато не успеят да седнат на огромната table d’hôte[75]. Два гроша за бульона, четири за говеждото и десет за хляба, който си носиш отвън, и ето, че си се нахранил за четирийсет гроша. Всичко ми изглеждаше прекрасно, а пък и забелязах, че между посетителите има и хора с добро положение, които ходеха там да се поотпуснат.

Впрочем, още преди да мога ходя в „Нобло“ не съжалявах за онези първи седмици в пъкъла: завързах полезни познанства и опознах една среда, в която след това можех да плувам като риба във вода. И като слушах какво се говори из тези улички, открих други улици в други квартали на Париж, като например улица „Лап“, цялата с магазини за стара железария, предназначена както за занаятчиите и семействата, така и за недотам лицеприятни дейности с шперцове или подправени ключове, имаше дори и кинжали с пружина, които можеш да държиш в ръкава си.

Стремях се да стоя в стаята колкото е възможно по-малко и си позволявах само удоволствията, предназначени за парижанина с празни джобове: да се разхождам по булевардите. Дотогава не си бях давал сметка колко по-голям е Париж от Торино. Бях запленен от гледката на хора от всякакви социални слоеве, които минаваха покрай мен, само малцина излезли по работа, повечето просто за да се разгледат взаимно. Парижанките с добро положение се обличаха с много вкус и привличаха вниманието ми ако не те самите, то най-малкото с тоалетите си. За съжаление по тротоарите се разхождаха и онези парижанки, които бяха, как да кажа, от лошите, доста по-наивни в опитите си да се облекат така, че да привлекат вниманието на нашия пол.

И те бяха проститутки, е, не толкова вулгарни, колкото онези, дето по-късно щях да срещна в brasseries à femmes, а предназначени за господа с добро материално положение, и това личеше от дяволската изкусност, с която съблазняваха жертвите си. По-късно мой информатор ми обясни, че едно време на булевардите се виждали само гризетките, млади доста празноглави жени, не чак девствени, но неинтересуващи се от материални неща, те не искали от любовниците си дрехи и бижута, защото любовниците им били по-бедни от тях самите. После изчезнали, също като расата на джуджетата. След тях се появила lorette, или biche, или cocotte[76] не че била по-духовита или образована от гризетката, но пък искала кашмир и дантели. Във времената, когато пристигнах в Париж, lorette беше заместена от куртизанката: любовниците й бяха много богати и тя имаше диаманти и карети. Куртизанките рядко се появяваха по булевардите. Тези дами с камелии си бяха избрали за морален принцип да нямат нито сърце, нито чувства, нито признателност, и най-важното беше да знаят как да използват импотентните мъже, които плащат, за да ги показват в ложите на Операта.

Междувременно се свързах с Клеман Фабър дьо Лагранж. Онези от Торино ме бяха насочили към една канцелария в една неголяма, на вид запусната сграда, намираща се на улица, която предпазливостта на занаята ми ме сдържа да посоча дори на този лист, който никой никога няма да прочете. Мисля, че Лагранж отговаряше за Политическия отдел на Главната дирекция за Обществена безопасност, само не разбрах дали се намира на върха, или в основата на тази пирамида. Изглеждаше сякаш над него няма никого, а и да ме подложат на изтезания, пак не бих могъл да кажа нищо повече за тази машина за събиране на политическа информация. Всъщност дори не знаех Лагранж има ли, или не канцелария в тази сграда: писах му на въпросния адрес, за да го уведомя, че нося препоръчително писмо от кавалер Бианко, и след два дни получих съобщение да го чакам в преддверието на катедралата „Света Богородица“. Щях да го позная по червения карамфил на ревера. Оттогава Лагранж непрекъснато се срещаше с мен на най-немислими места, кога кабаре, кога църква, кога градина — и никога два пъти на едно и също място.

Тогава Лагранж се нуждаеше само от някакъв документ, направих му го и излезе перфектен, та затова веднага ме оцени положително и от този момент заработих за него като indicateur[77], както се казва разговорно по тези места, и всеки месец получавах по триста франка плюс сто и трийсет за разноски (и в изключителни случаи по някой подарък, а документите се плащаха отделно). Империята харчи доста пари за информаторите си, със сигурност повече от Сардинското кралство, чувал съм, че от седеммилионния бюджет на полицията за една година два милиона са за събирането на политическа информация. Според друг слух обаче бюджетът е четиринайсет милиона, но от него трябва да се плащат овациите при преминаването на императора, парите на корсиканските бригади за наблюдение на мадзинистите и парите на провокаторите и истинските шпиони.

От Лагранж печелех към пет хиляди франка годишно, но чрез него ме представиха и на частни клиенти, така че доста бързо успях да създам сегашната си кантора (или brocantage[78]) за прикритие. Като се пресметне, че за едно фалшиво завещание можех да взема и хиляда франка, а осветените нафори ги продавах за по сто, защото не беше много лесно да се намират в големи количества, с четири завещания и десет нафори си докарвах още пет хиляди франка от кантората и с тези десет хиляди франка годишно бях заможен буржоа, както казват в Париж. Естествено, това не беше сигурен доход и мечтата ми беше да имам не десет хиляди франка доход, а рента, за което с трите на сто държавни облигации (най-сигурните) би трябвало да събера капитал от триста хиляди франка. Тази сума беше във възможностите по това време на някоя куртизанка, а не на някакъв си там съвършено неизвестен нотариус.

Докато чаках да ми дойде късметът, успях от зрител да се превърна в актьор на парижките удоволствия. Никога не ме е интересувал театърът, ония ужасни трагедии, в които декламират все в александрини, а залите на музеите ме натъжават. Обаче Париж предлагаше нещо друго: ресторантите.

За първия, който реших да си позволя — нищо че беше много скъп, — бях чул да се говорят чудеса още в Торино. Беше „Гран Вефур“, под арките на Пале Роял; още Виктор Юго го е посещавал, ходел там заради овнешките ребра с бял фасул. Другият, който веднага ме плени, беше „Кафе Англе“, на ъгъла на улица „Грамон“ и на булевард „Италиен“. Този ресторант някога бил предназначен за кочияши и слуги, но сега около масите му седеше tout Paris[79]. Там открих les pommes Anna, les écrevisses bordelaises, les mousses de volaille, les mauviettes en cerise, les petites timbales à la Pomapdour, le cimier de chervreuil, les fonds d’artichauts à la jardinière, сорбетите с шампанско. Само като се сетя за тези названия и си казвам, че животът заслужава да се живее.

Освен ресторантите силно ме привличаха и passages. Обожавах пасажа Жофроа, може би защото там се намираха три от най-добрите ресторанта в Париж, „Дине дьо Пари“, „Дине дю Роше“ и „Дине Жофроа“. И днес още, особено в събота, изглежда, цял Париж се събира в тази стъклена галерия, където се блъскат един в друг постоянно отегчени господа и дами, прекалено силно парфюмирани за моя вкус.

Може би най-много ме интригуваше пасажът на Панорамите. Там се движеше една по-народна фауна, буржоа и провинциалисти, изяждащи с поглед антикварните предмети, които никога не биха могли да си позволят, но минаваха и млади шивачки, току-що излезли от шивачниците. Ако наистина ти се зяпат фусти, най-много стават добре облечените жени от пасаж Жофроа, но пък там ходеха да гледат шивачките така наречените suiveurs[80], господа на средна възраст със зелени очила с опушени стъкла. Съмнително е дали всички тези шивачки наистина бяха шивачки: фактът, че са със семпли рокли, бонета от тюл и престилки, не означаваше нищо. Трябва да се гледат възглавничките на пръстите им и ако по тях няма убождания, драскотини или ранички, ще рече, че момичетата водят доста по-бурен живот, и то именно благодарение на suiveurs, които толкова ги харесват.

В този пасаж не ходя да зяпам шивачките, а техните suiveurs (от друга страна, не казва ли някой, че философ е онзи, който в cafe chantant[81] гледа не сцената, а публиката?). Един ден те могат да станат мои клиенти, или оръдия. Някои от тях проследявам и докато се връщат вкъщи вероятно за да прегърнат някоя напълняла съпруга и половин дузина хлапета. Записвам си адреса. Никога не се знае. Може с едно анонимно писмо да им разбия живота. Някой ден, имам предвид, ако потрябва.

Почти нищо не си спомням за различните задачи, които ми даваше в началото Лагранж. В съзнанието ми изплува само едно име, на абат Булан, но сигурно става дума за нещо по-сетнешно, малко преди или след войната (спомням си, че по средата на този период имаше и война и Париж беше с краката нагоре).

Абсентът си върши своето и ако си легна върху някоя свещ, от фитила ще лумнат огромни огнени езици.

10.

Дала Пикола смутен

3 април 1897

Драги капитан Симонини,

Тази сутрин се събудих с натежала глава и със странен вкус в устата. Това е вкус на абсент, да ме прости Господ! Уверявам Ви, че още не бях прочел Вашите наблюдения от снощи. Как да знам какво сте пили, ако не съм пил аз самият? И как един духовник може да познава вкуса на едно забранено и следователно непознато питие? Или пък не, в главата ми е каша, пиша за вкуса, който усетих в устата си, след като се събудих едва след като прочетох какво сте написали и внушението ми е дошло от него. И наистина, ако никога не съм пил абсент, как да знам, че вкусът в устата ми е от абсент? Сигурно е някакъв друг вкус, а Вашият дневник ме е накарал да реша, че е абсент.

О, Иисусе Христе, всичко това е, защото се събудих в собственото си легло и всичко изглеждаше нормално, сякаш целия този месец съм правил само това. Да, но от друга страна знаех, че трябва да дойда във Вашия апартамент. Там, или по-скоро тук, прочетох онези страници от дневника Ви, които още не познавах. Видях, че сте споменали Булан, и нещо ми просветна в съзнанието, но някак смътно и неясно.

Повторих на висок глас това име, изговорих го няколко пъти и от него мозъкът ми се разтресе, сякаш Вашите доктори Бурю и Бюро са ми сложили някакъв намагнетизиран метал върху тялото, или пък, знам ли, доктор Шарко е размахал пръст, или ключ, или разперена ръка пред мен и ме е вкарал в състояние на буден сомнамбулизъм.

Видях нещо като свещеник, който плюе в устата на жена, обзета от демони.

11.

Жоли

Из дневника за 3 април 1897,

късно през нощта

Страницата от дневника на Дала Пикола прекъсва внезапно. Може да е чул шум, някаква врата, която се отваря долу, и да се е разсеял. Ще се съгласите, че дори Разказвачът е объркан. Работата е в това, че изглежда, абат Дала Пикола се разбужда само когато Симонини има нужда да чуе гласа на съвестта си, който го упреква за отклоненията му и го връща към истинските неща от действителността, а през останалото време пребивава в нещо като безпаметност. Да си кажем направо, ако в тези страници не се описваха абсолютно реални неща, може да изглежда така, сякаш именно изкусността на Разказвача създава това редуване на амнезична еуфория с дисфорично припомняне.

През пролетта на 1865 година една сутрин Лагранж извикал Симонини на една пейка в Люксембургската градина и му показал измачкана книга с пожълтяла корица, която, изглежда, била издадена през октомври 1864 година в Брюксел, без да е указан авторът й, и озаглавена „Диалог в ада между Макиавели и Монтескьо, или политиката на Макиавели през деветнайсети век, от един съвременник“.

— Това е книгата на някой си Морис Жоли[82] — казал той. — Сега знаем кой е той, но ни струваше известни усилия да го открием, докато вкарваше във Франция екземпляри от тази книга, отпечатана в чужбина, за да ги разпространява нелегално. Или по-точно, откриването му беше бавно, но не и трудно, защото много от контрабандистите на политически материали са наши агенти. Сигурно знаете, че единственият начин да контролираш някоя подривна секта е да овладееш ръководството й или поне имената на главатарите й да са в нашата разплащателна ведомост. Да не мислите, че плановете на враговете на държавата могат да се разкрият с вдъхновение божие някакво? Не знам кой е казал, че от десет привърженици на някоя тайна организация трима са наши mouchards[83], извинете ме за думата, но така се наричат разговорно, шестима са пълни глупаци, изпълнени с вяра, а един е опасен. Но да не се отклоняваме. Сега Жоли е в затвора. Интересуваме се обаче откъде е взел всички тези сведения.

— За какво става дума в книгата?

— Да ви кажа честно, не съм я чел, повече от петстотин страници е — лош избор, защото един клеветнически пасквил трябва да може да се прочете за половин час. Един наш агент, някой си Лакроа, специализиран в тези неща, ни направи резюме. Подарявам ви втория от оцелелите екземпляри. Ще видите, че в книгата се разказва как Монтескьо и Макиавели разговарят в царството на мъртвите, като Макиавели е теоретик на едно цинично разбиране за властта и смята за легитимни определени действия, насочени към потискане свободата на печата и на изразяване, на законодателното събрание и на всички онези неща, които се подкрепят от републиканците. Прави го при това толкова подробно, че дори и най-невежият читател осъзнава, че целта на този пасквил е да оклевети нашия император, като му приписва намерения да неутрализира властта на Парламента, да поиска от народа да продължи с десет години властта на президента и да превърне републиката в империя…

— Извинете ме, господин Лагранж — но говорим само между нас си, а вие знаете колко съм предан на правителството. Не мога да не отбележа във връзка с казаното от вас, че този Жоли намеква за неща наистина направени от императора и не виждам защо трябва да се питаме откъде е взел сведенията… Само че в книгата Жоли иронизира не само направеното от правителството, а прави инсинуации за какво му се било щяло да направи, сякаш вижда тези неща не отвън, а отвътре. Вижте, във всяко министерство, във всяка правителствена сграда винаги има по някой издайник, една sous-marin[84], от който изтича информация. Обикновено го оставяме да си живее, за да можем чрез него да прокарваме невярна информация, която министерството има интерес да разпространява, но от време на време става опасен. Трябва да разберем кой е информирал или, по-лошо, подсторил Жоли.

Симонини си помислил, че всички деспотични правителства следват една и съща логика, достатъчно било да прочетеш истинския Макиавели, за да разбереш какво би направил Наполеон; ала тези разсъждения му помогнали да придаде форма на усещането, което имал, докато слушал преразказа на Лагранж: този Жоли карал своя Макиавели-Наполеон да говори почти със същите думи, които той бил сложил в устата на йезуитите в документа, съставен за пиемонтските служби. Следователно било видно, че Жоли се е вдъхновил от същия източник, от който се бил вдъхновил той самият, тоест от писмото на отец Роден до отец Роотан в „Мистериите на народа“ от Сю.

— Междувременно — продължил Лагранж — ще ви затворим в Сент Пелажи като разобличен мадзинианец, заподозрян във връзки с републикански среди във Франция. Там е задържан един италианец, някой си Гавиали, който е замесен в атентата на Орсини[85]. Естествено, ще се опитате да влезете във връзка с него, нали сте гарибалдиец, карбонар и кой знае какво още. Чрез Гавиали ще се запознаете с Жоли. Там, разбира се, ще има политически затворници, но и сбирщина от какви ли не престъпници. Накарайте го да проговори, в затвора хората се отегчават.

— И колко време ще прекарам в затвора? — попитал Симонини, разтревожен от затворническата храна.

— Зависи от вас. Колкото по-бързо получите сведенията, толкова по-бързо ще излезете. Ще се чуе, че съдия-следователят ви е оправдал по всички обвинения благодарение на ловкия ви адвокат.

Симонини още не бил попадал в затвора. Не било приятно там заради изпаренията на пот и урина и супите, които просто не можело да се ядат. Слава Богу, подобно на други задържани в добро материално положение, Симонини имал възможност всеки ден да получава по една кошница със смилаема храна.

От двора се влизало в голяма зала, в центъра на която се откроявала импозантна печка, а по стените имало пейки. Там обикновено ядели онези, които получавали храна отвън. Някои били наведени над канчето си, прикривайки с ръка съдържанието му от погледите на останалите, а други проявявали щедрост както с приятелите си, така и със случайните си съседи. Симонини разбрал, че най-щедри са обикновените престъпници, възпитани в солидарност към себеподобните си, както и политическите затворници.

Благодарение на годините, прекарани в Торино, на опита си в Сицилия и на първите години, прекарани из мръсните парижки бордеи, Симонини бил набрал достатъчно опит, за да разпознава вродените престъпни наклонности. Не споделял представата, започнала да се разпространява по това време, че всички престъпници са рахитични или гърбави, или със заешка устна, или гушави, и особено, както твърдял прочутият Видок, който разбирал от престъпници (ако не за друго защото и той бил такъв), че всички са кривокраки; със сигурност имали много от характерните черти на цветнокожите като слабо окосмяване, малък обем на черепа, тясно чело, били с прекомерно развити гърди, както и силно развити челюсти и скули, с издадена брадичка, с по-тъмна кожа, с гъста и къдрава коса, големи уши, криви зъби, и освен това с притъпени чувства, с прекомерна склонност към плътски удоволствия и към виното, слабо обоняние, липса на чувство за морал, плюс мързел, импулсивност, непредсказуемост, склонност към хазарт и суеверие.

А какво да кажем за субекти като този, дето всеки ден се прилепял до него, сякаш готов да се скара за едно залче от кошницата с храна; цялото му лице било набраздено от дълбоки синкави белези; устните му били отекли от разяждащото действие на сярната киселина; хрущялите на носа окапали, ноздрите заменени от две безформени дупки, ръцете дълги, пръстите къси, дебели и космати до ноктите… Наложило се обаче Симонини да преразгледа представите си за престъпниците, защото този субект, който се казвал Орест, се оказал много кротък човек и след като в крайна сметка Симонини му дал от храната си, се привързал към него и му станал верен като куче.

Неговата история не била сложна: просто бил удушил някакво момиче, което не посрещнало добре предложението му да правят любов, и чакал присъда.

— Не знам защо беше толкова лоша — казвал той. — Аз й предложих да се оженим. А тя се изсмя. Като че ли съм някакво чудовище. Много съжалявам, че умря, но какво трябва да направи един уважаващ себе си мъж, нали така? Пък и ако успея да избегна гилотината, каторгата не е толкова лоша работа. Казват, че там давали храна на корем.

Един ден посочил някакъв човек и казал:

— Този обаче е лош. Опитал се да убие императора.

По този начин Симонини разбрал кой е Гавиали и го заговорил.

— Завладяхте Сицилия благодарение на нашата саможертва — казал му Гавиали. И после обяснил: — Не моята. Нищо не успяха да докажат, освен че съм бил във връзка с Орсини. Така че Орсини и Пиери ги гилотинираха, Ди Рудио е в Кайен, но ако всичко върви добре, мен скоро ще ме пуснат.

Всички знаят историята на Орсини, италианския патриот, който отишъл в Англия, където приготвил шест бомби, заредени с живачен експлозив. На 14 януари вечерта 1858 година, докато Наполеон Трети отивал на театър, Орсини и двама негови другари хвърлили три бомби срещу каляската на императора, но резултатът не бил кой знае какъв: сто петдесет и седем души били ранени, осем от които впоследствие починали, ала коронованите особи останали невредими.

Преди да се качи на ешафода Орсини написал на императора прочувствено писмо, в което го призовавал да защитава обединението на Италия, и мнозина казвали, че това писмо имало известно влияние върху последвалите решения на Наполеон Трети.

— В началото бомбите трябваше да направя аз — казал Гавиали — заедно с група мои приятели, те са направо магьосници на експлозивите. После обаче Орсини реши да не ми се довери. Нали уж чужденците винаги са по-кадърни от нас, се беше захласнал по някакъв англичанин, а той пък по живачния фулминат. В Лондон живачен фулминат можеше да се купи от аптеките и служи между другото и за направа на дагеротипии, а тук във Франция напояват с него хартия и правят „китайски бонбони“: като развиеш опаковката и — бум, чудна експлозия — знаеш как е, следват смехове и така нататък. Работата е там, че бомба с избухлив експлозив не е много ефикасна, ако не избухне при допира с целта. Бомба с черен барут поразява в радиус десет метра, докато бомбата с живачен фулминат се разпада веднага и те убива само ако си на мястото на попадението. При това положение по-доброто е куршум от пистолет — ако уцели, уцели.

— Винаги може да се опита пак — осмелил се да подхвърли Симонини, после добавил: — Познавам хора, които биха се заинтересували от група добри оръжейници.

Разказвачът не знае защо Симонини хвърлил въдицата по този начин. Сигурно е имал наум нещо и хвърлял по някоя въдица, защото му идвало отвътре, от порочност ли, от предвидливост ли, не е ясно. Във всеки случай реакцията на Гавиали била положителна.

— Да, можем да обсъдим тази работа — отвърнал той. — Казвате, че скоро ще излезете, и аз така. Можете да ме намерите в „Пер Лорет“ на улица „Юшет“. Всяка вечер се събираме една и съща група приятели, жандармеристите отдавна са се отказали да идват там, първо, защото би трябвало да вкарват в затвора всички клиенти, а това си е доста работа, и второ, защото мястото е такова, че влезе ли жандармерист, не е сигурен, че ще излезе.

— Хубаво местенце — казал Симонини и се засмял. — Ще дойда. Я кажете, разбрах, че тук бил някой си Жоли, бил писал разни подривни неща за императора.

— Той е идеалист — казал Гавиали. — Думите не убиват. Но иначе е свестен човек. Ще ви запозная.

Жоли бил с относително чисти дрехи и явно намирал начин и да се бръсне. Щом в залата с печката, където се гушел в усамотение, влезели привилегированите затворници, които получавали кошници с храна, той излизал, за да не страда от гледката на чуждото щастие. Изглеждал приблизително на възрастта на Симонини, очите му ту блестели като на визионер, ту се замъглявали от тъга; личало си, че е човек, пълен с противоречия.

— Седнете до мен — обърнал се към него Симонини — и приемете нещичко от моята кошница, на мен ми е много. Веднага разбрах, че сте различен от цялата тази паплач.

Жоли мълчаливо благодарил с една усмивка и на драго сърце приел парче месо и филия хляб, но се задоволил с размяна на баналности. Симонини му рекъл:

— За щастие сестра ми не ме е забравила. Не е богата, но ми помага доста.

— Завиждам ви — отвърнал Жоли. — Аз си нямам никого.

Ледът бил разчупен. Заговорили за времената на Гарибалди, французите следели тогавашните събития с огромен интерес. Симонини споменал, че бил имал неприятности първо с пиемонтското, а после и с френското правителство и сега очаквал да го изправят пред съда за заговор срещу държавата. Жоли му казал пък, че е в затвора дори не защото е заговорничил, а защото имал вкус към клюката.

— За нас, начетените хора, представата, че сме необходим елемент от устройството на вселената, е същото като суеверието за неграмотните. Няма как да промениш света с идеи. Хората с малко идеи са по-малко заплашени от грешки, те просто следват останалите, не пречат на никого и така постигат успехи, забогатяват, стигат до добро положение, стават депутати, известни писатели, професори, журналисти, дават им ордени. Как може да си глупав, след като работите ти вървят добре? Глупавият съм аз, защото се бия с вятърни мелници.

На третия обяд Жоли така и не започвал да говори по същество и Симонини го попритиснал, като го попитал коя е най-опасната книга, която е написал. Тогава Жоли се разпрострял надълго и нашироко за диалога в ада, който бил съчинил, преразказвал го и все по-силно се възмущавал от глупостите, разобличени в него, като ги тълкувал и анализирал още по-надълбоко, отколкото в пасквила си.

— Разбирате ли? Той успя да наложи деспотичния си режим именно благодарение на всеобщото избирателно право! Този нещастник извърши авторитарен държавен преврат, като въвлече в това овчедушния народ! Така можем да предугадим на какво ще прилича утрешната демокрация.

Правилно, мислел си Симонини, този Наполеон е човекът на нашето време, той разбра как да държи юздите на един народ, който преди седемдесет години се е въодушевил от представата, че може да отреже главата на един крал. Лагранж може колкото си иска да смята, че зад Жоли се крият някакви вдъхновители, ала е ясно, че той просто е анализирал факти, които са пред очите на всички, а и не е трудно да предугадиш ходовете на диктатора. По-скоро ми се иска да разбера откъде е взел пример за всичко това.

И така, Симонини направил мъгляв намек за Сю и за писмото на отец Роден и Жоли веднага се усмихнал и казал „да“, идеята да обрисува злокобните планове на Наполеон му дошла тъкмо от начина, по който ги е описал Сю, само че му се сторило по-полезно да свърже йезуитската линия с класическия макиавелизъм.

— Когато прочетох тези страници на Сю, си казах, че съм намерил ключа да напиша книга, която може да разтърси страната. Каква лудост само, нали книгите могат да бъдат конфискувани, изгорени и тогава все едно няма да съм постигнал нищо. Дори не се сетих, че Сю беше принуден да замине в изгнание заради нещо много по-невинно.

Симонини изпитал усещане, сякаш някой го е лишил от нещо, което му принадлежи. Вярно, и той бил преписал историята си за йезуитите от Сю, но никой не знаел за това и той си запазвал правото да използва и за други цели идеята, че зад всичко стои някакъв заговор. Ето че Жоли обаче му отнемал тази възможност, като, така да се каже, я правел общодостъпна.

После се успокоил. Книгата на Жоли била конфискувана и той самият притежавал един от малкото екземпляри все още в обръщение. Жоли щял да прекара няколко години в затвора, така че Симонини можел да препише изцяло текста и като припише заговора на, знам ли, на Кавур например, или на пруското канцлерство, никой нямало да разбере, Лагранж дори, той най-много да припознаел в новия документ нещо, в което може да се вярва. Тайните служби на всяка страна вярват само на онова, което са чули от други, и биха отхвърлили като недостоверна всяка новост, появила се наистина за първи път. Така че, спокойно, той бил в удобното положение да е единственият, който знаел какво е казал Жоли. С изключение на онзи Лакроа, за когото споменал Лагранж, само той имал смелостта да изчете целия „Диалог“. Било достатъчно да елиминира Лакроа — и готово.

Междувременно дошъл моментът да излезе от „Сент Пелажи“. Сбогувал се с Жоли сърдечно, дори братски, а той развълнуван му казал:

— Дали не можете да ми направите една услуга? Имам приятел, казва се Гедон, той сигурно дори не знае къде съм, но от време на време би могъл да ми праща по някоя кошница с нещо човешко за ядене. От тези отвратителни буламачи получавам киселини и разстройство.

Обяснил му, че може да намери въпросния Гедон в една книжарница на улица „Бон“, собственост на госпожица Бьок, където се събирали фуриеристите. Доколкото Симонини знаел, фуриеристите били вид социалисти, които се стремели към промяна на човешкия род, ала не говорели за революция и затова ги презирали както комунистите, така и консерваторите. Но по всичко изглеждало, че книжарницата на госпожица Бьок се била превърнала в прибежище на всякакви там републиканци, които се противопоставяли на империята, а се срещали там, защото полицията смятала, че фуриеристите са безобидни, и на мравката правят път.

Щом излязъл от затвора, Симонини побързал да иде при Лагранж, за да му докладва. Никакъв интерес нямал да му казва за Жоли, всъщност почти му било мъчно за този донкихот.

— Господин Лагранж, нашият човек е просто един наивник, който по едно време се е надявал да стане известен, и всичко му се е случило изневиделица. Останах с впечатлението, че изобщо нямало да му хрумне да пише онзи пасквил, ако не е бил подтикнат от някого от вашите среди. Съжалявам да го кажа, но неговият източник май е бил тъкмо този Лакроа, който според вас прочел книгата, за да ви я преразкаже, докато всъщност, така да се каже, я прочел, преди да е била написана. Може и самият той да се е занимал с отпечатването й в Брюксел. Не ме питайте защо.

— По поръка на някоя чужда служба, може би на пруските, за да създадат хаос във Франция. Не се изненадвам.

— Пруски агент в служба като вашата, така ли? Звучи ми невероятно.

— Началникът на пруския шпионаж Щибер е получил девет милиона талера, за да покрие територията на Франция с шпиони. Носи се слух, че изпратил във Франция пет хиляди пруски селяни и девет хиляди прислужници, за да има агенти в кафенетата, в ресторантите, във влиятелните семейства, навсякъде. Лъжа е. Много малка част от шпионите са прусаци и дори елзасци, те поне ще си личат по акцента, а повечето са си добри французи, които го правят за пари.

— И не успявате ли да разпознаете и да арестувате тези предатели?

— Не ни изнася, защото тогава те ще арестуват нашите. Шпионите не се обезвреждат, като ги убиваш, а като им даваш неверни сведения. По тази причина имаме нужда от онези шпиони, които играят двойна игра. Въпреки това казаното от вас за този Лакроа ми звучи ново. В какъв свят живеем само, милостиви Боже, на никого не можеш да се довериш. Ще трябва веднага да се отървем от него.

— Само че ако ги изправите пред съд, нито той, нито Жоли ще си признаят.

— Човек, който е работил за нас, никога не трябва да се появява в съдебна зала, извинете ме, че ви говоря за добре известен принцип, но той е валиден и ще бъде винаги валиден за нас. Лакроа ще загине при нещастен случай. Вдовицата му ще получи полагащата й се пенсия.

Симонини не казал нищо за Гедон и за книжарницата на улица „Бон“. Запазил си правото да провери каква изгода може да извлече от цялата работа. А пък и дните в „Сент Пелажи“ го били изтощили.

По най-бързия начин отишъл в „Лаперуз“, на кея „Ле Гранз Огюстен“, но не долу, където сервирали entrecôtes[86] и стриди като едно време, а на първия етаж, в един от тези cabinets particuliers, където можело да си поръчаш barbecue sauce hollandaises, casserole de riz à la Toulouse, aspics de filets de laperaux en chaud-froid, truffes au Champagne, pudding d’abricots à la Vénitienne, corbeille de fruits frais, compotes de pêches e d’ananas[87].

И по дяволите всякаквите му там каторжници, идеалисти или убийци с техните супи. Нали затворите са създадени, за да могат почтените хора да ходят на ресторант, без да ги заплашва нищо.

Тук спомените на Симонини, както в подобни случаи, се объркват и дневникът му съдържа несвързани фрагменти. Толкова по-ценни за разказвача са намесите на абат Дала Пикола. Двойката работи вече на пълен ход и при съвършено разбирателство…

Накратко, Симонини разбирал, че за да запази доверието на имперските служби, трябва да даде на Лагранж нещо повече. Какво прави един доносник наистина достоен за доверие от гледна точка на полицията? Ами да разкрие някой заговор. Значи трябвало да организира някакъв заговор, за да може после да го издаде.

Идеята му дал Гавиали. В „Сент Пелажи“ Симонини се поинтересувал и научил кога ще го пуснат. И помнел къде може да го намери, на улица „Дьо ла Юшет“, в заведението на татко Лорет.

Към края на улицата се влизало в къща, чийто вход представлявал една цепнатина — впрочем не по-тясна от улица „Льо Шат ки Пеш“, която започвала от същата тази улица „Дьо ла Юшет“, толкова тясна, че човек да се чуди защо са я прокарали, след като по нея може да се мине само с рамото напред. След стълбището се минавало по коридори с каменна настилка, просмукана с капчици мазнина, а вратите били толкова ниски, че не било ясно как се влиза в стаите. На втория етаж имало една малко по-удобна врата, откъдето започвало обширно помещение, вероятно получено след събарянето на стените на три или повече някогашни апартамента, и това бил салонът, или залата, или заведението на татко Лорет, него никой не го познавал, защото сигурно бил починал преди години.

Навсякъде имало маси, на които мъже пушели лули и играели комар, преждевременно сбръчкани момичета с бледи лица, приличащи на кукли за бедни деца, които търсели с поглед недоизпили чашите си клиенти, за да измолят една капка. Вечерта, когато Симонини влязъл в това място, там било оживено: в квартала имало наръган с нож и сякаш миризмата на кръв изнервяла всички. По едно време някакъв безумец ранил едно от момичетата с обущарски нож, тръшнал на земята съдържателката, която се намесила, заудрял като луд всеки, опитал се да го усмири, и бил повален от някакъв сервитьор, който разбил в главата му една гарафа. След това всички пак продължили да правят каквото били правили до този момент, сякаш не се било случило нищо.

Там Симонини заварил Гавиали на една маса с неколцина приятели, всичките бегълци от Италия и почти всичките специалисти по експлозиви или най-малкото обсебени от темата. Когато стигнали до съответния градус, сътрапезниците започнали да държат речи за грешките на великите атентатори от миналото: адската машина, с която Кадудал се опитал да убие Наполеон, тогава Първи консул, била мешавица от селитра и картеч, тя може и да е вършела работа из тесните улички на старата столица, но сега щяла да бъде съвсем неефикасна (и честно казано и тогава се оказала такава). Фиески направил машина с осемнайсет цеви, които стреляли едновременно, и убил осемнайсет души, но не и краля.

… на една маса с неколцина приятели, всичките бегълци от Италия и почти всичките специалисти по експлозиви или най-малкото обсебени от темата…

— Проблемът е в състава на експлозива — казал Гавиали. — Ето например калиевият хлорид: решили да го смесят със сяра и въглен, за да получат силно взривно вещество, но цялата работа свършила с това, че се взривила лабораторията, която създали, за да разработят експлозива. Решили да го използват поне за направата на кибрит, но се налагало да топят главичките на клечките от хлорид и сяра в сярна киселина. Много удобно, няма що. А още преди трийсет години измислиха фосфорния кибрит, който се запалва при драсване.

— Да не говорим — рекъл друг — за пикриновата киселина. Открили, че избухва, като се загрее заедно с калиев хлорид, и така започнали да измислят какви ли не видове експлозиви, всеки по-избухлив от другия. Няколко експериментатори загинали и идеята била изоставена. Щяло да стане по-добре с нитроцелулоза…

— Да бе!

— Май по-добре да повярваме на едновремешните алхимици. Открили, че сместа от азотна киселина и терпентин след известно време се запалва от само себе си. Още отпреди сто години се знае, че ако към азотна киселина се добави сярна, която абсорбира водата, сместа почти винаги се самозапалва.

— По-сериозен ми се вижда ксилоидинът. Комбинираш азотна киселина с нишесте или дървесни влакна…

— Май току-що си прочел романа на онзи Верн, в който изстрелват снаряд към луната с помощта на ксилоидин. Днес се говори повече за нитробензол и за нитронафталин. Или пък като третираш хартия или картон с азотна киселина, получаваш нитрамидин, подобен на ксилоидина.

— Всичките тези вещества са нестабилни. Сега взимат на сериозно гърмящия памук, при едно и също тегло силата на взрива е шест пъти по-голяма, отколкото на черния барут.

— Да де, но коефициентът на полезното му действие е непостоянен.

И в този дух продължавали с часове, като в крайна сметка все се връщали към качествата на добрия стар черен прах, а на Симонини му се струвало, че се връща към разговорите в Сицилия с Нинуцо.

След като Симонини почерпил с по някоя и друга чаша вино компанията, се оказало лесно да разпали омразата й към Наполеон Трети, който сигурно щял да се противопостави на превземането на Рим от страна на Савоите, а то щяло да започне всеки момент. Каузата на италианското единство налагала смъртта на диктатора. Симонини мислел, че на тия позападнали люде не им пука за италианското единство, а просто им се иска да възпламеняват разни чудни бомби. Но пък били тъкмо от онези побъркани на тема взрив, които търсел.

— Атентатът на Орсини — обяснил Симонини — се е провалил не защото той не успял да го извърши, а защото бомбите не са били добре направени. Сега разполагаме с хора, които са готови да рискуват да идат на гилотината, за да хвърлят бомбата в точния момент, но още не сме наясно какъв вид експлозиви да използваме, и разговорите, които водих с нашия приятел Гавиали, ме убедиха, че вашата група може да ни е полезна.

— И кого имате предвид под „ние“? — попитал един от патриотите.

Симонини се престорил, че се колебае, и после извадил на показ целия набор от небивалици, които му спечелили доверието на торинските студенти: представлявал Великата вендита, бил един от помощниците на призрачния Нубиус и не бивало да питат повече, защото устройството на организацията било такова, че всеки неин член познавал само непосредствения си началник. Проблемът бил, че нови бомби с неоспорима ефикасност нямало как да се направят тук на място, били необходими експерименти и пак експерименти, и проучвания почти като на алхимик, така че да се смесят правилните съставки и да се извършват изпитания на открито. Той бил в състояние да им предложи спокойно място, точно на улица „Дьо ла Юшет“, както и да покрие всички разходи. Когато бомбите бъдели готови, групата не трябвало да се занимава повече с атентата, само че в помещението се налагало предварително да приемат на съхранение листовките, които щели да съобщят за смъртта на императора и да обяснят целите на атентата. След убийството на Наполеон групата трябвало да разпространи листовките на различни места в града и да остави някои от тях в портиерните на големите вестници.

— Не би трябвало да ви безпокоят, защото във висшите среди ще има човек, който ще погледне на атентата в положителна светлина. Един от нашите хора в парижката префектура се казва Лакроа. Не съм изобщо сигурен обаче, че може да му се има доверие, затова не се опитвайте да влезете във връзка с него, може и да ви издаде, ако научи кои сте, само и само за да го повишат в службата. Нали ги знаете всякаквите му там двойни агенти…

Предложението с всичките му условия било прието с ентусиазъм и очите на Гавиали заблестели. Симонини дал ключовете на помещението и солидна сума за първите покупки. След няколко дни отишъл да посети заговорниците и му се сторило, че експериментите вървят добре; занесъл им стотина листовки, отпечатани от печатар симпатизант, оставил още пари за разходите и с възгласа „Да живее обединена Италия! Рим или смърт!“ си отишъл.

Ала същата тази вечер, докато вървял по улица „Сен Севрен“, която по това време била безлюдна, му се сторило, че чува след себе си стъпки, и всеки път като спирал на едно място, спирали и те. Ускорил крачка, но шумът ставал все по-близък, докато не станало ясно, че някой не просто крачи заедно с него, а го преследва. И наистина, изведнъж усетил как някой му диша във врата, после бил сграбчен със сила и запратен в сляпата уличка „Саламбриер“ (по-тясна и от улица „Льо Ша ки Пеш“), която започвала тъкмо на същото място; сякаш преследвачът му познавал добре тези места и избрал точния момент и ъгъл. Притиснат до стената, Симонини зърнал само проблясващото острие на нож, който почти докосвал лицето му. В тъмнината не успял да види лицето на нападателя си, но колебанията му се изпарили в мига, в който чул гласа, който със сицилиански акцент му изсъскал:

— Шест години ми трябваха да попадна на следите ви, отче, но най-сетне успях!

Бил гласът на майстор Нинуцо, за когото Симонини бил убеден, че го е оставил наръган два пъти с кинжал в корема в погреба край Багерия.

— Жив съм, защото един милостив човек мина оттам след вас и ми се притече на помощ. Три месеца прекарах между живота и смъртта и на корема имам белег от единия до другия хълбок… Щом се привдигнах от леглото обаче започнах да търся. Да сте виждали един духовник такъв и такъв… Накратко, в Палермо някой ви видял да си говорите в кафенето с нотариус Музумечи и му се сторило, че много приличате на един пиемонтски гарибалдиец, приятел на полковник Ниево… Научих, че този Ниево изчезнал в морето, сякаш корабът му се превърнал в дим, а аз добре знаех как е станало така и чие дело е това. От Ниево беше лесно да направя връзката с пиемонтската армия, а оттам с Торино, та прекарах цяла година в този студен град да разпитвам най-различни хора. В крайна сметка узнах, че този гарибалдиец се казвал Симонини, имал нотариална кантора, но я продал, като пред купувача се издал, че отива в Париж. Все така без пукната пара и не ме питайте как, дойдох в Париж, само дето не знаех, че градът е толкова голям. Наложи се да пообиколя доста, за да намеря следите ви. И сновах по улици като тази, като от време на време опирах нож в гърлото на някой добре облечен господин, объркал пътя. По един на ден и успях да преживея. И все по тия места обикалях. Предполагах, че човек като вас вместо по достопочтените домове ще ходи повече по разни свърталища, както ги казват тук. Трябваше да си пуснете голяма черна брада, ако не искате да ви познаят лесно…

От този момент нататък Симонини взел образа на брадат буржоа, ала това премеждие го накарало да се съгласи, че не е направил достатъчно, за да заличи следите си.

— Накратко — завършил Нинуцо, — няма защо да ви разказвам цялата си история, стига ми да ви направя в корема същия прорез, какъвто ми направихте на мен, но по-старателно. Тук нощно време не минава никой, също както около барутния погреб край Багерия.

Луната била започнала да изгрява и Симонини виждал кривия нос на Нинуцо и злото пламъче в очите му.

— Нинуцо — казал той, като запазил присъствие на духа, — няма как да знаете, че направих всичко това, защото изпълнявах заповеди, а те идваха от много високо, от една толкова свята институция, че трябваше да действам, без да взимам предвид личните си чувства. Пак в изпълнение на същите заповеди съм и тук, за да подготвя нови начинания в подкрепа на трона и на църквата.

Докато говорел, виждал, че острието на ножа лекичко се отдалечава от лицето му.

— Посветили сте живота си на вашия крал — продължил той — и трябва да разберете, че има задачи, които… са святи, оставете ме да се доизкажа… заради които е оправдано дори да се извършват постъпки, които иначе биха били мерзки. Разбирате ли?

Майстор Нинуцо още не схващал, но давал да се разбере, че единствената му цел вече е не само да си отмъсти.

— Прекалено много гладувах през последните години и дори да ви видя мъртъв, това няма да ме нахрани. Омръзна ми да живея на тъмно. Откакто намерих следите ви, видях, че ходите и по ресторантите за господари. Да кажем, че ви оставям жив срещу ежемесечна сума, която да ми позволи да ям и спя като вас, че и по-добре.

— Майстор Нинуцо, обещавам ви нещо повече от една малка сума всеки месец. Подготвям атентат срещу френския император, не забравяйте, че вашият крал изгуби трона си, защото Наполеон тайно помагаше на Гарибалди. Толкова много знаете за барута, защо не се срещнете с групата смелчаци, които се събират на улица „Дьо ла Юшет“, за да подготвят това, което трябва наистина да се нарече адска машина. Ако се присъедините към тях, не само ще участвате в акция, която ще остане в историята, като покажете какъв изключителен оръжейник сте, а — като се има предвид, че този атентат се насърчава от личности от най-висок ранг — ще вземете своята част от наградата, която ще ви направи богат човек за остатъка от живота ви.

Само като чул да става дума за барут, Нинуцо бил обзет от същата страст, както онази нощ в Багерия, и Симонини усетил, че е започнал да го върти на малкия си пръст.

— И какво трябва да направя?

— Много е просто. След два дни отивате на този адрес, чукате, влизате в един склад и казвате, че ви изпраща Лакроа. Приятелите ни ще са предупредени. Но за да ви познаят, трябва да носите на ревера на сакото си карамфил. Към седем ще дойда и аз. С парите.

— Ще ида — рекъл Нинуцо, — ама ако пак е някакъв номер, да знаете, че знам къде живеете.

На другата сутрин Симонини отишъл пак при Гавиали и го предупредил, че времето изтича. Всички да се съберат в шест вечерта на другия ден. Първо ще дойде един сицилиански оръжейник, изпратен от него самия, за да види как върви работата, после самият той, а най-накрая самият господин Лакроа, за да даде всички гаранции за случая.

После отишъл при Лагранж и му съобщил, че е разбрал за заговор за убийството на императора. Знаел, че заговорниците ще се съберат в шест вечерта на другия ден на улица „Дьо ла Юшет“, за да предадат експлозивите на поръчителите си.

— Само че бъдете внимателни — казал той. — Преди ми доверихте, че от десет члена на едно тайно съзаклятие трима са наши шпиони, шестима са глупаци и един е опасен. Там ще намерите само един шпионин, това съм аз, осем са глупаци, но истински опасният човек ще носи на ревера си карамфил. И понеже е опасен и за мен, ми се иска, за да не стане някоя беля, лицето да бъде не арестувано, а убито на място. Повярвайте ми, това е начинът да не се вдигне прекалено много шум около цялата тази работа. Ако той проговори дори само с един от вашите хора, ще стане лошо.

— Вярвам ви, Симонини — казал господин Лагранж. — Ще го очистим.

В шест часа Нинуцо пристигнал на улица „Дьо ла Юшет“ с чудния си карамфил, Гавиали и останалите гордо му показали бомбите си, Симонини пристигнал половин час по-късно и им съобщил за предстоящата поява на Лакроа и в шест и четирийсет и пет силите на реда нахлули, Симонини се развикал, че има предателство, извадил пистолет, насочил го срещу жандармите, но стрелял във въздуха, жандармите отвърнали на огъня и улучили Нинуцо в гърдите, но за да стана всичко чисто, убили още един от заговорниците. Нинуцо още се търкалял по земята, като бълвал сицилиански псувни, а Симонини, който все така се правел, че стреля срещу полицаите, го доубил с един последен изстрел.

Хората на Лагранж сварили Гавиали и останалите на местопрестъплението, в смисъл с първите полуготови бомби и със сноп листовки, в които се обяснявало защо ги правят. По време на разпитите Гавиали и компания издали името на тайнствения Лакроа, който (според тях) ги бил издал. Това вече накарало Лагранж да се отърве от него. В полицейските протоколи се казвало, че той участвал в арестуването на заговорниците и бил застрелян от тези нещастници. Вечна слава на героите.

Що се отнася до заговорниците, било излишно да ги подлагат на прекалено шумен процес. През онези години, обяснил Лагранж на Симонини, непрекъснато се носели слухове за готвени атентати срещу императора и се смятало, че много от тези слухове не са измислица, а са изкусно разпространявани от агенти на републиканците, за да подтикнат емигрантите да последват примера им. Нямало смисъл да се създава представата, че атентатите срещу Наполеон Трети са станали едва ли не мода. Така че изпратили заговорниците на каторга в Кайен, където да умрат от малария.

Да спасиш живота на императора е доста доходно. Работата на Симонини по Жоли му донесла десет хиляди франка, а от разкриването на заговора срещу императора паднали трийсет хиляди. Като се сметне, че наемът на помещението за производството на бомбите и покупката на материалите му стрували пет хиляда франка, му останали трийсет и пет хиляди франка чисти, повече от една десета от капитала от триста хиляди франка, към който се стремял.

Бил доволен от случилото се с Нинуцо, малко му било мъчно за Гавиали, той в крайна сметка не бил лошо момче, пък и му се бил доверил. Ама като искаш да си заговорник, поеми си риска и не се доверявай на никого.

Жалко за този Лакроа, който всъщност не му бил направил нищо лошо. Но пък вдовицата му щяла да получи добра пенсия.

12.

Една нощ в Прага

4 април 1897 година

Оставаше ми само да се запозная с Гедон, за когото ми разказа Жоли. Книжарницата на улица „Дьо Бон“ се управляваше от една сбръчкана стара мома, вечно облечена с огромна пола от черна вълна и с боне като на Червената шапчица, което — за щастие — закриваше лицето й наполовина.

Там веднага срещнах Гедон, скептик, който гледа с ирония на света. Гедон реагира положително на молбата на Жоли: започна да му праща храна и по малко пари. После взе да говори иронично за приятеля си, за когото се охарчваше. Защо ставало така, че напишеш ли книга, си заплашен от затвор, като онези, които четат книги, са си направо републиканци по природа, а пък привържениците на императора, на които е дадено избирателно право, са неграмотни селяни?

Фуриеристите ли? Добри хора, но как да вземеш на сериозно техния пророк, който твърди, че във Варшава ще растат портокали, океаните ще са пълни с лимонада, хората ще имат опашки, а инцестът и хомосексуалността ще бъдат признати за най-естествени импулси на човешкото същество?

— Тогава защо общувате с тях? — попитах го.

— Защото — отвърна ми той — те все още са единствените честни хора, които се противопоставят на диктатурата на гнусния Бонапарт.

— Виждате ли онази красива дама? — продължи той. — Това е Жюлиет Ламесин, една от най-влиятелните жени от салона на графиня д’Аргу, с парите на мъжа си се опитва да създаде свой собствен салон на улица „Риволи“. Тя е очарователна, интелигентна, има значителен писателски талант, доста важно е да те поканят в салона й.

Посочи ми още един човек, висок, красив, обаятелен.

— Това е Туснел[88], известният автор на „L’Esprit des bêtes“[89]. Той е социалист, непримирим републиканец и е лудо влюбен в Жюлиет, която дори не го поглежда. Той е най-острият ум тук.

Заговори за капитализма и как тровел съвременното общество.

— И кои са капиталистите? Евреите, господарите на нашата епоха. Революцията през миналия век отряза главата на Капет, през нашия век революцията трябва да отреже главата на Мойсей. Ще напиша книга за това. Кои са евреите? Онези, които смучат кръвта на беззащитните, на народа. Това са протестантите, масоните. И естествено, юдеите.

— Но нали протестантите не са евреи — обадих се колебливо аз.

— Евреите и протестантите са едно и също нещо, както и английските методисти, немските пиетисти, швейцарците и холандците, които се учат да разчитат Божията воля в същата книга като евреите, Библията, пълна с разкази за кръвосмешения, кланета и дивашки войни, в нея победата се извоюва само благодарение на предателство и измама, а царете убиват мъжете, за да сложат ръка на съпругите им, в която жени влизат в брачното ложе на пълководци, за да им отрежат главата. Кромуел отрязва главата на своя крал, като цитира Библията, Малтус, който отрече правото на живот на децата на бедните, бе напълно обсебен от Библията. Това племе се е отдало изцяло на спомените за своето робство и изповядва култа към златния телец въпреки знаците на Божия гняв. Борбата срещу евреите трябва да е основната цел на всеки социалист, достоен за това име. За комунистите не говоря, на тях самият им основател е евреин, но проблемът е да се разобличи заговорът на парите. Защо в един парижки ресторант една ябълка струва сто пъти повече, отколкото в Нормандия? Някои народи са хищници, те живеят от чужда плът, това са народи от търговци, както някога били финикийците и картагенците, а сега са англичаните и евреите.

— Значи за вас евреин и англичанин са едно и също?

— Почти. Кой стана министър-председател на Англия? Лорд Биконсфилд, благородническата му титла прикрива истинското му еврейско име, Дизраели. Този Дизраели, покръстен сефарадски евреин, има нахалството да напише, че евреите постепенно ще завладеят света. Не го е казал в речите си в парламента, а в романите си.

На другия ден ми донесе книга от този Дизраели, като беше подчертал цели пасажи. „Виждали ли сте някога по-значително движение в Европа, което да не включва евреи и в което те да не вземат значително участие?… Първите йезуити са били евреи! Кой ръководи тайната руска дипломация, пред която бледнее цяла Западна Европа? Евреите! Кой стои зад машинациите, които ще доведат до революция в Германия? Машинациите ги върши евреинът, вижте само Карл Маркс и неговите комунисти. Кой има почти изключителния монопол върху професорските длъжности в Германия?“.

— Но внимавайте, Дизраели не е някакъв си там mouchard, който предава своя народ. Точно обратното, целта му е да прослави добродетелите му. Той най-безсрамно пише, че министърът на финансите на Русия граф Канкрин е син на евреин от Литва, а пък испанският министър Мендисабал е син на покръстен евреин от провинция Арагон. В Париж Су, маршал на империята, е син на френски евреин, евреин беше и Масена, еврейското му име е Манасех…

Не бях сигурен, че Туснел е прав, но филипиките му, които ми говореха какъв е начинът на мислене в някои от най-революционните кръгове, ме навеждаха на някои идеи… Съмнително беше дали ще мога да продам документи, насочени срещу йезуитите. Може би на масоните, ала още нямах досег с този свят. Йезуитите биха могли да се заинтересуват от антимасонски документи, но още не се чувствах готов да ги изфабрикувам. Срещу Наполеон? Разбира се, не за да ги продам на правителството, а що се отнася до републиканците, несъмнено добър потенциален пазар, след Сю и Жоли не оставаше много какво да се каже за него. Срещу републиканците? И тук същото, изглежда, правителството имаше всичко, което му трябва, Лагранж сигурно щеше да ми се изсмее, ако му предложех информация за фуриеристите, доносниците му сигурно ходеха редовно в книжарницата на улица „Бон“.

И кой оставаше? Евреите, за Бога. Винаги си бях мислил, че само дядо ми е обсебен от тях, но след като чух Туснел, започнах да осъзнавам, че се отваря антиеврейски пазар не само благодарение на всички възможни потомци на абат Барюел (които не бяха малко), а и благодарение на революционерите, на републиканците, на социалистите. Евреите бяха също врагове на църквата, но и на плебеите, чиято кръв смучат, в зависимост от правителствата, и на трона. Трябваше да работя по евреите.

Давах си сметка, че задачата не е лесна: можеше някои среди в духовенството все още и да се развълнуват от някоя преработка на материала на Барюел, в смисъл евреите като съучастници на масоните и на тамплиерите в избухването на Френската революция, но социалисти като Туснел едва ли биха се заинтересували от това, така че се налагаше да му кажа нещо по-точно за връзката на евреите с натрупването на капитала и британския заговор.

Започваше да ми става мъчно, че никога в живота си не бях срещал евреин. Откривах големи празноти в познанията си по обекта на моето отвращение — а душата ми все повече се пропиваше с озлобление.

Докато си блъсках главата с всички тези мисли, осенението ми дойде тъкмо благодарение на Лагранж. Както вече споменах, Лагранж ми определяше срещи все на невероятни места, а този път мястото беше Пер Лашез. Всъщност беше прав, бъркаха ни с близки, дошли да търсят гроба на някой обичан покойник, или с романтици, тръгнали по следите на миналото — а в този случай обикаляхме около гроба на Абелар и Елоиза, място за среща на хора на изкуството, философи и на влюбени души, призраци сред призраците.

— И така, Симонини, искам да ви запозная с полковник Димитрий, това е единственото име, с което е познат в нашите среди. Работи за Трети отдел на руската императорска канцелария. Естествено, ако идете в Санкт Петербург и попитате за този Трети отдел, всички ще ви погледнат все едно сте паднал от небето, защото официално такъв отдел не съществува. В него служат агенти, чиято задача е да държат под око различните групи революционери, а там в Русия проблемът е доста по-сериозен, отколкото при нас. Трябва да се пазят от следовниците на декабристите, от анархистите, а сега и от недоволството на така наречените освободени крепостни. Преди няколко години цар Александър отмени крепостничеството, но сега около двайсет милиона свободни селяни трябва да плащат на своите бивши господари, за да могат да ползват земите им, и понеже не могат да преживяват, много от тях изпълват градовете в търсене на работа.

— И какво очаква от мен този полковник Димитрий?

— Събира, как да кажа… компрометиращи документи по еврейския проблем. В Русия евреите са по-многобройни, отколкото при нас, и в селата са истинска заплаха за руските селяни, защото могат да четат, да пишат и най-вече да смятат. Да не говорим за градовете, където много от тях постъпват в подривни групи. Затруднението на руските ми колеги е двояко: от една страна, да се пазят от евреите, ако започнат да се превръщат в заплаха на някои места, а от друга, да насочват към тях недоволството на селското простолюдие. Но Димитрий ще ви обясни всичко. Нас тази работа не ни засяга. Нашето правителство поддържа добри отношения с евреите във френските банкерски среди и няма никакъв интерес да предизвиква недоволството на тези среди. Искаме само да направим услуга на руснаците. В нашия занаят едната ръка не знае какво прави другата и любезно предоставяме на полковник Димитрий вас, Симонини, който официално няма нищо общо с нас. Забравих нещо, гледайте да се осведомите добре за Световния израелитски съюз, преди да пристигне Димитрий. В него влизат лекари, журналисти, юристи, хора от деловите среди… Елитът на парижкото еврейство. Всички клонят повече към, да кажем, либерализма, отколкото към бонапартизма. Официално Съюзът има за цел в името на човешките права да помага на преследваните от всички религии навсякъде по света. До доказване на противното става дума за съвършено почтени граждани и е трудно да инфилтрираме сред тях нашите доносници, защото евреите се познават помежду си и са като крастави кучета, надушват се отдалеч. Само че аз ще ви свържа с един човек, който е успял да спечели доверието на членовете на Съюза, някой си Яков Брафман[90], евреин, покръстил се в православието, а после станал професор по иврит в семинарията в Минск. В Париж е за кратко със задача от полковник Димитрий и на Трети отдел, успял е лесно да проникне в Израелитския съюз, защото е бил познат на мнозина там като човек от тяхната религия. Той ще може да ви каже нещичко за този съюз.

— Извинете ме, господин Лагранж, но ако този Брафман е осведомител на полковник Димитрий, всичко, което ще ми каже, ще е вече известно на Димитрий и няма смисъл да му го разказвам отново.

— Не бъдете наивен, Симонини. Има, има смисъл. Ако идете при Димитрий и му дадете същата информация, каквато е получил вече от Брафман, в неговите очи ще изглеждате като източник на достоверна информация, която потвърждава онова, което той е знаел така или иначе.

Брафман. Заради разказите на дядо ми очаквах да видя някой индивид с профил на ястреб, с месести устни, долната силно увиснала като на негър, с хлътнали воднисти очи, прорезът по-затворен, отколкото при другите раси, косата вълниста и къдрава, ушите щръкнали… Вместо това насреща ми беше един господин с вид на монах, с хубава прошарена брада, с гъсти рунтави вежди, от онези завитите по мефистофелски в краищата, като веждите, които бях виждал при руснаците и поляците.

Вижда се, че покръстването променя и чертите на лицето, не само на душата.

Човекът се отличаваше с подчертана склонност към добрата кухня, макар че показваше типичната ненаситност на провинциалист, който се стреми да опита от всичко и не знае как да състави менюто си както трябва. Обядвахме в „Роше дьо Канкалѝ“ на улица „Монторгьой“, където навремето се ходеше да се опитат най-добрите стриди в Париж. Двайсетина години преди това го затвориха, после отвори пак с друг собственик, не едновремешния, но все така си имаше стриди и колкото за един руски евреин стигаше. Брафман се беше ограничил да хапне само една дузина bêlons[91], а после си поръча bisque d’écrevisses[92].

— За да оцелее, един толкова жизнен народ е трябвало да създава централизирано правителство във всяка страна, в която е отивал да живее, държава в държавата, и го е запазвал дори в периодите на своите хилядолетни разселвания. И така, аз намерих документите, които доказват съществуването на тази държава и на този закон, нарича се кахал.

— Какво е това?

— Институцията датира още от епохата на Мойсей и след диаспората не е действала никога открито, но е била винаги ограничена в сянката на синагогите. Намерих документите на един кахал, кахала на Минск, от 1794 до 1830 г. Всичко е записано, регистриран е и най-маловажният акт.

Разви някакви свитъци със знаци, които не разбирах.

— Всяка еврейска общност се управлява от кахал, подчинен на независим съд, Бет-Дин. Това са документите от един кахал, но, разбира се, са подобни на документите на който и да е друг кахал. Тук се казва, че членовете на общността трябва да се подчиняват само на своя вътрешен трибунал, а не на съда в страната, в която живеят, и се обяснява как трябва да се организират празниците, как трябва да се колят животните за тяхната специална кухня, като на християните се продават нечистите и развалени части, как с помощта на кахала всеки евреин може да се сдобие с християнин, когото да експлоатира чрез лихварство, докато не завладее всичките му имоти, и как нито един друг евреин не може да има права над този християнин… Според кахал липсата на милост към нисшите класи, експлоатацията на бедния от богатия не са прегрешения, а добродетели, щом зад тях стои някой син на Израил. Казват, че специално в Русия евреите били бедни; вярно е, много евреи са жертви на едно тайно еврейско правителство, ръководено от богати евреи. Аз се боря не срещу евреите, нали аз самият съм се родил евреин, а срещу еврейската идея, която се стреми да замести християнството… Обичам евреите, Иисус, когото те убиха, ми е свидетел…

Брафман пое дъх, поръча си aspic de filets mignons perdreaux[93] и незабавно се върна към своите листа: разлистваше ги ловко и очите му светеха.

— Виждате ли, всичко е автентично. Доказва го старата хартия, равномерният почерк на нотариуса, който е съставял документите, подписите, които са еднакви дори на различни дати.

Та значи Брафман, който вече бе превел документите на френски и немски, разбрал от Лагранж, че мога да направя автентични документи, и ме помоли да му направя една френска версия, която е сякаш създадена през същия период като оригиналните текстове. Било важно да разполага с тези документи и на други езици, за да докаже на руските служби, че моделът на кахал се взима на сериозно в различни европейски страни и е особено ценен от парижкия Израелитски съюз.

Попитах как може да се заключи, че тези документи, създадени от някаква забутана еврейска общност някъде в Централна Европа, доказват съществуването на световен кахал. Брафман ми отвърна да не се грижа за това, моите документи щели да са само нещо допълнително, трябвало да послужат единствено като доказателства, че твърденията му не са измислица — а впрочем книгата му щяла да бъде доста убедителна като изобличение на истинския кахал, големия октопод, прострял пипалата си към цивилизования свят.

Чертите му се изостриха и почти заприлича на хищна птица, на евреин, какъвто все още си бе и затова достоен да бъде разобличен.

— Основните чувства, които са в основата на талмудисткия дух, са една безмерна амбиция за господство над света, неутолимата алчност за притежание на всички богатства на неевреите, озлоблението към християните и към Иисус Христос. Докато Израил не се покръсти в Иисус, християнските страни, които дават гостоприемство на този народ, ще бъдат винаги смятани от него като отворено езеро, в което евреинът може да лови колкото си иска риба, както казва Талмудът.

Изтощен от плама на разобличението, Брафман си поръча escalopes de poularde au velouté, ала ястието не се оказа по вкуса му и той накара да му го сменят с filets de poularde piqués aux truffles[94]. Сетне извади от малкото джобче под колана на панталона си сребърен часовник и рече:

— Уви, стана късно. Френската кухня е изключителна, но обслужването е бавно. Имам спешна работа и трябва да тръгвам. Уведомете ме, капитан Симонини, ако откриете подходящия вид хартия и точните мастила.

За финал Брафман едва-едва кусна малко ванилово суфле. Очаквах, че като евреин, макар и покръстен, ще ме накара аз да платя сметката. Напротив, с царствен жест Брафман пожела да поеме цялата сметка за закусчицата, както я нарече пренебрежително. Руските служби сигурно му покриваха разходите като на княз.

Прибрах се у дома доста объркан. Документ, създаден преди петдесет години в Минск с най-подробни указания кой трябва и кой не трябва да бъде канен на едно празненство, не доказва, че големите банкери в Париж и Берлин се ръководят от същите правила. И най-сетне: никога, наистина никога не работя на основата на автентични или наполовина автентични документи! Ако по нашите места има такива документи, някой винаги може да ги изнамери и да докаже, че еди-какво си е било предадено неточно… а за да бъде убедителен, един документ трябва да се изгради ex novo[95], като за предпочитане не трябва да се показва оригиналът, та да се говори за него по слухове, за да не може да се стигне до някакъв съществуващ източник, както се е случило с тримата влъхви, за които говори само евангелистът Матей в два стиха, като не казва нито как се казват, нито колко са били, нито че са били царе, а останалото са само традиционните слухове. Е, да, но за хората са истински като Йосиф и Мария и доколкото знам, някъде почитат и телата им. Разкритията трябва да бъдат необикновени, разтърсващи, като в роман. Само така стават убедителни и пораждат негодувание. Какво го интересува винопроизводителя в Шампан, че евреите налагат на себеподобните си да празнуват така, а не иначе сватбата на дъщеря си? Това доказателство ли е, че искат да ти бръкнат в джоба?

Тогава си дадох сметка, че имам най-убедителния документ, или по-скоро убедителната му рамка — нещо по-добро от „Фауст“ на Гуно, по който лудееха парижани от няколко години, — и само трябва да намеря съответното съдържание. Както става ясно, сетих се за масонското сборище на Гърмящия връх, за плана на Жозеф Балзамо, за нощта на йезуитите в гробището на Прага.

Откъде да започне еврейският план за завоюването на света? От притежанието на златото, разбира се, както ме бе подсетил Туснел. Завоюване на света, за да се изплашат монарси и правителства, притежание на злато, за да удовлетворя социалистите, анархистите и революционерите, унищожаване на здравите принципи на християнския свят, за да се разтревожат папата, епископите и духовенството. И да добавя малко от бонапартисткия цинизъм, за който така добре говори Жоли, и от йезуитското лицемерие, за което както аз, така и Жоли бяхме научили от Сю.

Пак започнах да ходя по библиотеки, но този път в Париж, където имаше много повече материал, отколкото в Торино. И намерих още рисунки на гробището в Прага. То съществува от Средновековието и в течение на вековете, понеже не можело да се разширява извън определената площ, се наложило гробовете в него да се правят един над друг, така че побрало може би сто хиляди мъртъвци, като надгробните камъни почти се преплитали един в друг, засенчени от клончетата бъз, отгоре им нямало нито един портрет, който да ги облагороди, защото юдеите изпитват ужас от образите. Сигурно гравьорите са били дотолкова омагьосани от това място, че са прекалили, създавайки тази сбирщина от камъни, подобни на храсти в пущинак, с клони, извити от какви ли не ветрове, подобни на зинала паст на беззъба вещица. Благодарение на някои гравюри, направени с повече въображение, които показваха гробището на лунна светлина, бързо схванах каква полза мога да извлека от тази обстановка като от валпургиева нощ, ако между надгробните камъни, приличащи на плочите на настилка, надигнали се при движение на земните недра, застанат разкривени равини със своите кафтани и шапки, със сивкавите си кози бради, готови за заговор, наклонени настрана както надгробните камъни, на които се опират, и така образуват в нощта гора от вкочанени призраци. А в центъра е призракът на раби Льов, който през седемнайсети век създал Голем, чудовищно същество, чиято цел е да мъсти за всички юдеи.

По-добре е и от Дюма, и от йезуитите.

Естествено, трябваше да изглежда така, щото моят документ да разказва за тези неща под формата на устни показания на свидетел, принуден под страх от смъртно наказание да остане анонимен. Трябваше да влезе през нощта в гробището преди обявената церемония, преоблечен като равин, скрит сред надгробните камъни близо до гроба на равин Льов. Точно в полунощ — сякаш светотатствено юдейският сбор е свикан от камбаната на някоя християнска църква в далечината — пристигат дванайсет души, загърнати с тъмни мантии, а един глас, издигащ се едва ли не сякаш от нечий гроб, ги приветства като дванайсетте Рош-Бат-Абот, главатари на дванайсетте израилски племена, а всеки от тях му отговаря: „Приветстваме те, сине на ада“.

Това е сцената. Както на Гърмящата планина, гласът на призовалия ги пита: „От нашето последно събиране минаха сто години. Откъде идвате и кого представлявате?“ Един след друг гласовете отвръщат: раби Юда от Амстердам, раби Бенямин от Толедо, раби Леви от Вормс, раби Манас от Пеща, раби Гад от Краков, раби Симеон от Рим, раби Себулон от Лисабон, раби Рубен от Париж, раби Дан от Константинопол. Раби Асер от Лондон, раби Исахер от Берлин, раби Нафтали от Прага. Тогава гласът, или по-точно тринайсетият член на събранието, кара всеки да разказва какви са богатствата на неговата общност и изчислява богатствата на Ротшилдови и на другите еврейски банкери, които са възтържествували по целия свят. Така се получава сумата шестстотин милиона франка на човек за трите милиона и петстотин хиляди евреи, които живеят в Европа, което прави два милиарда франка. Още не са достатъчни, коментира тринайсетият глас, за да унищожим двеста шестдесет и пет милиона християни, но като начало са добре.

Трябваше да помисля какво още са казали, но вече бях нахвърлил края. Тринайсетият глас извиква духа на раби Льов, от саркофага му заструява синкава светлина, която става все по-силна и ослепителна, всеки от дванайсетимата хвърля по един камък върху могилата и светлината постепенно загасва. Дванайсетимата изчезват в различни посоки, погълнати (както се казва) от мрака, и гробището отново се обгръща в призрачна и безкръвна меланхолия.

Та значи Дюма, Сю, Туснел. Като не смятах отец Барюел, моя духовен наставник в тази възстановка, ми липсваше гледната точка на някой ревностен католик. Тъкмо по това време Лагранж ме подкани да ускоря отношенията си с Израелитския съюз и ми спомена за Гужно де Мусо[96]. Знаех нещичко за него, той беше католически журналист с роялистка ориентация и пишеше за магия, демонични култове, тайни общества и масонство.

— Доколкото знаем, е на път да завърши книга за евреите и за поеврейчването на християнските народи, не знам дали съм ясен. Може да ви е полезно да се срещнете с него и да съберете достатъчно материал да задоволите нашите руски приятели. А за самите нас ще е добре да съберете по-точни сведения какво готви, защото не искаме да се хвърли сянка върху добрите отношения между нашето правителство, църквата и еврейските финансови среди. Можете да се представите като човек, който прави проучвания на еврейска тематика и се възхищава от работата му. Има един човек, който може да ви запознае с него, някой си абат Дала Пикола, който вече ни е правил доста услуги.

— Но аз не знам иврит — отвърнах.

— А кой ви е казал, че Гужно знае? Не е необходимо да говориш езика на онзи, когото мразиш.

Сега (отведнъж!) си спомням първата ми среща с абат Дала Пикола. Виждам го като че е пред мен. И като го виждам, разбирам, че не е моето друго аз или двойник, или каквото се казва там, защото изглежда поне на шестдесет и е почти гърбав, кривоглед е и с щръкнали зъби. Абат Квазимодо, казах си, когато го видях. На всичкото отгоре имаше немски акцент. Спомням си, че Дала Пикола ми прошепна как трябвало да се държат под наблюдение не само евреите, а и масоните, защото в крайна сметка ставало дума за една и съща конспирация. Моето мнение беше, че не бива да се отваря повече от един фронт едновременно, и отклоних темата, но от някои от думите на абата разбрах, че йезуитите се интересуват от сведения за масонските събирания, защото църквата подготвяла силна кампания срещу проказата на масонството.

— Във всеки случай — каза Дала Пикола — съобщете ми веднага щом влезете във връзка с тези среди. Аз съм брат в една парижка ложа и имам многобройни познати в тези среди.

— Как така? Вие, абатът? — възкликнах, а Дала Пикола се усмихна.

— Ако знаехте само колко абати са масони.

Междувременно бях получил среща с кавалер Гужно де Мусо. Беше седемдесетгодишен старец с отслабнал ум, дълбоко убеден в своите идеи, и единственото, което го интересуваше, беше да докаже съществуването на демоничните сили и на магьосниците, вещерите, спиритистите, месмеристите, евреите, жреците на идолопоклонничеството и дори на „електристите“, които вярваха в съществуването на нещо като жизнен порив.

Говореше с часове, без да спре, като започна от самото начало. Слушах примирено възгледите на стареца за Мойсей, за фарисеите, за Великия синедрион, за Талмуда, ала в това време Гужно ме черпеше с най-висококачествен коняк, като беше оставил разсеяно бутилката на една масичка пред себе си, та се търпеше.

Той ми разкри, че при евреите процентът на жените сред злосторниците е по-висок, отколкото при християните (ама това не го ли знае благодарение на Евангелието, питах се аз, там нали където и да иде, Иисус среща все грешници?), после се впускаше в описания как в морала, проповядван в Талмуда, не съществува фигурата на ближния и изобщо не се споменава да имаме дълг към него, с което се обяснява и по свой начин оправдава безпощадният начин, по който евреите разсипват семейства, обезчестяват девици, изхвърлят на улицата вдовици и старци, след като са им изпили кръвта с лихварство. При евреите броят както на проститутките, така и на злосторниците бил по-висок, отколкото при християните.

— Знаете ли, че от дванайсет случая на кражба, с които се занимаваше съдът в Лайпциг, единайсет бяха извършени от евреи? — възкликна Гужно и добави с лукава усмивка: — А по Кръстния път е имало двама крадци срещу един праведен. Общо взето престъпленията, извършвани от евреите, са от най-извратените, като измама, фалшифициране на пари, лихварство, фалит с цел измама, контрабанда, подкуп, търговски злоупотреби, да не изреждам повече.

След почти един час подробности за лихварството дойде най-пикантната част за убийствата и яденето на деца и най-накрая, почти сякаш за да противопостави нещо лъскаво и видимо на дневна светлина на тъмните занимания, дойде редът и на явните машинации на еврейските финансисти и на слабостта на френските правителства да им се противопоставят и да ги наказват.

Най-интересните, но пък не особено използваеми неща, се отнасяха до интелектуалното превъзходство на евреите над християните, за което напомни де Мусо, като че той самият е евреин, позовавайки се на твърденията на Дизраели, за които бях чул от Туснел — така става ясно, че социалистите фуриеристи и католиците монархисти са на едно мнение поне що се отнася до еврейството, — и явно не беше съгласен с широко разпространената представа за евреина като рахитичен и болнав: вярно е, че понеже никога не упражняват тялото си нито пък се занимават с военно дело (само помислете какво значение са отдавали гърците на физическите състезания), евреите са крехки и слаби телесно, но пък са по-дълголетни, с невероятна плодовитост — резултат и от неудържимите им сексуални щения, — пък и неподвластни на толкова болести, върлуващи сред останалата част на човечеството — а това следователно ги прави още по-опасни завоеватели на света.

— Обяснете ми — каза Гужно — как така епидемиите от холера винаги са подминавали евреите, макар те да са обитавали най-нехигиеничните и нездравословни квартали на градовете? Като говори за чумата през 1346 година, един историк от онова време пише, че по тайнствени причини евреите не били засегнати от нея в нито една страна, Фрасцатор пък ни казва, че само евреите се спасили от епидемията от тиф през 1505 година, Дегнер ни разкрива, че единствено евреите оцелели след епидемията от дизентерия в Ниймеген през 1736-а, Ваврух доказа, че у еврейското население на Германия не се наблюдават тении. Какво ще кажете за всичко това? Как е възможно при положение, че става дума за най-мръсния народ на света, като при това се женят само помежду си? Това е срещу всички природни закони. Дали пък не се дължи на диетата им на хранене, чиито правила си остават неясни за нас, или пък е заради обрязването? Коя е тайната, която ги прави по-силни от нас дори когато изглеждат по-слаби? Според мен един толкова коварен и могъщ противник следва да бъде унищожен с всички възможни средства. Давате ли си сметка, че когато са стъпили на Обетованата земя, са били само шестстотин хиляди мъже, и като към всеки възрастен мъж прибавим по четирима други, се получават два милиона и половина? А във времената на Соломон са били милион и триста хиляди бойци, което ще рече пет милиона души, което е двойно повече. А сега? Трудно е да се изчисли броят им, понеже са разпръснати по всички континенти, но и според най-презанижените сметки броят им надхвърля десет милиона. Множат се те, множат…

Видя ми се изтощен от цялото това озлобление, та понечих да му поднеса чаша коняк. Посъвзе се обаче и когато стигна до месианизма и Кабалата (и съответно взе да преразказва книгите си за магията и сатанизма), вече бях изпаднал в състояние на блажено вцепенение и като по чудо успях да стана, да му благодаря и да си взема довиждане с него.

Много хубаво не е на хубаво, си казвах аз, ако трябва да натъпча всички тия сведения в един документ, предназначен за хора като Лагранж, има опасност тайните служби да ме хвърлят в някоя единична килия, може и на остров Иф, както се полага на почитател на Дюма. Може и да съм възприел книгата на де Мусо не докрай на сериозно, защото сега като пиша си спомням, че впоследствие през 1869 година Le juif, le judaïsme et la judaïsiation des peuples chrétiens[97] беше публикувана в почти шестстотин страници доста малък формат, получи благословията на папа Пий Девети и имаше доста голям успех сред читателите. Ала усещах как ме обзема чувството, че навсякъде започват да се издават множество антиеврейски пасквили и дебели книги, и това ме караше да бъда избирателен.

Трябваше в моето гробище в Прага равините да кажат нещо лесноразбираемо, което да се хареса от народа, и в известен смисъл ново, не като убийствата на деца, за тях се говори от векове и хората вече вярваха в тях толкова, колкото и във вещиците; достатъчно беше да не се позволява на децата да ходят близо до гетата.

И така, продължих да разгръщам разказа си за злокобните събития през онази съдбовна нощ. Най-напред проговорил тринайсетият глас:

— Нашите бащи предадоха на избраниците на Израил задължението да се събират веднъж на всеки век около гроба на светия равин Симеон Бен Йехуда. От осемнайсет века могъществото, което беше обещано на Авраам, ни бе откраднато от кръста. Потискан, унижаван от своите врагове, непрестанно под заплахата от смърт и изнасилвания, народът на Израил устоя: разпръсна се по цялата земя, а това значи, че цялата земя трябва да му принадлежи. Още от времената на Аарон на нас принадлежи Златният телец.

— Да — казал тогава раби Исахер, — когато станем единствените притежатели на цялото злато на света, истинската сила ще премине в наши ръце.

— За десети път — продължил тринайсетият глас — след хиляда години на страшна и непрестанна борба с нашите врагове в това гробище около гроба на нашия равин Симеон Бен Йехуда се събират избраниците на всички поколения на народа на Израил. Ала през нито един от предходните векове нашите предци не са успявали да съсредоточат в ръцете ни толкова много злато, и следователно толкова много мощ. В Париж, в Лондон, във Виена, в Берлин, в Амстердам, в Хамбург, в Рим, в Неапол рамо до рамо с всички Ротшилдовци ние сме господари на финансовото положение… Говори ти, рави Рубен, ти познаваш положението в Париж.

— Всички императори, крале и властващи принцове — казал тогава Рубен — са прекомерно обременени от дълговете си към нас, натрупани, за да запазят армиите си, да се задържат на троновете си, които се клатят. Следователно трябва да улесняваме все повече заемите и в крайна сметка те да попаднат под контрола ни. Като залог за осигуровка на капиталите, с които снабдяваме различните страни, взимаме техните железопътни линии, техните мини, техните гори, техните големи ковачници и манифактури, и другите недвижимости, както и данъчната администрация.

— Да не забравяме селското стопанство, което винаги ще си остане голямото богатство на всяка страна — намесил се Симеон от Рим. — Едрата поземлена собственост, изглежда, е недосегаема, ала ако подтикнем правителствата да раздробят големите имения, по-лесно ще сложим ръка върху тях.

Сетне раби Юда от Амстердам казал:

— Но много от нашите братя си сменят религията и приемат християнското кръщение…

— Няма значение! — отвърнал тринайсетият глас. — Покръстените могат да са ни много полезни. Въпреки покръстването на тялото техният дух и душа остават верни на Израил. След един век няма да останат синове на Израил, които да искат да станат християни, но много християни ще се присъединят към нашата свята вяра. Тогава Израил ще ги отхвърли с презрение.

— Но преди всичко — казал раби Леви — трябва да смятаме християнската църква за нашия най-опасен враг. Трябва да разпространяваме сред християните свободомислието, скептицизма, трябва да хулим служителите на тази религия.

— Да разпространяваме идеята за прогреса. От него следва, че всички религии са равни — намесил се раби Манас. — Да се борим да бъдат премахнати от училищните програми уроците по християнска религия. С ловкост и с учене израилтяните ще получат без затруднение катедрите и професорските места в християнските училища. По този начин религиозното образование ще остане ограничено само в рамките на семейството и тъй като в повечето семейства времето не достига да се следи този клон на преподаването, религиозният дух постепенно ще отслабне.

Сега дошъл ред на раби Дан от Константинопол:

— И най-важното е търговията и спекулата никога да не излизат от ръцете ни. Трябва да сложим ръка на търговията с алкохол, масло, хляб и вино, защото по този начин ставаме пълни господари на цялото селско стопанство и на икономиката на село изобщо.

А Нафтали от Прага рекъл:

— Да се прицелим в магистратурата и адвокатурата. И защо израилтяните да не стават министри на просвещението, след като толкова често са имали портфейла на министър на финансите?

Най-накрая говорил раби Бенямин от Толедо:

— Не трябва да страним от нито една професия, която има значение в обществото: философия, медицина, право, музика, икономика, с една дума, всички клонове на науката, изкуствата, на литературата, става дума за широко поле, на което трябва да изпъкнем с нашия гений. Преди всичко в медицината! Лекарят има достъп до най-интимните тайни на семейството и държи в ръцете си живота и здравето на християните. И трябва да насърчаваме брачните съюзи между израилтяни и християни: дори в нашето богоизбрано племе да влезе някакво незначително количество нечиста кръв, това няма да ни отслаби, а нашите синове и дъщери ще се сдобият с роднини сред християнски семейства, ползващи се с известен авторитет.

— Да приключим това наше събрание — казал тринайсетият глас. — Ако първата сила на този свят е златото, втората е печатът. Нашите трябва да поемат ръководството на всички всекидневници по целия свят. Щом станем пълни господари на печата, ще можем да променяме общественото мнение по отношение на честта, добродетелта и почтеността и да поведем първата атака срещу институцията на семейството. Да се преструваме, че ревностно се интересуваме от социалните въпроси на дневен ред, трябва да контролираме пролетариата, да вкарваме нашите агитатори в социалните движения, така че да можем да ги използваме, когато поискаме да подтикнем работника към барикадите и революциите, като всяка от тези катастрофи ще ни приближава до единствената ни цел: да царстваме над земята, както е било обещано на нашия баща Авраам. Тогава нашата мощ ще израсне като огромно дърво и по клоните му ще растат плодовете, които се наричат богатство, наслада, щастие, власт и всичко това в замяна на ужасната ни участ, която в продължение на векове бе съдба на народа на Израил.

Така свършваше, доколкото си спомням, докладът за гробището в Прага.

В края на моята възстановка съм изтощен — може би защото придружих часовете трескаво писане с по някое и друго питие, от което черпех физическа сила и духовен подтик. А всъщност от вчера нямам апетит и от храната ми се гади. Събуждам се и повръщам. Може би работя прекалено много. Или пък за гърлото ме е стиснала разяждаща ме омраза. Като препрочитам страниците, които съм написал за гробището в Прага, от дистанцията на времето, разбирам как това преживяване, тази моя толкова убедителна възстановка на еврейската конспирация, това отвращение, което във времената на детството и младостта ми беше (как да кажа?) абстрактно, само в главата, като гласовете на катехизиса, втълпен ми от дядо — сега всичко това се беше превърнало в плът и кръв и бях успял сам да пресътворя онази валпургиева нощ, а моето озлобление и жлъч към еврейското вероломство се бяха превърнали от абстрактна представа в неудържима и дълбока страст. О, наистина, човек би трябвало да е бил лично онази нощ на гробището в Прага или поне да е прочел моето свидетелство за случилото се там, за да разбере, че не може повече да се търпи този проклет народ да трови живота ни!

Едва след като четох и препрочетох този документ започнах да разбирам напълно, че имам мисия. На всяка цена трябваше да успея да продам на някого моя доклад, а щяха да ми повярват само ако платят скъпо и прескъпо…

Но за тази вечер по-добре да престана да пиша. Омразата (и дори само споменът за нея) изтощава съзнанието. Ръцете ми треперят. Трябва да ида да спя, спя, спя.

13.

Дала Пикола казва, че не е Дала Пикола

5 април 1897

Тази сутрин се събудих в леглото си, облякох се и сложих малко грим, необходим за моята личност. После прочетох дневника Ви, там казвате, че сте срещнали някакъв абат Дала Пикола, и го описвате със сигурност по-възрастен от мен, пък и гърбав на всичкото отгоре. Отидох да се погледна в огледалото във Вашата стая — в моята, както подобава на духовник, няма огледало — и колкото и да не искам да се хваля, не можах да не отбележа, че чертите на лицето ми са правилни, изобщо не съм кривоглед и зъбите ми не са щръкнали. А и имам хубав френски акцент, от време на време с по малко италианска интонация.

Но кой е тогава абатът с моето име, когото сте срещнали? И кой съм аз сега?

14.

„Биариц“

5 април 1897 година, късна утрин

Събудих се късно и намерих върху дневника си кратката Ви бележка. Ранобуден сте. Боже Господи, господин абате — ако прочетете тези редове в близките дни (или нощи). Но кой сте Вие наистина? Защото тъкмо сега си спомням, че Ви убих още преди войната! Защо ли сега съм сигурен, че е така?

Дали съм Ви убил? Защо ли съм сигурен, че съм? Да се опитаме да си припомним. Но сега трябва да хапна. Странно, вчера дори от мисълта за храна ми се гадеше, а сега съм готов да погълна каквото намеря. Ако можех да излизам свободно от вкъщи, бих отишъл на лекар.

След като завърших доклада си за събирането в гробището в Прага, бях готов да го разкажа на полковник Димитрий. Спомних си колко се хареса френската кухня на Брафман и поканих и него в „Роше дьо Канкалѝ“, само че Димитрий като че ли не се интересуваше от храната и едва-едва чоплеше от ястията, които поръчах. Очите му бяха леко дръпнати, с малки пронизващи зеници, приличаха ми като на белка, макар че никога не бях виждал белки (мразя белките колкото и евреите). Стори ми се, че Димитрий притежава интересната способност да кара събеседника си да се чувства неловко.

Прочете внимателно доклада ми и каза:

— Много интересно? Колко?

Какво удоволствие да общуваш с такива хора, поисках може би прекалено голяма сума, петдесет хиляди франка, като обясних колко са ми стрували моите осведомители.

— Прекалено скъпо е — каза Димитрий. — Или по-точно, прекалено скъпо е за мен. Хайде да си поделим разходите. В добри отношения сме с пруските служби, а и при тях има еврейски проблем. Ще ви платя двайсет и пет хиляди франка в злато и ви разрешавам да предоставите копие от този документ на прусаците, които ще ви дадат другата половина. Моя работа е да ги информирам за това. Естествено, ще искат оригиналния документ като този, който давате на мен, но както ми обясни моят приятел Лагранж, вие можете да умножавате оригиналите. Човекът, който ще влезе във връзка с вас, се казва Щибер.

Не каза нищо повече. Учтиво отказа коняка, поклони се церемониално, повече по немски, отколкото по руски, накланяйки глава под почти прав ъгъл към тялото, и си тръгна. Сметката платих аз.

Поисках среща с Лагранж, който ми бе говорил вече за този Щибер, най-големия началник на пруския шпионаж. Беше специалист по събирането на информация в чужбина, ала умееше също и да се промъква сред групи и движения, опасни за спокойствието на държавата. Десет години преди това той изиграл много ценна роля при събирането на данни за онзи Маркс, който тревожеше както германците, така и англичаните. Изглежда, той или един от неговите агенти, Краузе, който работел под фалшиво име и се наричал Фльори, успял да проникне в лондонския дом на Маркс предрешен като лекар и се сдобил със списъка на всички имена на членовете на лигата на комунистите. Ударът бил добър и му позволил да арестува голям брой опасни лица, завърши Лагранж. Излишна предпазливост, отбелязах аз: след като толкова лесно се оставят да бъдат извозени, тези комунисти са някакви безхаберници и едва ли ще стигнат далеч. Но Лагранж отвърна, че нищо не се знае. По-добре да предотвратиш и да накажеш навреме, още преди престъпленията да бъдат извършени.

— Добрият агент на разузнавателните служби е загубен, ако трябва да действа срещу нещо вече случило се. Нашият занаят е да направим така, че сами да предизвикаме събитието. Харчим доста пари, за да организираме вълнения по булевардите. Не е необходимо кой знае какво, няколко десетки бивши затворници и няколко цивилни полицаи опустошават три ресторанта и два публични дома, като пеят Марсилезата, опожаряват две-три будки, а после нашите пристигат в униформа и след привидни сблъсъци арестуват всички.

— И каква е ползата?

— Ползата е, че по този начин държим в постоянна тревога солидните буржоа и така всички са убедени, че трябва да се пипа здраво. Ако трябваше да потушаваме реални вълнения, организирани знаете от кого, няма да ни се размине само с толкова малко. Но да се върнем към Щибер. Откакто стана началник на пруската тайна полиция, той тръгна да обикаля селата в Източна Европа, преоблечен като циркаджия, като си отбелязва всичко важно и създава мрежа от осведомители по пътя, който един ден ще измине пруската армия от Берлин до Прага. Започнал е нещо подобно и във Франция с оглед на войната, която рано или късно ще стане неизбежна.

— Не е ли тогава по-добре да не се срещам с това лице?

— Не. Трябва да го държим под око. Така че по-добре нашите агенти да работят за него. Пък и от друга страна трябва да го информирате за работа, която засяга евреите, а нас тя не ни интересува. Така че като му сътрудничите, няма да навредите на нашето правителство.

След една седмица получих бележка, подписана от този Щибер. Питаше ме дали няма да ме затрудни, ако ида в Мюнхен, за да се срещна с един негов доверен човек, някой си Гьодше[98], на когото да предам доклада. Разбира се, че ме затрудняваше, но твърде много се интересувах от другата половина на възнаграждението си.

Попитах Лагранж дали познава този Гьодше. Той ми отвърна, че е бивш пощенски чиновник и наистина работи като агент-провокатор за тайната полиция на Прусия. След вълненията през 1848 година бил осигурил фалшиви писма, от които излизало, че главата на демократичното движение е искал да убие краля. Видяло се обаче, че в Берлин има и истински съдии, защото не знам кой си доказал, че писмото е фалшиво, и Гьодше пострадал от скандала и се наложило да напусне поста си в пощите. И не само това, а от цялата работа пострадало доверието към него от страна на тайните служби — те ти прощават, ако фалшифицираш документи, но не и ако те хванат на местопрестъплението. Преквалифицирал се и почнал да пише исторически романи под псевдонима сър Джон Ретклиф, като продължил да сътрудничи на „Кройццайтунг“, вестник, изпълнен с антисемитска пропаганда. А службите го използвали само за да разпространява новини за евреите, кога истински, кога фалшиви.

Въпреки всичко този човек може да свърши работа в моя случай, казах си, но Лагранж ми обясни, че вероятно прибягват до него само защото прусаците не отдавали кой знае колко значение на моя доклад и затова натоварили да му хвърли едно око лице без особено значение, колкото за успокоение на съвестта, а после щели да ме ликвидират.

— Не е вярно това — реагирах аз, — за германците моят доклад е важен. До такава степен, че ми обещаха значителна сума за него.

— Кой ви е обещал? — попита Лагранж. И като отговорих, че става дума за полковник Димитрий, продължи с усмивка: — Те са руснаци, Симонини, какво повече да ви кажа. Какво струва на един руснак да обещае нещо от името на германците? Все пак обаче идете в Мюнхен, и нас ни интересува какви ги вършат. Но никога не забравяйте, че на Гьодше не може да се вярва и е мошеник. Иначе не би се хванал с този занаят.

Не искам да кажа, че Лагранж се отнасяше мило с мен, той просто разбираше как действат високите чинове сред тези мизерници, тоест и самият той. Както и да е, не съм докачлив, когато ми плащат добре.

Мисля, че вече споделих в този дневник впечатленията ми от онази голяма мюнхенска бирария, където баварците се струпват около дълги tables d’hôte, плътно прилепени един до друг, като най-безсрамно лапат мазни наденици и се наливат с бира от чаши с големината на бъчва, мъже и жени наедно, като жените се смеят по-шумно и са по-вулгарни от мъжете. Със сигурност са по-нисша раса и след доста изморителното пътуване ми бяха необходими доста усилия, за да остана дори само два дни на тевтонска земя.

Гьодше ми определи среща именно в една бирария и трябва да призная, че моят германски шпионин изглеждаше роден да вършее в такава среда: там безочливо елегантните дрехи не можеха да прикрият вълчия вид на хора, живеещи от каквото им падне.

Той веднага ме заразпитва на лош френски за източниците ми, а аз взех да се измъквам, опитах се да отклоня темата и споменах за миналото си на гарибалдиец, той пък остана приятно изненадан, защото, както каза, пишел роман за италианските събития около 1860 година. Бил почти завършен, заглавието му било „Биариц“ и щял да е в няколко тома, но действието се развивало не само в Италия, а се местело и в Сибир, във Варшава, в Биариц и така нататък. Говореше с удоволствие за него и някак си самодоволно, явно си мислеше, че е на път да завърши Сикстинската капела на историческите романи. Не разбирах връзката между различните събития, за които се разказваше в романа, но както изглежда, в основата на историята беше постоянната заплаха, идваща от трите злокобни сили, които вероломно владеели света, тоест масоните, католиците и особено йезуитите, както и евреите, те пък прониквали сред първите две категории, за да подкопаят самите основи на тевтонската протестантска раса.

Разказвало се надълго и нашироко за кроежите на мадзинианците в Италия, после историята се премествала във Варшава, където масоните заговорничели срещу Русия заедно с нихилистите, прокълната раса, такива като тях излизали измежду славяните във всички епохи, в голямата си част и едните, и другите били евреи — а най-важна при тях била системата им на вербуване на привърженици, подобна на системата на илюминатите в Бавария и на карбонарите от Висшата вендита: всеки член завербувал други деветима, които не трябвало да се познават помежду си. После действието се връщаше в Италия, като проследяваше настъплението на пиемонтците към Двете Сицилии, и се получаваше една бъркотия от ранявания, предателства, изнасилвания на благороднички, невероятни пътешествия, безумно смели ирландски легитимистки и целият реквизит на приключенския роман с мантиите и шпагите му, с посланията му, скрити под опашките на коне, от един принц Карачоло, който е лош и карбонар и насилва едно момиче (тя ирландка и легитимистка), от намиране на разните му там разкриващи тайни пръстени със сплетени змии по тях и корал в средата, от опит за отвличане на сина на Наполеон Трети, от драмата при Кастелфидардо, където се проляла кръвта на германските войски, предани на папата, като през цялото време Гьодше сипеше огън и жупел срещу welsche Feigheit — каза го на немски може би за да не ме обиди, но нали съм учил малко немски, та разбирах, че става дума за типичната страхливост на латинските народи. На това място историята взе да става все по-объркана, а още не бяхме стигнали до края на първи том.

Докато Гьодше разказваше, някак свинските му очички се оживяваха, той пръскаше капки слюнка, смееше се сам на находки, които му се струваха чудесни, и беше жаден за клюки от първа ръка за Чалдини, Ламармора и другите пиемонтски генерали, и разбира се, за гарибалдийците. Тъй като в неговите среди за информацията се плаща, реших, че няма защо да му давам безплатно интересни сведения за разни италиански неща. Пък и беше по-добре да си премълча за тези, които знаех.

Казах си, че този човек е сбъркал пътя: не можеш да изградиш опасност с хиляда лица, опасността може да има само едно лице, защото в противен случай хората се разсейват. Ако искаш да разобличиш евреите, говори за евреите, но остави настрана ирландците, наполеоновите принцове, пиемонтските генерали, полските патриоти и руските нихилисти. Прекалено много неща едновременно. Защо ли се пилее така? Още повече, че извън романа си Гьодше явно мислеше най-много и почти изключително за евреите, все те му бяха в главата, и толкова по-добре за мен, нали бях дошъл да му предлагам ценен документ именно за евреите.

И наистина, той ми каза, че пишел романа не за пари или защото се надявал на земна слава, а за да освободи германския род от еврейската опасност.

— Трябва да се върнем към думите на Лутер, той казва, че евреите са зли, вредни и сатанински до мозъка на костите си, цели векове са били нашата язва и нашето проклятие, и са продължавали да бъдат такива и по негово време. Според думите му те са коварни отровни змии, зли, отмъстителни, убийци и изчадия адови, те хапят и вредят скришом, когато не могат да го правят явно. Единственото възможно лечение от тях е schärfe Barmherzigkeit. — Не успя да го преведе, но разбрах, че иска да каже „сурово милосърдие“, но Лутер имал предвид отсъствие на милосърдие. Синагогите, трябва да запалим синагогите, а това, което не може да изгори, да покрием с пръст, така че никой да не може да продаде и едно камъче от него, да разрушим къщите им и да ги изгоним в някой обор като цигани, да им вземем всички талмудистки текстове, в които се проповядват само лъжи, проклетии и богохулства, да им забраним лихварството, да им отнемем всичко златно, което притежават, парите в брой, накитите, а на младите мъже да дадем секири и лопати, на жените хурки и вретена, защото, подхилваше се Гьодше, Arbeit macht frei, само работата те прави свободен. Крайното решение според Лутер било да бъдат изгонени от Германия като бесни кучета.

— Никой не е послушал Лутер, поне досега — завърши Гьодше. — Работата е в това, че макар и още от античността неевропейските народи да са били смятани за грозни — вижте например негрите, те и до ден-днешен справедливо се смятат за животни — все още не е бил изработен сигурен критерий за разпознаване на висшите раси. Днес знаем, че най-високата степен на развитие на човечеството е достигната от бялата раса, а най-напредналият образец на бялата раса е германската раса. Присъствието на евреите обаче представлява постоянна заплаха за смешение между расите. Погледнете една гръцка статуя, каква чистота на линиите само, какво изящно телосложение, и неслучайно това изящество се е отъждествявало с добродетелта, красивият е бил също и смел, както при героите на нашите тевтонски митове. Представете си обаче тези аполоновци, променени със семитски черти, със смугла кожа, очите мътни, с нос на хищник, тялото набито. За Омир това били отличителните черти на Терсит, въплъщение на грозотата. Християнската легенда, пропита с все още юдейски дух (всъщност нейното начало е сложено от апостол Павел, азиатски евреин, днес бихме го нарекли турчин), ни е накарала да вярваме, че всички раси произхождат от Адам. Не е така; след като се отделили от изначалния звяр, хората поели по различни пътища. Трябва да се върнем до точката, от която пътищата се разделили, и следователно до истинския национален произход на нашия народ, какви ти там бълнувания на френските lumières[99] с техния космополитизъм и égalité[100] и всеобщо братство! Такъв е духът на новите времена. Това, което в Европа днес се нарича Възраждането на един народ и завръщане към чистотата на първоначалната раса. Само че терминът — а и крайната цел — се отнася само за германската раса, много е смешно, че в Италия завръщането към някогашната красота се въплъщава от вашия Гарибалди, онзи кривокракия, от късокракия ви крал и от онова джудже Кавур. Пък и римляните са от семитската раса.

— Римляните ли?

— Не сте ли чели Вергилий? Произхождат от един троянец, ще рече азиатец, и тази семитска миграция унищожила духа на древните италийски народи, вижте само какво е станало с келтите: били романизирани и станали французи, което ще рече, че и те са латини. Само германците успели да се опазят чисти и незаразени и способни да сломят могъществото на Рим. И най-сетне, превъзходството на арийската раса и по-нисшата природа на юдейската, както и в крайна сметка и на латинската, личат също и от таланата за изкуство. Нито Италия, нито Франция са дали един Бетовен, един Вагнер.

Всъщност Гьодше не изглеждаше като типичния арийски герой, когото възхваляваше, нещо повече, ако трябва да кажа истината (но защо пък да трябва винаги да се казва истината?), ми приличаше на лаком чувствен евреин. В края на краищата обаче трябваше да му се вярва, като се има предвид, че му вярваха службите, а те трябваше да ми платят оставащите двайсет и пет хиляди франка.

Все пак не се удържах от едно малко коварство. Попитах го дали той самият се чувства добър представител на висшата и аполонова раса. Погледна ме свирепо и ми отвърна, че принадлежността към една раса е не само нещо физическо, а преди всичко нещо духовно. Евреинът си остава евреин дори ако по някоя природна случайност, така както се раждат деца с шест пръста и жени, които знаят таблицата за умножение, се роди с руса коса и сини очи. А един ариец е ариец, ако в него е жив духът на неговия народ дори и косата му да е черна.

Въпросът ми обаче поспря разпалеността му. Стегна се пак. Избърса потта от челото си с една голяма кърпа на червени карета и ми поиска документа, заради който се срещахме. Подадох му го и след всичките му приказки си мислех, че ще изпадне във възторг от него. Ако правителството му искаше да ликвидира евреите според заръката на Лутер, моята история за гробището в Прага изглеждаше създадена специално, за да предизвика тревогата на цяла Прусия за естеството на еврейския заговор. Вместо това той четеше бавно, като отпиваше от време на време по глътка бира; на няколко пъти сбърчи чело и с присвити очи, така че заприлича почти на монголец, накрая каза:

— Не знам дали тези сведения наистина могат да ни заинтересуват. Потвърждават онова, което винаги сме знаели за еврейските планове. Разбира се, написано е добре и ако е измислено, е добре измислено.

— Моля ви, хер Гьодше, не съм тук, за да ви продавам измислен материал!

— Не че ви подозирам, но и аз имам дълг към онези, които ми плащат. Необходими са още доказателства за автентичността на документите. Трябва да предам тези листа на хер Щибер и на неговите служби. Оставете ми ги, ако искате, върнете се в Париж дори, след няколко седмици ще получите отговор.

— Но полковник Димитрий ми каза, че работата е сигурна…

— Не е. Не още. Казах ви, оставете ми документа.

— Ще бъда откровен с вас, хер Гьодше. Това, което държите в ръцете си, е оригинален документ: оригинален, разбирате ли? Стойността му се състои, разбира се, в сведенията, които съдържа, но и в обстоятелството, че това са сведения в оригинален документ, изготвен в Прага след събирането, за което се говори в него. Не мога да оставя документа да циркулира извън ръцете ми, най-малкото не и преди да ми е дадено съответното обещано възнаграждение.

— Прекалено подозрителен сте. Добре де, поръчайте си още една-две бири и ми дайте един час да препиша този текст. Нали сам казахте, че сведенията в него си струват, и ако исках да ви измамя, ми беше достатъчно да ги запазя в паметта си, защото, уверявам ви, помня прочетеното почти дума по дума. Искам обаче да го поднеса на вниманието на хер Щибер. Така че оставете ме да го препиша. Оригиналът влезе тук заедно с вас и с вас ще си тръгне.

Нямаше как да възразя. Обидих небцето си с няколко от онези безвкусни тевтонски наденици, изпих много бира, а трябва да кажа, че понякога немската бира може да е също толкова вкусна, колкото френската. Изчаках Гьодше да препише внимателно всичко.

Разделихме се хладно. Гьодше даде да се разбере, че трябва да разделим сметката, като изчисли, че съм изпил няколко бири повече от него, обеща да получа отговор след няколко седмици и ме остави кипнал от яд заради дългото пътуване за нищо, и то на мои разноски и без да получа и един талер от възнаграждението, вече уговорено с Димитрий.

Колко глупаво, казах си. Димитрий е знаел предварително, че Щибер никога няма да плати, и просто взе текста на половин цена. Лагранж имаше право, не биваше да се доверявам на един руснак. Може и да бях поискал прекалено много пари и може пък да трябваше да съм доволен, че съм взел половината.

Вече бях сигурен, че германците няма да дадат повече признаци на живот, и наистина, минаха няколко месеца, без да имам новини от тях. Лагранж, с когото бях споделил своите страдания, се усмихна покровителствено.

— В нашия занаят нещата са несигурни, невинаги си имаме работа със светци.

Всичко това не ми харесваше. Историята ми за пражкото гробище беше прекалено добре сглобена, за да бъде прахосана някъде в Сибир. А можех да я продам на йезуитите. В крайна сметка първите истински обвинения срещу евреите и първите твърдения за международния им заговор бяха от йезуита Барюел, а писмото на дядо ми би трябвало да е привлякло вниманието и на други фигури в ордена.

Единственият йезуит, към когото можех да се обърна, беше абат Дала Пикола. Връзката ми с него беше станала благодарение на Лагранж, така че се обърнах именно към Лагранж. Лагранж ми каза, че ще му съобщи, че го търся. И наистина след известно време той дойде в магазина ми. Представих му, както се казва в търговията, моята стока, и ми се стори, че тя го интересува.

— Естествено — ми каза той, — трябва да прегледам вашия документ и после да спомена за него на един човек от Ордена, защото той не е човек, който ще купи котка в чувал. Надявам се ми имате доверие и ще ми го оставите за няколко дни. Няма да излезе от ръцете ми.

Нямаше как да не се доверя на почтен духовник като него и му се доверих.

Седмица по-късно Дала Пикола пак дойде в магазина. Поканих го да се качи в кабинета, попитах го иска ли да пие нещо, но не беше настроен приятелски.

— Симонини — ми каза той, — явно сте ме взели за глупак и за малко заради вас отците от Ордена на Иисус да ме вземат за фалшификатор и така да навредя на мрежата от добри отношения, която съм си създал в течение на годините.

— Господин абате, не знам какво имате предвид…

— Престанете да се подигравате с мен. Дадохте ми този уж таен документ, бях на път да поискам за него много висока цена, а какво стана, йезуитите ме изгледаха като че ли съм гламав и ми съобщиха, че моят ужасно таен документ се е появил като художествена измислица в „Биариц“, роман от някой си Джон Ретклиф. Каквото повикало, такова се обадило. — Хвърли на масата една книга. — Очевидно знаете немски и сте прочели романа веднага щом е излязъл. Намерили сте историята за нощното събиране в гробището в Прага, харесала ви е и не сте устояли на изкушението да продадете измислицата като реалност. И с безсрамието на плагиатор сте били сигурен, че отвъд Рейнското кралство никой не чете немски…

— Чуйте ме, да разбирам ли…

— Няма какво да се разбира. Можех да хвърля тези хартийки на боклука и да ви пратя по дяволите, но съм педантичен и отмъстителен. Предупреждавам ви, че ще кажа на приятелите ви от службите, че не ви е чист косъмът и колко може да се вярва на вашите сведения. Защо идвам да ви го кажа предварително? Не от лоялност — защото на личност като вас не дължа никаква лоялност, — а защото, ако службите решат, че заслужавате да бъдете наръган с нож в гърба, да знаете кой им е дал идеята. Безсмислено е да убиваш някого за отмъщение, ако жертвата не знае, че го убиваш именно ти, не мислите ли?

Всичко беше ясно, оня мошеник Гьодше (а Лагранж ми беше казал, че публикувал feuilletons под псевдонима Ретклиф) така и не бе предал документа на Щибер: установил беше, че темата много добре пасва на романа, който завършваше, и че отговаря на антиеврейския му бяс, така че си беше присвоил тази истинска история (или най-малкото е трябвало да я смята за такава) и я беше направил част от една художествена измислица, своята. Хубаво ме предупреждаваше Лагранж, че този шарлатанин вече се бил отличил във фалшифицирането на документи; не се побирах в кожата си от яд, че толкова наивно съм попаднал в капана на един фалшификатор.

Ала към яда ми се прибавяше и страх. Дала Пикола спомена за наръгване с нож в гърба и това може би беше метафора, но Лагранж беше ясен: в света на службите, когато някой започне да пречи, го очистват. Да не говорим за сътрудник, който се оказва публично неудобен, защото продава като тайна информация боклучави романи, и на всичко отгоре за малко да изложи службите пред Ордена на Иисус — кой ще го търпи да му се мотае в краката такъв? Наръгваш го с нож и хайде в Сена.

Ето какво ми обещаваше Дала Пикола и нямаше смисъл да му обяснявам каква е истината, нямаше защо да ми вярва, като се има предвид, че той не знаеше, че съм дал документа на Гьодше, преди негодникът да е завършил книгата си, а знаеше, че съм го дал на него (искам да кажа Дала Пикола) СЛЕД като книгата на Гьодше е излязла.

Бях в задънена улица.

Освен ако не попречех на Дала Пикола да проговори.

Действах почти инстинктивно. На писалището имам един много тежък свещник от ковано желязо, грабнах го и притиснах Дала Пикола до стената. Той се опули и изхриптя:

— Да не искате да ме убиете…

— Да, съжалявам — отвърнах аз.

И наистина съжалявах, но пък трябва да можеш да превръщаш нуждата в добродетел. Абатът се свлече незабавно и от щръкналите му зъби бликна кръв. Погледнах трупа и изобщо не се почувствах виновен. Сам си го беше изпросил.

Оставаше само тези неудобни останки да изчезнат.

Когато купих магазина и апартамента на горния етаж, собственикът ми показа отвор с капак на пода на мазето.

— Надолу има няколко стъпала — каза той. — В началото няма да посмеете да слезете по тях, защото ще ви прилошее от силната воня. Но един ден ще се наложи. Чужденец сте и не знаете цялата история. Едно време изхвърляли нечистотиите на улицата, дори имало закон, който правел задължително да викаш: „Внимание, вода!“, преди да изхвърлиш изпражненията си от прозореца, но кой ще си дава този труд, лисваш кофата и толкова по-зле за този, дето е отдолу. После по улицата направили канали на открито, после ги покрили и така се появила канализацията. Сега най-накрая барон Осман построи в Париж добра канализационна система и изпражненията се оттичат от само себе си, стига само тръбата под клозета да не се запуши, към една яма, която нощем се изпразва и се изхвърля в големите сметища. Само че се обсъжда дали окончателно не трябва да се възприеме системата tout-à-1’égout[101], това ще рече в ямите да отиват не само отпадните води, а и всички отпадъци. Именно заради това вече повече от десет години един декрет задължава собствениците да свържат къщата си с канализацията с галерия, широка поне метър и трийсет. Такава галерия ще намерите тук долу, само че е по-тясна и не е толкова висока, колкото изисква законът, ама хайде сега. Тия неща се правят по големите булеварди, не в една задънена улица, където на никой не му пука. И никой няма да дойде да ви провери дали наистина ще слезете да изхвърлите отпадъците си там, където трябва. Когато се потиснете от мисълта, че се налага да хвърляте всичките му там гадости, хвърляте нечистотиите си надолу по тези стъпала, а при дъжд водата стига дотук и ги отнася. От друга страна, достъпът до канализацията си има своите предимства. Живеем във времена, когато на всеки десет-двайсет години в Париж става по една революция или бунт, и един път за бягство под земята никога не е излишен. Като всеки парижанин, сигурно сте чели романа, който излезе неотдавна, „Клетниците“, където главният герой бяга по каналите с един ранен свой приятел на гръб, та знаете за какво говоря.

Като редовен читател на feuilletons добре познавах историята на Юго. Със сигурност не ми се искаше да ми се налага и аз да правя същото, защото просто не знам как е изминал цялото това разстояние там долу. Може в другите части на Париж подземните канали да са доста високи и широки, но каналът, който минаваше под улица „Мобер“, сигурно беше направен преди векове. Дори само свалянето на трупа на Дала Пикола от горния етаж в магазина и после в мазето не беше лесно, но за щастие той беше достатъчно слаб, та се боравеше лесно с него. Ала за да го пусна по стълбите под капака, трябваше да го изтърколя. После слязох и приведен го влачих няколко метра, за да не се разложи точно под дома ми. С една ръка го дърпах за глезена, с другата държах фенер — за съжаление нямах трета ръка да си стисна носа.

За първи път ми се налагаше да се отървавам от тялото на човек, когото съм убил, защото в случаите на Ниево и на Нинуцо въпросът се разреши без моя намеса (а в случая с Нинуцо би трябвало да се намеся, поне първия път в Сицилия). Сега си давах сметка, че най-неприятното при едно убийство е да скриеш трупа, сигурно затова свещениците съветват да не убиваш, освен, разбира се, по време на битка, там оставят труповете на лешоядите.

Влачих покойния абат десетина метра, а да тътриш след себе си духовник сред изпражнения, които не са само твои, а кой знае на кого преди теб, не е приятно, и още по-малко ако трябва да го разкажеш на собствената си жертва — какво пиша, Боже Господи? В крайна сметка обаче, след като стъпих в доста лайна, успях да зърна отдалеч един тънък лъч светлина, от което разбрах, че там, където се пресичат улица „Мобер“ и улица „Сотон“, сигурно има отвор, който извежда горе.

Отначало се канех да извлека трупа до някой по-голям тунел, за да го поверя на милостта на по-обилни води, но си казах, че тези води току-виж го отнесли кой знае къде, може и в Сена, и някой може да разпознае скъпия покойник. Правилно съм съобразил, защото днес, докато пиша, знам, че в големите сметища в дерето при Клиши за шест месеца са били намерени четири хиляди кучета, пет телета, двайсет овена, седем кози и седем свине, осемдесет кокошки, шестдесет и девет котки, деветстотин и петдесет заека, една маймуна и една боа. Статистиката не казва нищо за абати, но мога да допринеса да я направя още по-необикновена. Вместо това оставих моя покойник на място, от което по всичко изглеждаше, че няма да мръдне повече. Оставих го на тесничкия тротоар покрай самия канал. Прецених, че заради миазмите и влагата ще се разложи доста бързо и от него ще останат само неразпознаваеми кости. Пък и като се имаше предвид колко задънена беше уличката, бях сигурен, че каналът едва ли се поддържа и че никой няма да идва чак тук. А и дори да намереха човешки останки, трябваше да се докаже откъде идват: а това можеше да бъде всеки с достъп до отвора към улица „Сотон“.

Върнах се в кабинета и отворих романа на Гьодше на мястото, където Дала Пикола бе поставил книгоразделител. Немският ми беше поръждясал, но успях да разбера основното, ако не и нюансите. Да, разбира се, това беше моята реч на равина в гробището в Прага, само дето Гьодше (той имаше усет за театралното) описваше малко по-подробно нощното гробище, при него първи пристигаше един банкер, някой си Розенберг, придружен от полски равин с шапчица и с пейсове на слепоочията; а за да влезеш, трябваше да прошепнеш на пазача парола от Кабала от седем срички.

После пристигаше онзи, който в оригиналната ми версия беше моят осведомител, представяше го някой си Лазали, който му обещава да му помогне да присъства на среща, която става на всеки сто години. Двамата се дегизираха с изкуствени бради и с шапки с широки периферии, после историята продължаваше както при мен, със синкавата светлина, която заструяваше от гроба, и силуетите на отдалечаващите се равини, погълнати от нощта.

Мръсникът се беше възползвал от моя лаконичен доклад, за да създаде мелодраматични сцени. Готов беше на всичко, за да забърше някой талер. Никаква религия вече няма.

Именно това, което искат евреите.

Сега отивам да спя, отклоних се от навиците си на умерен гастроном и престанах да пия вино, а само неумерени количества калвадос (и неумерено ми се вие свят — подозирам, че взех да се повтарям). Тъй като изглежда обаче, че само ако потъна в сън без сънища мога да се събудя като абат Дала Пикола, сега много ми се иска да видя как така ще се събудя в кожата на покойник, на чието изчезване без никакво съмнение съм бил както причина, така и свидетел.

15.

Дала Пикола възкръснал

6 април 1897 година,

призори

Капитан Симонини, не знам дали съм се събудил за втори път по време на съня Ви (неумерен или прекомерен, или както се казва там), но успях да прочета какво сте написали. На първите лъчи на зората.

След като прочетох написаното от Вас, си казах, че по някаква тайнствена причина лъжете (пък и Вашият живот, който така откровено описвате, ме навежда на мисълта, че от време на време послъгвате). Ако някой със сигурност знае, че не сте ме убили, това съм аз. Проверих, съблякох духовническите си одежди и слязох почти гол до мазето, отворих капака, но преди да се спусна към зловонния тунел, който описвате така добре, ми се зави свят от гадния мирис. Запитах се какво точно искам да проверя: дали нещо е останало от костите на трупа, който според Вас сте оставили там преди повече от двайсет и пет години. И какво, да сляза в онази гадост, за да преценя дали костите са мои ли? С Ваше позволение, вече знам. Следователно Ви вярвам, убили сте абат, който се казва Дала Пикола.

Тогава кой съм аз? Не Дала Пикола, когото сте убили (който при това не е приличал на мен), но как така съществуват двама абати Дала Пикола?

Истината е, че може би съм луд. Не смея да излизам от къщи. А трябва да изляза, за да си купя нещо, расото ми не позволява да ходя по кръчми. Нямам хубава кухня като Вашата — макар че, да Ви кажа истината, и аз съм лаком не по-малко от Вас.

Обзема ме неудържимо желание да се самоубия, но знам, че това е дяволско изкушение.

Пък и защо да се самоубивам, след като Вие вече сте ме убили? Само загуба на време.

7 април

Любезни абате, стига вече.

Не си спомням какво правих вчера и намерих бележката Ви тази сутрин. Престанете да се измъчвате. И Вие не помните, така ли? Тогава правете като мен, гледайте дълго пъпа си и после започнете да пишете, оставете ръката Ви да мисли вместо Вас. Защо все аз трябва да си спомням всичко, а Вие само малкото неща, които искам да забравя?

В този момент в съзнанието ми нахлуват други спомени. Малко след като убих Дала Пикола получих бележка от Лагранж, този път искаше да се срещнем на площад „Фюрстенберг“, и то в полунощ, когато това място е доста призрачно. Както казват моралните хора, съвестта ми не беше чиста, защото малко преди това бях убил човек и се боях (неоправдано), че Лагранж знае това. Вместо това той очевидно искаше да говори с мен за нещо друго.

— Капитан Симонини — каза ми той, — имаме нужда да държите под око една странна личност, духовник… той е как да кажа… сатанист.

— И къде да го намеря, в ада ли?

— Без шегички, ако обичате. И така, става дума за някой си абат Булан, който преди години се запознал с лицето Адел Шевалие, послушница от манастира „Свети Тома дьо Вилньов“ в Соасон. За нея се носели мистични слухове, била излекувана от слепота и правела предсказания, в манастира започнали да се стичат вярващи, нейните началнички взели да се притесняват, епископът я отстранил от Соасон, незнайно как нашата Адел избрала за свой духовен наставник Булан, знак, че такива като тях Господ ги създава и после ги съешава. И така, решили да основат асоциация с цел изкупление, това ще рече да посвещават на Господа Бога не само молитви, а и различни форми на физическа саможертва, за да се отплатят за обидите, които му нанасят грешниците.

— Нищо лошо като че ли.

— Да, но започнали да проповядват, че за да се освободиш от греха, трябва първо да съгрешиш, че човечеството е в падение заради двойната изневяра на Адам с Лилит и на Ева със Самаел (не ме питайте кои са тези, навремето от свещеника съм чувал само за Адам и Ева) и че общо взето трябва да се правят разни неща, които не са ясни, но изглежда, че абатът, въпросната госпожица и много от техните следовници се отдавали на събирания, които били, как да кажа, малко фриволни и по време на тези събирания всеки се сношавал с всеки. Към това се прибавят и слуховете, че добрият абат дискретно премахнал плода на своята незаконна любов с Адел. Тия работи, ще кажете, би трябвало да интересуват не нас, а префектурата на полицията, но в цялата работа са замесени дами от добри семейства, съпруги на висши чиновници, дори на един министър, а Булан е измъкнал от тези благочестиви дами доста пари. Оттук нататък историята се превърна в държавен проблем и се наложи ние да се заемем с нея. Двамата бяха обвинени и осъдени на три години затвор за измама и за покушение срещу добрите нрави, излязоха от затвора през 64-та година. След това изгубихме от поглед въпросния абат, мислехме си, че му е дошъл умът в главата. Неотдавна, след многобройни актове на покаяние, той окончателно бе оправдан от Светия престол и се върна в Париж, и пак започна да проповядва учението си как греховете можело да се изкупят, като съгрешаваш ти самият, а ако всички започнат да мислят така, работата ще престане да е само религиозна и ще стане политическа, нали разбирате. От друга страна, църквата също започна да се тревожи отново и неотдавна парижката архиепископия забрани на Булан да извършва богослужения. В отговор Булан влязъл във връзка с друг такъв проповедник като него, около когото мирише на ерес, някой си Вентрас. Ето ви това тъничко досие, то съдържа всичко, което знаем за него. Сега на вас се пада задачата да го държите под око и да ни казвате какви ги върши.

— Не съм благочестива женица, която търси изповедник, за да я съблазни, така че как да се запозная с него?

— Знам ли, облечете се като духовник например. Доколкото знам, сте се преобличали дори като гарибалдийски генерал там долу на юг.

Ето това е, което ми изплува в ума. Но то няма нищо общо с вас, драги абате.

16.

Булан

8 април

Капитан Симонини, тази нощ, след като прочетох ядосаната Ви бележка, реших да последвам Вашия пример, нищо че не съм си гледал пъпа, и започнах да пиша по един почти автоматичен начин, оставяйки тялото ми да движи ръката ми, така че тя да реши да си спомня онова, което душата ми е забравила. Този Ваш доктор Фройд не е бил глупак.

Булан… Виждам се как крача заедно с него пред една енорийска църква в покрайнините на Париж. Или пък беше в Севър? Спомням си, че ми казва:

— Да изкупиш греховете, които правиш срещу нашия Господ Бог, значи също и да се натовариш с тях. Да грешиш може да е мистично бреме и колкото по-интензивно грешиш, толкова повече изчерпваш низостите, които дяволът иска от човечеството, с което разтоварваш от тях нашите по-слаби братя, защото те не са способни да прогонят злите сили, които са ги поробили. Виждали ли сте някога онази papier tue-mouches[102], които наскоро са изобретили в Германия? Използват я сладкарите: накисват една лента в меласа и я закачат над тортите си във витрината. Меласата привлича мухите, те се налепят по лепкавата повърхност на лентата и умират там от глад, или пък умират, когато хвърлят гъмжащата от насекоми лента в някой канал. Та верният грешник трябва да бъде като тези мухоловки: да привлича върху себе си всяко безчестие, за да стане после лоно на очищението.

Виждам го в една църква, където, застанал пред олтара, трябва да „пречисти“ една ревностна грешница, вече почти погубена, която се гърчи на земята и сипе гнусни сквернословия и имена на демони: Абигот, Абрацас, Адрамелех, Хаборим, Мелхом, Столас, Зебос…

Булан е облякъл светите одежди, те са виолетови, епитрахилът е червен, навежда се над нея и произнася някакви думи, които приличат на заклинание за прогонване на зли сили, само че (ако съм чул добре) са на обратно: „Crux sacra non sit mihi lux, sed draco sit mihi dux, veni Satana, veni![103]“. После се навежда над каещата се и се изплюва три пъти в устата й, после си повдига расото, уринира в един църковен потир и го подава на клетницата. След това взима (с ръце!) от една купа нещо, което очевидно са изпражнения, и го размазва по разголената гръд на попадналата под властта на демоните.

Жената се мята по земята, пъшка, от устата й излизат стонове, които малко по малко заглъхват, и потъва в почти хипнотичен сън.

Булан отива в сакристията и си измива ръцете надве-натри. После идва при мен и въздъхва като човек, изпълнил тежък дълг: „Consummatum est“[104], казва ми.

Спомням си да му казвам, че идвам при него по поръка на една личност, която иска да запази анонимност и иска да се изпълни един ритуал, за който трябват парченца осветена нафора.

Булан се хили.

— Дяволски ритуали, така ли? Но ако в тях участва свещеник, той освещава нафората направо, като освещаването е валидно дори ако църквата му е отнела свещеническия сан.

Аз уточних:

— Не мисля, че личността, за която ви говоря, иска да организира дяволски ритуал с участието на духовник. Знаете, че в някои ложи пронизват нафората с кама, за да скрепят по този начин дадена клетва.

— Разбрах. Чувал съм, че един тип, който държи някакъв дюкян около площад „Мобер“, търгува с нафора. Можете да опитате с него.

Дали пък не сме се срещнали по този повод?

17.

Дните на Комуната

9 април 1897

Убих Дала Пикола през септември 1869 година. През октомври с една бележка Лагранж ми нареди да се явя този път на един от кейовете край Сена.

Паметта често си прави шеги. Може би забравям факти от капитално значение, но в съзнанието ми изплува вълнението, което изпитах онази същата вечер, когато до Пон Роял спрях, поразен от внезапен проблясък. Намирах се пред строежа на новата сграда на Journal Officiel de l’Empire Français[105], която вечерно време бе осветена с електрическа светлина, за да се ускорят работите по нея. Сред гората от скелета и мостчета се издигаше стълб силна светлина, чиито лъчи бяха насочени към група зидари. Няма как да се опише с думи магическото въздействие на тази небесна светлина, която прорязваше като светкавица мрака наоколо.

Електрическата светлина… През онези години глупаците се чувстваха обсадени от бъдещето… В Египет прокопаха канал, свързващ Средиземно с Червено море, благодарение на което не трябваше да се заобикаля Африка, ако искаш да идеш от Европа в Азия (и така пострадаха много почтени корабоплавателни компании), открито бе едно Световно изложение, чиято архитектура навеждаше на мисълта, че направеното от изтърбушилия Париж Осман е само началото, американците завършваха една железопътна линия, която трябваше да пресече техния континент от изток на запад, и като се има предвид, че малко преди това бяха дали свобода на черните роби, цялото това простолюдие беше на път да залее нацията и да я превърне в тресавище от хора със смесена кръв, още по-лошо и от евреите. По време на войната между Севера и Юга се бяха появили подводни лодки, в тях моряците умираха не от удавяне, а от задушаване под водата, хубавите пури на дедите ни бяха на път да бъдат заменени от някакви пършиви масурчета, които изгаряха за по-малко от минута и отнемаха удоволствието на пушача, а войниците ядяха развалено месо от метални кутии. В Америка, казваха, били изобретили една херметично затворена кабинка, която качвала хора до високите етажи на сградите чрез някакво водно бутало — буталата обаче една събота вечер се повредили и в кабинката останали затворени хора, цели две нощи без въздух, да не говорим за вода и храна, така че в понеделник ги намерили мъртви.

Всички се радваха, че животът става по-лесен, опитваха се да конструират машини за разговор от разстояние и други, за да се пише механично без писалка. Дали един ден ще останат оригинали, които могат да се фалшифицират?

Хората се любуваха на витрините на парфюмеристите, където тържествуваха чудесата на тонизиращото действие на сока от маруля, на стимуланта за коса с хинин, на крема „Помпадур“ с бананова вода, какаово мляко, оризов прах с пармски виолетки, всичко това измислено, за да направи привлекателни по-похотливите жени, ала вече достъпно и за младите шивачки. Готови да се превърнат в държанки, защото в много шивачници се въвеждаше една машина, която шиеше вместо тях.

Единственото интересно откритие на новите времена беше едно нещо от порцелан, което служи да се изхождаш седнал.

Дори аз си давах сметка обаче, че това привидно оживление отбелязва края на империята. На световното изложение Алфред Круп показа един топ с невиждани размери, тежащ петдесет тона, който се зарежда със сто либри барут за всеки снаряд. Императорът бил толкова запленен от него, че наградил Круп с Ордена на Почетния легион, но когато Круп му изпратил каталог на своите оръжия, които бил готов да продаде на която и да е европейска държава, се оказало, че висшите френски военачалници имат своите предпочитани производители на оръжия и убедили императора да отклони предложението. Естествено пруският крал ги купил.

Но Наполеон не разсъждавал като едно време: имал камъни в бъбреците и те му пречели да яде и да спи, да не говорим да язди кон; вярвал на консерваторите и на жена си, които били убедени, че френската армия все още е най-добрата на света, докато (но това се разбра после) французите всъщност били най-много сто хиляди срещу четиристотин хиляди прусаци; а Щибер вече бил изпратил в Берлин доклади за chassepots[106], тях французите ги смятали за последна дума сред пушките, а те всъщност вече се превръщали в музейни експонати. И на всичко отгоре, радвал се Щибер, французите все още не били създали разузнавателна служба като тяхната.

Ала да се върнем към фактите. Срещнах се с Лагранж на уговореното място.

— Капитан Симонини — започна той направо, — какво знаете за абат Дала Пикола?

— Нищо. Защо?

— Изчезна, и то точно докато вършеше една малка работа за нас. Според мен последният човек, който го е виждал жив, сте вие: помолихте ме да говорите с него и ви го пратих. А после?

— После му предадох доклада, който вече бях дал на руснаците, за да го покаже на някои хора от църковните среди.

— Симонини, преди месец получих бележка от абата, в която казваше приблизително следното: трябва да се видим възможно най-бързо, имам да ви кажа нещо интересно за вашия Симонини. От тона на посланието му личеше, че това, което е имал да ми каже за вас, не са хвалби. И така: какво се е случило между вас и абата?

— Не знам какво е искал да ви каже. Може да е смятал, че съм злоупотребил, предлагайки му документ, който (така е мислел той) съм направил за вас. Разбира се, не е бил в течение на нашата уговорка. На мен не каза нищо. Повече не го видях и почнах да се питам какво е станало с моето предложение.

Лагранж забоде поглед в мен за известно време и после каза:

— Пак ще си поговорим за това.

Нямаше много за какво да си говорим пак. От този момент Лагранж щеше да ме следи изкъсо и ако заподозреше нещо по-конкретно, прословутото наръгване с кинжал в гърба пак щеше да ме застигне, нищо че бях затворил устата на абата.

Взех някои предпазни мерки. Обърнах се към един продавач на оръжия на улица „Лап“ и му поисках бастун със скрита в него шпага. Имаше един, но зле направен. После си спомних, че съм виждал подобен на витрината на един магазин за бастуни точно в любимия ми пасаж „Жофроа“, и там намерих истинско чудо: дръжката беше с формата на змия, от слонова кост, а самият бастун от абанос, изключително елегантен и здрав. Дръжката не беше особено подходяща да се опираш, ако например те боли кракът, защото бе извита съвсем леко и повече вертикална, отколкото хоризонтална; само че вършеше страхотна работа, ако искаш да хванеш бастуна като рапира.

Такъв бастун е чудесно оръжие, ако нападателят ти е с пистолет: преструваш се на уплашен, отстъпваш крачка назад и насочваш бастуна към него, най-добре с трепереща ръка. Той започва да се смее и го сграбчва, за да ти го отнеме, като по този начин ти помага да издърпаш наточеното като бръснач острие и докато той се чуди слисан какво е това, дето му е останало в ръката, замахваш и го резваш от слепоочието до брадичката, може и да му цепнеш едната ноздра, и дори да не му избодеш окото, кръвта, която шурва от челото, му пречи да вижда. Но най-важното е да го изненадаш, след което е вече ликвидиран.

Ако е още неопитен, например някой дребен крадец, вдигаш бастуна и си отиваш, като го оставяш обезобразен за цял живот. Ако е по-опасен обаче, след първия кос удар замахваш назад хоризонтално и му прерязваш гърлото, та да си нямаш проблеми.

Да не говорим колко пристоен и порядъчен вид имаш, като се разхождаш с такъв бастун — доста скъп е, но си струва парите, а има случаи, при които човек не бива да се скъпи за цената.

Една вечер, като се прибирах, видях пред магазина Лагранж?

Леко размахах бастуна, но сетне си помислих, че службите не биха поверили ликвидирането на човек като мен на човек като него, и се приготвих да го изслушам.

— Хубав е — каза той.

— Моля?

— Бастунът. С дръжка като тази вътре сто на сто има рапира. Страхувате ли се от някого?

— Трябва ли да се страхувам от някого, господин Лагранж.

— Знам, че се страхувате от нас, защото знаете, че ви подозираме. Сега позволете ми да бъда кратък. Всеки момент ще избухне война между Франция и Прусия, а нашият приятел Щибер е напълнил Париж със свои агенти.

— Познавате ли ги?

— Не всички, и тук в играта влизате вие. Понеже предложихте на Щибер вашия доклад за евреите, той ви смята за, как да кажа, човек, който може да бъде купен… Така, тук в Париж е пристигнал един от неговите хора, онзи Гьодше, с когото, струва ми се, вече сте се срещали. Смятаме, че ще ви потърси. Ще станете шпионин на прусаците в Париж.

— Срещу собствената си страна?

— Не бъдете лицемерен, това не е вашата страна. Но ако чак толкова се притеснявате, да, правите го именно за Франция. Ще предавате на прусаците фалшиви сведения, които ще ви даваме ние.

— Не ми се вижда трудно…

— Точно обратното, много опасно е. Ако ви открият в Париж, ние ще трябва да се правим, че не ви познаваме. И ще ви разстрелят. Ако прусаците открият, че играете двойна игра, ще ви убият, макар и по не толкова законен начин. Така че в тази работа имате вероятност да оцелеете горе-долу петдесет на сто.

— А ако не приема?

— Тогава процентите ще са деветдесет и девет.

— Защо не сто?

— Заради бастуна. Но не разчитайте прекалено много на него.

— Знаех си, че в службите имам истински приятели. Благодаря ви за предупрежденията. Добре. Приемам, и то от любов към Отечеството.

— Вие сте герой, капитан Симонини. Очаквайте заповеди.

След седмица Гьодше дойде в магазина ми. Вонеше на пот. Не беше лесно да устоя на изкушението да го удуша, но издържах.

— Знаете, че ви смятам за плагиатор и фалшификатор — казах му.

— Не повече от вас — отвърна немецът с мазна усмивка. — Да не мислите, че вашата история за гробището в Прага е вдъхновена от онзи Жоли, който влезе в затвора? И аз бих стигнал до него. Вие само ми съкратихте пътя.

— Давате ли си сметка, хер Гьодше, че като чужденец на френска територия само да издам името ви където трябва, животът ви няма да струва пукната пара?

— А давате ли си сметка, че ако ме арестуват, аз пък ще кажа вашето име? Та хайде мир. Опитвам се да продам тази глава от книгата си като нещо автентично на сигурни купувачи. Ще си поделим парите, нали отсега нататък ще работим заедно.

Няколко дни преди да започне войната Гьодше ме заведе на покрива на една сграда близо до Нотър Дам, където един старец държеше гълъбарници.

— Това е добро място за пускане на гълъби, защото около катедралата има стотици и никой не им обръща внимание. Всеки път като се сдобиете с полезни сведения, ще пишете бележка и старецът ще я пусне с гълъб. Съответно всяка сутрин ще минавате да го видите, за да разберете дошли ли са инструкции за вас. Просто е, нали?

— Но какви сведения ви интересуват?

— Още не знаем какво точно ни интересува в Париж. Сега контролираме фронта. Но рано или късно, ако победим, ще се заинтересуваме от Париж. И ще поискаме сведения за движенията на войските, дали императорското семейство е тук, или не, какви са настроенията сред гражданите, накратко казано какво ли не, а и вие проявете досетливост. Може да ни трябват карти и ще ме попитате как се привързва географска карта около шията на гълъб. Елате на долния етаж.

Един етаж по-долу имаше друг един индивид с фотографска лаборатория и една заличка със стена, боядисана в бяло, плюс един от онези прожекционни апарати, които по панаирите наричат вълшебни фенери, от тях на стената или на големи чаршафи излизат картинки.

— Този господин взима съобщението ви, няма значение колко е голямо и колко страници е, фотографира го и го намалява върху един лист с пласт колодий, и листът се изпраща с гълъба. На мястото, където пристигне съобщението, образът се увеличава. Същото става ако получите прекалено дълги съобщения. Тук обаче въздухът не е добър за един прусак, така че тази вечер си заминавам. Ще държим връзка чрез гълъби като двама влюбени.

Потръпнах от погнуса, но, о, проклятие, той ме беше завербувал, и то само защото бях убил някакъв си абат. Ами всичките му там генерали, които убиват хиляди хора?

Та значи опряхме до войната. От време на време Лагранж ми изпращаше някаква информация, за да я изпратя на врага, но, както беше казал Гьодше, прусаците не се интересуваха от Париж кой знае колко, а засега искаха да знаят с колко хора разполага Франция в Елзас, в Сен Прива, Бомон и Седан.

До началото на обсадата в Париж се живееше все още весело. През септември излезе решение да се затворят всички зали за представления, както от солидарност с тегобите на войниците на фронта, така и за да могат да изпратят на фронта и пожарникарите, но след малко повече от месец „Комеди Франсез“ получи разрешение да започне да дава представления в подкрепа на семействата на падналите на фронта, макар и пестеливо, без отопление и на свещи вместо на газени лампи, после бяха подновени някои представления в „Амибигю“, „Льо Тетър дьо ла Порт Сен Мартен“, „Шатле“ и „Атене“.

Трудните дни започнаха през септември с трагедията при Седан. Наполеон беше пленен от врага и империята рухна, цяла Франция бе залята от (все още почти) революционни вълнения. Беше обявена Републиката, ала сред редиците на самите републиканци, доколкото разбирах, имаше два вида умонастроения: едните искаха да използват поражението във войната за целите на социална революция, а другите бяха готови да подпишат мирен договор с прусаците, за да не се налага да отстъпват пред реформите, които — както се разправяше — щели да избият в някакъв вид чист комунизъм.

В средата на септември прусаците стигнаха до вратите на Париж, окупираха фортовете, които би трябвало да го защитават, и бомбардираха града. Пет месеца сурова обсада, по време на които главният враг стана гладът.

Не разбирах почти нищо от политическите интриги, а и не ме интересуваха особено, както и демонстрациите, които преминаваха през различни части на града, пък и гледах в такива моменти да не се шляя много-много. Храната обаче ме интересуваше живо и всеки ден се осведомявах от търговците от моя район какво ни чака. Като прекосиш Люксембургската градина, най-напред ти се струваше, че градът живее заедно с добитъка, защото в чертите на града бяха докарали овце и говеда. Още през октомври обаче се заговори, че остават не повече от двайсет и пет хиляди крави и сто хиляди овце, нищо работа за прехраната на един голям град.

И наистина, малко по малко в някои домове започнаха да пържат червените рибки, недохранването изтребваше всички незачислени към армията коне, една крина картофи струваше трийсет франка, а половинка леща двайсет и пет. Не беше останал и помен от зайци и месарниците не се смущаваха да предлагат първо добре охранени котки, а после и кучета. Изколиха всички животни от Ботаническата градина и на Коледа „Воазен“ предлагаше на паралиите разкошно меню, включващо бульон от слон, печена камила по английски, пълнена с кенгуру, мечешки котлети със sauce poivrade[107], пастет от антилопа с трюфели и котка с гарнитура от мишки в сос — защото не само че от покривите бяха изчезнали врабчетата, а от канализацията изчезваха плъховете и мишките.

Камилата, както и да е, не беше лоша, плъхове в никакъв случай. Дори и по време на обсада се намират контрабандисти или прекупвачи, тъй че си спомням една паметна вечеря (много скъпа) не в някой от големите ресторанти, а в една gargotte почти в предградията, където с неколцина други прилигеровани като мен (не всички от най-доброто парижко общество, но при такива извънредни обстоятелства пренебрегваш кастовите разлики) хапнах фазан и съвсем пресен пастет от гъши дроб.

През януари бе подписано примирие с германците, а през март те окупираха символично столицата — и трябва да кажа, че за мен беше доста унизително да гледам как войниците им маршируват с подкованите си ботуши по „Шанз Елизе“. После се разположиха в североизточната част на Париж, като оставиха под контрола на френското правителство югозападната зона, тоест фортовете Иври, Монруж, Ванв, Иси и освен тях силно укрепения форт на Мон Валериен, откъдето (както бяха показали прусаците) лесно можеше да се бомбардира западната част на столицата.

Прусаците започнаха да напускат Париж и властта бе поета от новото френско правителство начело с Тиер, но Националната гвардия, която вече трудно се поддаваше на контрол, секвестира купените с публична подписка оръдия и ги скри в Монмартър, така че Тиер изпрати генерал Льоконт да ги прибере; той в началото започна да стреля срещу Националната гвардия и срещу тълпата, ала в крайна сметка войниците му се присъединиха към въстаниците и Льоконт беше пленен от собствените си хора. Междувременно някой бе разпознал не знам къде друг един генерал, Тома, който не беше запомнен с добро по време на репресиите през 1848 година. Пък и бил облечен в цивилни дрехи, сигурно са го хванали да шпионира въстаниците. Закарали го на едно място, където вече го чакал Льоконт, и двамата бяха разстреляни.

Тиер се оттегли заедно с цялото правителство във Версай и в края на март в Париж бе обявена Комуната. Сега пък Париж се оказа обсаден от френското правителство (това във Версай), което го бомбардираше от Мон Валериен, а прусаците не се месеха, бяха доста снизходителни към онези, които преминаваха през техните линии, тъй че по време на втората обсада в Париж имаше повече храна, отколкото по време на първата: собствените ни сънародници ни принуждаваха да гладуваме, а непряко ни снабдяваше врагът. Мърмореше се, че като се сравнят германците с правителствените части на Тиер, в крайна сметка излиза, че тия любители на киселото зеле са си все пак добри християни.

Когато съобщиха, че френското правителство се оттегля във Версай, получих от Гьодше бележка, че прусаците вече не се интересували от ставащото в Париж и затова гълъбарникът и фотографската лаборатория ще бъдат премахнати. Същия ден обаче ме посети Лагранж, който май беше отгатнал какво ми е писал Гьодше.

— Драги Симонини — рече ми той, — ще трябва да правите за нас това, което правехте за прусаците, тоест да ни информирате постоянно. Вече наредих да арестуват двамата нещастници, които ви помагаха. Гълъбите се върнаха по гълъбарниците си, но уредите в лабораторията сега служат на нас. За размяна на бърза военна информация имаме съобщителна линия между форт Иси и нашата мансарда, а тя е до Нотър Дам. Ще ни изпращате сведенията си оттам.

— „Ще ни изпращате“, но на кого? Бяхте, как да кажа, човек от имперската полиция, би трябвало да сте изчезнали с вашия император. Сега ми се струва обаче, че говорите като човек на правителството на Тиер…

— Капитан Симонини, аз съм от онези, които остават дори когато правителствата се сменят. Сега ще последвам моето правителство във Версай, защото ако остана тук, може да свърша като Льоконт и Тома. Тия бунтовници разстрелват като едното нищо. Но ще им го върнем тъпкано. Когато пожелаем да узнаем нещо по-конкретно, ще получите подробни заповеди.

Нещо по-конкретно… Лесно е да се каже, като се вземе предвид, че във всяка точка на града ставаше нещо различно, дефилираха отряди на Националната гвардия със затъкнати цветя в пушките и с червени знамена, и то в същите онези квартали, в които почтените буржоа очакваха завръщането на законното правителство спотаени в къщите си; по отношение на избирателите на Комуната, както от вестниците, така и от шушукането по пазарите, не можеше да се разбере кой от кои е, имаше работници, лекари, журналисти, те бяха умерените републиканци, както и разгневени социалисти, та чак до истинските якобинци, които мечтаеха за завръщането не на Комуната от 89-а, а на страшната 93-та. Общото настроение по улиците беше много веселяшко обаче. Ако мъжете не носеха униформи, човек можеше да реши, че има голям народен празник. Войниците играеха на това, което в Торино наричат „суси“, а тук наричат au bouchon[108], офицерите се разхождаха и се перчеха пред момичетата.

Тази сутрин се сетих, че би трябвало сред старите си вещи да съм запазил една кутия с вестникарски изрезки от ония времена, които сега да ми послужат да възстановя неща, които паметта ми не би могла да направи сама. Вестниците бяха с всякаква насоченост, „Льо Рапел“, „Льо Ревей дю Пьопл“, „Ла Марсейез“, „Льо Боне Руж“, „Пари Либър“, „Льо Монитьор дю Пьопл“ какви ли не. Не знам кой ги четеше, може би само онези, които ги списваха. Купувах ги всичките, за да видя дали съдържат факти или мнения, които биха могли да интересуват Лагранж.

Колко объркано е положението разбрах един ден, когато сред обърканата тълпа на една също толкова объркана демонстрация срещнах Морис Жоли. Позна ме трудно заради брадата, после си спомни, че съм нещо като карбонар или нещо подобно, и реши, че съм на страната на Комуната. За него в миналото бях мил и щедър другар по нещастие, затова ме хвана под ръка, заведе ме в дома си (много скромен апартамент на кея „Волтер“) и ми се изповяда пред чашка „Гран Марние“

— Симонини — каза ми, — след Седан взех участие в първите вълнения на републиканците, участвах в демонстрации в подкрепа на продължаването на войната, но после разбрах, че тези разбунени хора искат прекалено много. Комуната на Революцията спаси Франция от нахлуването, но в историята някои чудеса не се повтарят. Революцията няма как да се прокламира с декрет, тя се ражда в самите недра на народа. От двайсет години страната страда от морална гангрена и няма как да я възродиш за два дни. Единственото, на което е способна Франция, е да скопява най-добрите си синове. Две години страдах в затвора, задето съм се опълчил на Бонапарт, и когато излязох оттам, не успях да намеря издател, който да публикува новите ми книги. Ще кажете: но тогава империята още си беше на мястото. Тъкмо след падането на империята това републиканско правителство ме изправи пред съда, защото съм взел участие в едно мирно превземане на Парижкото кметство в края на октомври. Хубаво, оправдаха ме, защото нямаше как да ми лепнат някакви насилствени действия, но ето как се възнаграждават онези, които са се борили срещу империята и срещу позорното примирие. Сега сякаш цял Париж се е захласнал по тази комунарска утопия, само да знаете обаче колко много хора се опитват да напуснат града, за да избягат от военна служба. Казват, че ще направят военната служба задължителна за всички мъже между осемнайсет и четирийсет, но погледнете колко много безочливи младежи се разхождат по улиците и в кварталите, в които не смее да влезе дори Националната гвардия. Няма много доброволци да умрат за революцията. Колко тъжно.

Жоли беше непоправим идеалист, вечно недоволен от положението на нещата. Но пък и неговото собствено положение не беше особено добро. Разтревожих се обаче от споменаването на задължителната военна служба, така че хубавичко си боядисах косата и брадата бели. Вече изглеждах като улегнал шестдесетгодишен мъж.

Въпреки мнението на Жоли по площадите и по пазарищата срещах хора, които одобряваха много от новите закони, като намаляването на наемите, повишени от собствениците по време на обсадата, както и връщането на трудещите се на всички оръдия на труда, задържани от заложните къщи за същия период, за пенсиите, отпуснати на жените и децата на воините от Националната гвардия, убити при изпълнение на своя дълг, за отлагане падежа на полиците. Все хубави неща, само дето от тях бюджетът обедняваше, а от това се възползваха нехранимайковците.

През това време въпросните нехранимайковци (достатъчно беше да се чуят речите на площад „Мобер“ и в околните бирарии) ръкопляскаха на забраната на гилотината (естествено е), но пък се опълчваха на забраната на проституцията, защото оставяше без работа много работнички от квартала. Всички парижки уличници бяха емигрирали във Версай, та не знам как смелите войници от Националната армия утоляваха накипелите си желания.

Дойдоха и антиклерикалните закони, които настроиха буржоата враждебно, като например отделянето на църквата от държавата и конфискуването на църковните имоти — да не говорим колко се шумеше за арестуването на свещеници и монаси.

В средата на април един авангард на армията на версайците проникна в северозападната част, към Ньойи, и разстреля всички федерати, които залови. От Мон Валериен обстрелваха Триумфалната арка. Няколко дни след това бях свидетел на най-невероятния епизод от тази обсада: шествието на масоните. Не мислех масоните за комунари, но ето ги да преминават тържествено с техните знамена и престилки, за да поискат от правителството във Версай да се съгласи на примирие, така че да се евакуират ранените от бомбардираните села. Стигнаха до Триумфалната арка, където за случая не валяха куршуми, защото, разбира се, мнозинството от техните събратя бяха извън града заедно с легитимистите. Но общо взето, макар че гарван гарвану око не вади, а масоните във Версай се постараха да изкопчат еднодневно примирие, съгласието помежду им спря дотук и парижките масони застанаха на страната на Комуната.

Ако си спомням много малко от това, което се случваше на повърхността по време на Комуната, то е защото обикалях Париж под земята. Лагранж ми съобщи с едно писмо какво биха искали да знаят висшите военачалници. Хората си представят, че Париж е прорязан под земята от система от канали, и именно нея на драго сърце описват романистите, но под мрежата от канали, та и дори отвъд пределите й, има един лабиринт от подземия, издълбани във варовиковите скали и в гипса, както и древни катакомби. За някои се знае много, за други малко. Военните знаеха за галериите, които свързваха разположените по външния кръг спрямо центъра на града фортове, и при пристигането на прусаците побързаха да запречат много от входовете, за да попречат на врага да им погоди някой лош номер, но дори когато все още можеше, прусаците не бяха и помислили за тях, къде ти ще влизат в този лабиринт от тунели, беше ги страх, че няма да излязат оттам и ще се изгубят сред минните полета.

В действителност само малцина знаеха нещо за подземията и катакомбите, и то най-вече хората от престъпния свят, те ги използваха за контрабанда на стоки под носа на акцизните инспектори, а и за да избегнат и мрежите на полицията. Задачата ми беше да разпитам колкото е възможно повече мошеници, за да се ориентирам в тези проходи.

Спомням си, че в потвърждаването на получаването на заповедта не можах да се сдържа и написах: „Но армията няма ли подробни карти?“ А Лагранж ми отговори: „Не задавайте глупави въпроси. В началото на войната нашият генерален щаб беше толкова сигурен в победата, че раздаде само карти на Германия, но не и на Франция“.

В тези времена, когато добрата храна и доброто вино не достигаха, беше лесно да прилапам стари познати от някой бордей и да ги заведа в някоя по-прилична гостилница, където им поръчвах по едно пиле и първокачествено вино. И те не само говореха, а и ми организираха изключителни разходки под земята. Трябва ти само пълен фенер и за да си спомниш дали да свърнеш наляво, или надясно, да си отбелязваш какви ли не знаци, които се намираха по маршрута, например гилотина в профил, една стара табела, рисунка с въглен на дяволче, нечие име, може би написано от някой, който така и не е излязъл повече от това място. Важно е също да не се плашиш, когато минаваш през костници, защото ако следваш точната поредност на черепите, ще стигнеш до стълбичка, по която се изкачваш до мазето на някое благосклонно заведение, а оттам отново ще видиш белия свят.

През следващите години някои от тези места можеха да се посещават, но други ги знаеха само моите осведомители.

Накратко казано, между края на март и края на май натрупах известни познания по въпроса и изпращах на Лагранж схеми, с които да му посоча възможни маршрути. После осъзнах, че съобщенията ми не са кой знае колко полезни, защото правителствените войски вече проникваха в Париж, без да прибягват до подземията. Версай разполагаше с пет армейски корпуса, съставени от добре обучени войници с една-единствена мисъл, както се разбра бързо: никакви пленници, всеки заловен комунар веднага се умъртвява. Беше дори наредено, и видях как се изпълнява заповедта с очите си, всеки път, когато групата пленници надхвърля десет души, взводът за екзекуция да се замества от картечница. А към редовните войници бяха добавени и brassardiers, сиреч каторжници, че и по-лоши, снабдени с трикольорна лента, те бяха още по-брутални от редовната войска.

На 21 май, неделя, в два часа следобед осем хиляди души в празнично настроение присъстваха на благотворителния концерт за вдовиците и сираците на Националната гвардия и никой не знаеше, че малко по-късно броят на нещастниците, за които трябва да се събират помощи, ще нарасне чудовищно. Всъщност (но това се разбра после) докато концертът все още продължаваше, в четири и половина правителствените сили влязоха в Париж през вратата Сен Клу, окупираха Отьой и Паси и разстреляха всички заловени национални гвардейци. После се твърдеше, че около седем вечерта в града имало поне двайсет хиляди версайци и висшите ръководители на Комуната не знаели какво да правят.

Това е доказателство, че за да направиш революция, трябва да си добре подготвен във военно отношение, но пък ако си подготвен, няма да правиш революция и ще си от страната на властта, и ето защо не виждам причината (искам да кажа основателна причина) да правиш революция.

На сутринта в понеделник хората на Версай разположиха оръдията си около Триумфалната арка, а някой заповядал на комунарите да изоставят всякаква съгласувана отбрана и да се барикадират в различните квартали. Ако е вярно, значи глупостта на командирите на комунарите е успяла да блесне още веднъж.

Навсякъде се издигаха барикади и на тях заставаше очевидно ентусиазирано население дори в кварталите, враждебни на Комуната, като този около Операта или на Фобур Сен Жермен, където националните гвардейци измъкваха от домовете им най-изискани дами и ги подканяха да струпват на улицата най-ценните си мебели. Опъваха въже през улицата, за да очертаят бъдещата барикада, и всеки слагаше по някой камък или паве, извадено от настилката, или чувал с пясък; от прозорците се хвърляха столове, скринове, пейки и дюшеци, понякога със съгласието на живеещите там, но по-често хората плачеха, сгушили се в последната стая на изпразнените си апартаменти.

Един офицер посочи войниците си, които работеха усърдно, и ми каза:

— Помогнете и вие, гражданино, отиваме да мрем и за вашата свобода!

Престорих се, че и аз действам, отидох да взема една табуретка, паднала в края на улицата, и свърнах зад ъгъла.

Истината е, че поне от един век насам на парижаните им харесва да правят барикади и че се разпиляват при първия оръдеен изстрел; барикадите се правят, за да се почувстват герои, но колко от тия, дето ги правят, остават до решаващия момент? Правят като мен и на барикадите остават само най-глупавите, за да ги разстрелят на място.

Само от балон във въздуха можеше да се разбере как вървят нещата в Париж. Имаше слухове, че Военното училище, където се съхраняваха оръдията на Националната гвардия, е било превзето, според други имало боеве на площад „Клиши“, според трети германците позволявали на правителствените части да минат от север. Във вторник беше завзет Монмартър и четирийсет мъже, три жени и четири деца били закарани на мястото, където комунарите бяха разстреляли Льоконт и Тома, накарани да коленичат и на свой ред разстреляни.

В сряда видях много обществени сгради, обзети от пламъци, като например Тюйлери, някой разправяше, че бил запален от комунарите, за да спрат настъплението на правителствените части, и освен това, че имало якобинки, в които се бил вселил Сатаната, pétroleuses[109], които обикаляли с кофи нафта и разпространявали пожарите, друг пък се кълнеше, че причината били гаубиците на правителствените части, а пък някои виняха старите бонапартисти, които се възползвали от случая да унищожават компрометиращи документи — аз пък още от пръв поглед си казах, че ако бях на мястото на Лагранж, бих направил точно така, после си помислих, че добрият агент крие, но никога не унищожава информацията, защото тя винаги може да потрябва да шантажираш някого.

Нали съм си добросъвестен, макар и много изплашен да не се озова в центъра на някоя битка, за последен път отидох в гълъбарника, където намерих съобщение от Лагранж. Пишеше, че няма нужда повече да поддържаме връзка с гълъби, и ми даваше един адрес в близост до Лувъра, който вече беше окупиран, както и парола, за да минавам през постовете на правителствените войски.

Точно в този момент научих, че правителствените сили са стигнали до Монпарнас, и си спомних, че в Монпарнас ме бяха завели в мазето на един търговец на вино, откъдето се влизаше в подземен тунел, който минаваше по продължение на улица „Асас“, стигаше до улица „Шерш Миди“ и излизаше в подземието на изоставен склад в една сграда на кръстовището Кроа Руж, все още под пълния контрол на комунарите. Като се има предвид, че до този момент подземните ми издирвания не бяха послужили за нищо, а трябваше да покажа, че си заслужавам възнаграждението, отидох при Лагранж.

Минах през кордона от редовни войници, на които можех да кажа паролата си, и ме заведоха в една стая, където някакви хора забождаха разноцветни кабарчета по една голяма карта на града. Не видях Лагранж и попитах къде е. Към мен се обърна един господин на средна възраст с изключително правилни черти (искам да кажа, че не бих намерил нито една характерна черта, която да посоча, ако се опитам да го опиша) и ме поздрави възпитано, без да ми подава ръка.

— Капитан Симонини, предполагам. Казвам се Ебютерн. Отсега нататък каквото сте правили с господин Лагранж ще го правите с мен. Знаете ли, дори държавните служби трябва да се обновяват, особено в края на война. Господин Лагранж излезе в заслужена пенсия, може би сега е на риба някъде, далеч от тази неприятна бъркотия.

Не беше моментът да задавам въпроси. Обясних му за прохода под улица „Асас“ до Кроа Руж и Ебютерн каза, че е много полезно да се предприеме операция на Кроа Руж, защото до него стигнали сведения, че комунарите щели да струпат много войски в очакване на правителствените части от юг. Така че ми нареди да чакам при търговеца на вино, чийто адрес му дадох, идването на малка група brassardiers.

Мислех да ида от Сена до Монпарнас, без да бързам, за да дам време на хората на Ебютерн да пристигнат преди мен, но докато още бях на десния бряг, на тротоара видях подредени в една линия труповете на двайсетина разстреляни. Изглеждаха с различен социален произход и на различна възраст. Имаше един младеж с полуотворена уста и с белезите на пролетарий, проснат до буржоа на зряла възраст с ръце, скръстени на измачкания му редингот; до него един човек с лице на художник, а чертите на един друг бяха почти неразпознаваеми, на мястото на лявото му око имаше черна дупка, а около главата му беше увит пешкир, сякаш някоя състрадателна душа или пък някой вманиачен почитател на реда се е опитал да опази цяла тази глава, пронизана от кой знае колко куршума. Имаше и една жена, която може би е била хубава.

Лежаха под слънцето на късния май и около тях кръжаха първите мухи за сезона, привлечени от пиршеството. Изглеждаха така, сякаш са ги арестували почти случайно и са ги разстреляли само за нечие назидание, и ги бяха подредили в една линия на тротоара, за да освободят място на улицата, по която в този момент минаваше отряд от правителствените сили — войниците влачеха едно оръдие. Това, което ме порази в тези лица, беше, неловко ми е да го напиша, безразличието: изглеждаха като заспали и приели участта, която ги е събрала заедно.

Стигнах до края на редицата и се стреснах от чертите на последния застрелян; той беше малко настрана от останалите, сякаш е бил добавен към групата впоследствие. Лицето беше отчасти покрито със съсирена кръв, но много ясно познах в него Лагранж. Службите бяха започнали да се обновяват.

Не съм впечатлителен като някой женчо, все пак бях способен да извлача трупа на един абат долу в канализацията, но тази гледка ме потресе. Не от съжаление, а защото ме наведе на мисълта, че същото може да се случи и с мен. Достатъчно беше оттук до Монпарнас да ме срещне някой, който да ме разпознае като човек на Лагранж, като най-хубавото беше, няма що, че това можеше да е както някой версаец, така и някой комунар, защото и двамата биха имали причина да се усъмнят в мен, а в онези дни усъмняха ли се в някого, го разстрелваха.

Като прецених, че там, където има все още горящи сгради, едва ли ще има комунари, а правителствените сили още не бяха започнали да охраняват тази зона, се осмелих да мина на другия бряг на Сена и след като извървях улица „Дю Бак“ по цялата й дължина, стигнах до кръстовището Кроа Руж. Оттам можех незабавно да вляза в изоставения склад и да извървя остатъка от маршрута под земята.

Опасявах се да не би на Кроа Руж защитните съоръжения да ми попречат да стигна до сградата, но не се оказа така. На праговете на някои къщи групи въоръжени мъже очакваха заповеди, от уста на уста се носеха противоречиви слухове, не се знаеше откъде ще дойдат правителствените сили, тук-там някой унило издигаше и после сваляше малки барикади ту на един, ту на друг ъгъл според последния слух. Пристигна по-солиден контингент от националните гвардейци, а много от обитателите на къщите на този буржоазен квартал се опитваха да убедят бойците да не показват ненужен героизъм, казваха, че все пак хората на Версай са сънародници, пък и републиканци на всичкото отгоре, Тиер бил обещал амнистия за всички комунари, които се предадат…

Заварих портала на сградата открехнат, влязох и го затворих хубавичко, слязох в склада и после долу в мазето, и така стигнах Монпарнас, като се ориентирах чудесно. Там заварих трийсетина brassardiers, които дойдоха с мен на връщане, от склада мъжете се качиха в някои от апартаментите на горните етажи, готови да сплашат обитателите, ала завариха добре облечени хора, които ги посрещнаха с облекчение и показваха прозорците, от които най-добре се виждаше кръстовището. В същия момент там откъм улица „Дю Драгон“ пристигна със спешна заповед за тревога офицер на кон. В заповедта очевидно се казваше да се пазят от нападение откъм улица „Дю Севър“ или улица „Дю Шерш Миди“ и на ъгъла на двете улици комунарите започнаха да изравят паветата, за да подготвят нова барикада.

Докато brassardiers се разполагаха по прозорците на заетите апартаменти, реших, че едва ли е уместно да оставам на място, където рано или късно ще стигне някой куршум на комунарите, и слязох долу, докато все още цареше суматоха. Понеже знаех каква ще е траекторията на изстрелите от прозорците на сградата, застанах на ъгъла на улица „Дю Вийо Коломбие“, така че да офейкам, ако стане опасно.

За да могат да работят, повечето от комунарите бяха оставили оръжията си на купчини, така че обстрелът от прозорците ги завари неподготвени. Те бързо ги взеха отново, но не разбираха откъде идват изстрелите и започнаха да стрелят на височина колкото човешки бой към улица „Дьо Грьонел“ и улица „Дю Фур“, та се наложи да се отдръпна от страх да не почнат да стрелят и към улица „Дю Вийо Коломбие“. После някой разбра, че врагът стреля от високо, и започна размяна на изстрели от кръстовището към прозорците и обратно, само че правителствените войници виждаха добре по кого стрелят и се целеха точно, докато комунарите не разбираха кои точно прозорци да мерят. Накратко казано, беше си касапница, а в това време от кръстопътя се чуваха викове, че има предателство. Винаги е така, провалиш ли се в нещо, търсиш кого да обвиниш за собствената си некадърност. Какво ти предателство, си казвах, не знаете как да се биете вие, това да не ви е като да правите революция…

Най-накрая някой разбра в коя сграда са правителствените войници и оцелелите взеха да опитват да разбият портала. Предположих, че към този момент brassardiers отново са слезли в подземието и комунарите са намерили сградата празна, но реших да не стоя там да чакам какво ще се случи. После научих, че правителствените войници наистина дошли от улица „Дю Шерш Миди“ и били многобройни, така че последните защитници на Кроа Руж сигурно са били пометени.

Добрах се до моята задънена улица по малките улички, като избягвах да се доближавам до местата, откъдето се чуваше стрелба. По стените имаше току-що залепени плакати, на които Комитетът за обществено спасение призоваваше гражданите за последна битка („Aux barricades! L’ennemi est a nos murs. Pas d’hésitatitions!“[110]).

В една бирария на улица „Сотон“ научих последните новини: седемстотин комунари били разстреляни на улица „Сен Жак“, избухнал барутният погреб при Люксембургския дворец, за отмъщение комунарите извели от затвора на улица „Рокет“ няколко заложници, между които архиепископът на Париж, и ги изправили пред стената. С разстрела на архиепископа на Париж беше достигната точката, от която не можеше да има връщане назад. За да има връщане към нормалния живот, кървавата баня трябваше да е пълна.

Но докато ми разказваха за тези събития, влязоха няколко жени, приветствани с ликуване от клиентите на заведението. Бяха les femmes[111], които се връщаха в своята brasserie! Правителствените войски бяха довели със себе си от Версай проститутките, забранени от Комуната, и започваха да ги пускат из града, сякаш за да дадат знак, че всичко отново става както си е било.

Не можех да остана сред тази паплач. Премахваха единственото добро нещо, сторено от Комуната.

През следващите дни Комуната угасна след един последен сблъсък с хладно оръжие на гробището „Пер Лашез“. Говореше се, че сто четирийсет и седемте оцелели били заловени и разстреляни на място.

Така се научиха да не си пъхат гагата в неща, които не ги засягат.

18.

Протоколите

Из дневниците от 10 и 11 април 1897

След края на войната Симонини отново започнал нормалната си работа. За негово щастие поради многото убити на дневен ред били проблемите със завещания, нали много от убитите пред или на барикадите били все още млади и не били мислили да правят завещание, та той се бил изметнал от работа — и бил затрупан от лесни печалби. Колко хубаво нещо е мирът, когато се предхожда от жертвено очищение.

Така че дневникът му набързо разказва за рутината на нотариус през следващите години; той споменава и за желанието, което никога не го било напускало, да възобнови контактите си, за да продаде документа за гробището в Прага. Не знаел какво прави през това време Гьодше, но трябвало да го изпревари, защото освен всичко, странна работа, по време на целия период на Комуната евреите били почти изчезнали. Дали като непоправими конспиратори те дърпали тайно конците на Комуната, или пък, обратното, понеже трупали капитали, се криели във Версай, за да се подготвят за следвоенния период? Но нали били зад масоните, а парижките масони подкрепили Комуната, комунарите разстреляли един архиепископ и нямало как евреите да не са замесени в това. Нали убивали деца, какво остава за архиепископи?

Докато разсъждавал за всичко това, един ден през 1876 година чул долу да се звъни и на вратата се появил възрастен господин с расо. Отначало Симонини помислил, че както винаги това е абатът сатанист, който търгувал с осветени нафори, но като се загледал в него по-добре, под гъстите, вече побелели, но все така вълнисти коси разпознал след почти трийсет години отец Бергамаски.

За йезуита било още по-трудно да е сигурен, че насреща му е Симонини, когото познавал като юноша, най-вече заради брадата (тя след идването на мира станала отново черна, малко на кичури, както се полага на четирийсетгодишен мъж). После очите му светнали и той казал с усмивка:

— Да, ти наистина си Симонино, ти си моето момче, нали? Защо ме държиш на вратата?

Усмихвал се, ала дори да не стигнем дотам да кажем, че усмивката му била като на тигър, била поне като на котка. Симонини го поканил на горния етаж и го попитал:

— Как успяхте да ме намерите?

— Ех, моето момче — отвърнал Бергамаски, — не знаеш ли, че ние йезуитите и от дявола знаем повече? Макар че пиемонтците ни изгониха от Торино, продължавах да поддържам добри връзки с доста хора там, от които разбрах, първо, че работиш при един нотариус и фалшифицираш завещания, и, забележи, че си предал на пиемонтските служби доклад, в който фигурирам като съветник на Наполеон Трети и заговорнича срещу Франция и Сардинското кралство в гробището в Прага. Хубава измислица, няма спор, но после си дадох сметка, че си преписал от оня касапин на свещеници Сю. Търсих те, но ми казаха, че си в Сицилия с Гарибалди, а после си заминал извън Италия. Генерал Негри ди Сен Фрон поддържа добри отношения с Ордена и ни насочи към Париж, където моите събратя имаха добри отношения с императорските тайни служби. Така научих, че си имал контакти с руснаците и че твоят доклад за нас на гробището в Прага се е превърнал в доклад за евреите. Същевременно научих още, че си шпионирал някой си Жоли, успях да се сдобия по тайни канали с екземпляр от книгата му, останал в кантората на някой си Лакроа, загинал геройски при сблъсък с карбонари динамитчии, и видях, че макар и Жоли да е преписвал от Сю, ти пък си попреписал криво-ляво от Жоли. И най-сетне, германските ми събратя ми сигнализираха, че някой си Гьодше също писал за някаква си церемония на гробището в Прага, където евреите казвали приблизително същите неща, които си писал в твоя доклад, който си дал на руснаците. Само че аз знаех, че първата версия, в която се появяваме ние йезуитите, е твоя и предхожда с години калпавия роман на Гьодше.

— Най-сетне някой да възстанови справедливостта по отношение на мен!

— Остави ме да свърша. Впоследствие заради войната, обсадата и Комуната Париж беше станал нездравословно място за човек с расо като мен. Реших се да дойда пак и да те потърся, защото преди няколко дни същата история за евреите на гробището в Прага се появи в едно издание в Санкт Петербург. Представена е като откъс от роман, който обаче се основава на действителни факти, и значи произходът му е от Гьодше. Тази година същият текст се появи в една брошура в Москва. Изобщо, там или тук, както искаш, около евреите се оформя една държавна работа, която се превръща в заплаха. Но те са заплаха и за нас, защото зад този Израелитски съюз се крият масоните, и Негово светейшество е решен да започне кампания по всички фронтове срещу всички тези врагове на Църквата. И ето, че ти, Симонини, пак ще ме слушкаш, нали трябва да си изкупиш вината за онзи номер дето ми погоди с пиемонтците. Дължиш нещо на Ордена, след като си го наклеветил.

По дяволите, тия йезуити ги бивало повече от Ебютерн, от Лагранж и от Сен Фрон, знаели всичко за всички, нямали нужда от тайни служби, защото те самите били тайна служба: имат събратя по всички части на света и следят всичко, казано на всеки език, породен от рухването на Вавилонската кула.

След падането на Комуната всички във Франция, дори антиклерикалите, били станали много религиозни. Говорело се дори да се издигне храм на Монмартър като публично изкупление за безбожната трагедия[112]. Така че, след като климатът, който се бил възцарил, миришел на реставрация, си струвало и Симонини да се превърне в примерен реставратор.

— Съгласен съм, отче, кажете ми какво искате от мен.

— Да вървим в посоката, в която си поел. Първо, като се има предвид, че онзи Гьодше продава историята с равина от свое име, от една страна, трябва да й направиш една обогатена и по-подробна версия, а от друга, трябва да се направи така, че Гьодше да не е повече в състояние да разпространява своята версия.

— Но как да контролирам този фалшификатор?

— Ще кажа на моите германски събратя да го държат под око и евентуално да го неутрализират. Доколкото познаваме живота му, той се поддава на шантаж по много линии. Сега трябва да работиш, за да направиш от речта на равина друг документ, по-ясен и по-близък до сегашните политически събития. Гледай пасквила на Жоли. Трябва да откроиш, как да кажа, макиавелизма на евреите, както и плановете им да разсипят различните държави.

Бергамаски добавил, че за да се направи речта на равина по-автентична, струва си Симонини да възпроизведе разказаното от абат Барюел и най-вече писмото, което му е изпратил дядо му. Може би Симонини пазел екземпляр от него; той не можел ли лесно да мине за оригинала, изпратен на Барюел?

Симонини намерил екземпляра в дъното на един шкаф, в малката си касетка от едно време, и се разбрал с отец Бергамаски за тази толкова ценна находка. Йезуитите били стиснати, но се налагало да си сътрудничи с тях. Така през 1878 година излязъл един брой на „Контампорен“, в който били публикувани спомените на отец Гривел, а той бил много приближен на отец Барюел, както и други неща, познати на Симонини от различни източници. Също и писмото на дядо му.

— Гробището в Прага ще излезе след това — казал отец Бергамаски. — Ако съобщиш гръмките новини наведнъж, на хората им правят впечатление, но после ги забравят. По-добре е да им ги даваш на малки порции и тогава всяка следваща новина ще събуди спомена за предишната.

От начина, по който пише Симонини, личи явното му удовлетворение от този repêchage[113] на писмото на дядо му, и нещо като добродетелност, сякаш е убеден, че всичко каквото е правил, е било в изпълнение на завета на дядо му.

Започнал да работи с удвоени сили за обогатяването на речта на равина. Препрочел Жоли и видял, че този полемист не следва чак толкова отблизо Сю, колкото му се било сторило при първото прочитане, и че приписва на Макиавели-Наполеон други престъпни намерения, сякаш измислени тъкмо за евреите.

Докато събирал този материал, Симонини си давал сметка, че е прекалено разнороден и прекалено обширен: една добра реч на равина, която да може да смае католиците, трябвало да съдържа доста сведения за плана на евреите за развращаване на нравите, а можел да заеме от Гужно де Мусо идеята за физическото превъзходство на евреите, или от Брафман правилата за използване на християните чрез лихварството. Републиканците пък щели да бъдат притеснени от споменаването на все по-строгия контрол върху печата, а пък предприемачите и дребните спестители, постоянно изпълнени с подозрения към банките (на тях общественото мнение вече и без това гледало като на изключително притежание на банките), щели да бъдат като ужилени от споменаването на икономическите планове на международното еврейство.

Така малко по малко в съзнанието му си проправила път идея, която, ала той не го знаел, била много еврейска и кабалистична. Трябвало да подготви не една-единствена сцена в гробището в Прага и една-единствена реч на равина, а няколко речи, една за духовника, друга за социалиста, една за руснаците, друга за французите. И не трябвало да прави речите готови изцяло и завинаги: щял да направи нещо като отделни листа, които като се смесели по различен начин, щели да представляват едната или другата реч — така че да може да продава на различните купувачи според нуждите им правилната реч. Накратко казано, като добър нотариус той сякаш протоколирал различни показания, свидетелства или изповеди, които после доставял на адвокатите, за да бъдат защитници по различни дела — така че започнал да обозначава своите бележки като Протоколи — и внимавал да не показва всичко на отец Бергамаски: за него отсявал само текстовете с по-ясно подчертан религиозен характер.

Симонини завършва това обобщение на работата си през онези години с една любопитна бележка: към края на 1878 година с голямо облекчение научил, че изчезнали както Гьодше, вероятно погубен от бирата, която го надувала все повече от ден на ден, така и бедният Жоли, който — отчаян както винаги — си пуснал един куршум в главата. Мир на душата му, не бил лош човек.

Може би в памет на скъпия покойник авторът на дневника дава информацията на прекалено малки порции. Докато пише, почеркът му става все по-неразбираем и страницата свършва. Признак, че е заспал.

Ала на другия ден Симонини се събудил почти привечер и намерил в дневника си вметка от абат Дала Пикола, който сутринта бил проникнал някак в кабинета, бил прочел написаното от своето алтер его и наставнически бил побързал да напише уточнения.

Да уточни какво? Че смъртта както на Гьодше, така и на Жоли не би трябвало да изненадва нашия капитан, който дори и да не се опитвал измамно да забрави тяхната смърт, със сигурност не успявал да си ги спомни добре.

След като в „Контампорен“ се появило писмото на дядо му, Симонини получил писмо от Гьодше, написано на доста съмнителен от граматична гледна точка, но пък доста недвусмислен френски. „Драги капитане — се казвало в писмото, — предполагам, че материалът, който се появи в «Контампорен», е предястието от нещо, което имате намерение да публикувате, а знаем, че собствеността върху част от онова, което имате намерение да публикувате, е моя, мога да докажа (с «Биариц» в ръка), че съм автор на целия текст, а Вие нямате нищо, не можете да докажете дори, че сте ми помагали да сложа и запетайките. Затова Ви нареждам да отложите всичко и да се съгласите на една среща с мен, може и в присъствието на нотариус (но не някой от Вашата порода), за да определим собствеността върху доклада за гробището в Прага. Ако не го направите, ще дам гласност на Вашата измама. Веднага след това ще ида при някой си господин Жоли, едно от литературните произведения на когото сте плячкосали. Ако сте забравили, Жоли е по професия адвокат, така че и заради това обстоятелство ще си имате допълнителни, и то сериозни неприятности“.

Разтревожен, Симонини незабавно влязъл във връзка с отец Бергамаски, който му казал:

— Ти се занимавай с Жоли, а ние ще се занимаем с Гьодше.

Докато още се чудел и маел какво да направи с Жоли, Симонини получил бележка от отец Бергамаски, който му съобщавал, че бедният хер Гьодше издъхнал мирно в леглото си, и го призовавал да се моли за покоя на душата му, нищо че бил проклет протестант.

Сега Симонини разбрал какво значи да се занимае с Жоли. Не обичал да прави някои неща, пък и в крайна сметка бил в дълг към Жоли, но, разбира се, не можел да постави под заплаха успеха на своя план с Бергамаски заради някакви си морални скрупули, а току-що видяхме, че Симонини искал да черпи с пълни шепи от текста на Жоли, без да бъде обезпокояван от исковите молби на неговия автор.

Тогава отишъл още веднъж на улица „Лап“ и си купил пистолет, достатъчно малък, за да може да бъде държан вкъщи, с много малка мощност, но пък в замяна на това почти безшумен. Помнел адреса на Жоли и бил забелязал, че в апартамента, макар и малък, имало хубави килими и гоблени по стените, които да заглушат шума. Във всеки случай било по-добре да действа сутрин, когато отдолу се чувал шумът на каретите и на омнибусите, идващи от Пон Роаял и улица „Дю Бак“, които се движели покрай Сена.

Звъннал на вратата на адвоката, който го посрещнал изненадан, но веднага му предложил кафе. И Жоли заразказвал за най-новите си нещастия. За мнозинството от хората, които четели вестници, а те както винаги лъжели (имат се предвид, разбира се, читателите и редакторите), той, макар и да бил отхвърлил насилието и безумията на революцията, си бил останал комунар. Решил, че ще е правилно да се противопостави на политическите амбиции на онзи Греви[114], който се бил кандидатирал за президент на Републиката, и го нападнал с един манифест, отпечатан и разлепен за негова сметка. Обвинили него, Жоли, че е бонапартист, който заговорничи срещу републиката, Гамбета[115] писал презрително за „платено перо с криминално минало зад гърба“, Едмон Абу[116] го нарекъл фалшификатор. Общо взето половината френски печат бил срещу него и само „Фигаро“ публикувал неговия манифест, а всички други отказали да поместят защитните му писма.

Като си помисли човек, Жоли бил спечелил битката, защото Греви се отказал от кандидатурата си, но пък Жоли бил от онези, които никога не са доволни, и искал справедливостта да възтържествува изцяло. След като извикал на дуел двама от своите обвинители, завел дела срещу десет вестника за клевета, публично опозоряване и задето не публикували писмата му.

— Заех се сам със защитата си и ви уверявам, Симонини, че извадих на бял свят всички скандали, които бяха премълчавани от печата, плюс онези, за които тръбеше. И знаете ли какво им казах на всички тия мошеници (към тях слагам и съдиите)? Господа, мен не ме изплаши империята, когато по нейно време вие мълчахте, и сега ми е смешно, че правите като нея и взимате най-лошото от нея! И когато се опитаха да ми вземат думата, аз казах: „Господа, империята ме изправи пред съда за разпространяване на омраза, неуважение към правителството и обида на императора — ала съдиите на императора поне ме оставяха да говоря. Сега искам от съдиите на републиката да ми дадат същата свобода, на която се радвах по време на империята!“

— И какво стана?

— Спечелих, всички вестници без два бяха осъдени.

— И тогава от какво сте недоволен все още?

— От всичко. От това, че адвокатът на противната страна, макар и да похвали делото ми, каза, че съм разсипал бъдещето си заради собствената си неспособност да владея страстите си и че всяка моя стъпка е съпроводена с неизбежен провал като наказание за моята горделивост. Че след като съм нападнал този и онзи не съм станал нито депутат, нито министър. Че може би ще съм щял да успея повече като литератор, отколкото като политик. И това не е вярно обаче, защото написаното от мен беше забравено, а след като спечелих делата си, всички салони, които имат някакво значение, се затвориха за мен. Спечелих много битки, но съм неудачник. Идва един момент, в който нещо в теб се пречупва и те напуска и желанието, и енергията. Казват, че трябва да се живее, но животът е проблем, който в края на краищата води до самоубийство.

Симонини си помислил, че това, което бил дошъл да направи, е нещо свято. То щяло да спести на нещастника отчаяния и като цяло унизителен жест, неговия върховен провал. Щял да извърши едно добро дело. Пък и щял да се отърве от един опасен свидетел.

Помолил го да хвърли набързо едно око на някакъв документ, за който искал да знае мнението му. Тикнал му в ръката един дебел плик: били стари вестници, но били необходими доста секунди преди Жоли да разбере точно за какво става дума; той седял в креслото си и се опитвал да подреди листата, които се изплъзвали от ръцете му.

Докато ги гледал в недоумение, Симонини минал зад него, опрял дулото на пистолета в главата му и стрелял. Жоли се сгромолясал, от дупката на слепоочието му се стекла тънка струйка кръв, ръцете му се отпуснали. Не било трудно Симонини да сложи пистолета в дясната. За негово щастие това се случило шест или седем години преди да открият едно чудодейно прахче, което позволява по безспорен начин да се открият отпечатъците на пръстите, които са държали оръжието. Във времената, когато Симонини разчиствал сметките си с Жоли, още се вярвало на теориите на някой си Бертийон, основаващи се на размерите на скелета на заподозрения. Никой не можел да заподозре, че Жоли не се е самоубил.

Симонини си взел старите вестници, измил двете чаши, в които били пили кафе, и оставил апартамента в ред. Както научил после, след два дни портиерът на сградата, като не виждал обитателя на апартамента, известил за това комисариата на квартала „Сен Тома д’Акен“. Разбили вратата и намерили трупа. Според една кратка информация в някакъв вестник пистолетът бил на земята. Очевидно Симонини не го бил пъхнал както трябва в ръката на трупа, но и това свършило работа. А най-щастливото стечение на обстоятелствата било, че на масата намерили писма, адресирани до майката, до сестрата, до брата… В нито едно от тях не се говорело изрично за самоубийство, ала всички носели печата на благороден и дълбок песимизъм. Били написани сякаш специално за случая. Дали пък нещастникът наистина не е имал намерение да се самоубие и Симонини да си е дал толкова много труд за нищо?

Не за първи път Дала Пикола разкривал пред своя съквартирант неща, които би могъл да узнае само на изповед и които съквартирантът не искал да си спомня. Симонини се пообидил от тях и най-отдолу на дневника на Дала Пикола написал по някоя и друга раздразнена фраза.

Документът, който крадешком прелиства вашият Разказвач, е пълен с изненади и може да си струва труда от него да се извлече някой роман.

19.

Осман бей

11 април 1897, вечерта

Драги абате, полагам изтощителни усилия да възстановя миналото си, а Вие постоянно ме прекъсвате като учител педант, който постоянно ми сочи правописните грешки… Разсейвате ме. И ме смущавате. Добре де, може и да съм убил Жоли, ала имах намерение да постигна една цел, която оправдава низките средства, които бях принуден да използвам. Вземете например политическата прозорливост и хладнокръвие на отец Бергамаски и сдържайте нездравата си дързост.

След като вече не можех да бъда шантажиран нито от Жоли, нито от Гьодше, можех да работя върху моите нови Пражки протоколи (така поне ги обозначавах). И трябваше да измисля нещо ново, защото старата сцена на гробището в Прага се беше превърнала в общо място почти като от роман. Няколко години след писмото на дядо ми „Контампорен“ публикува речта на равина като автентичен документ, изготвен от британски дипломат, някой си сър Джон Рийдклиф. Тъй като псевдонимът, използван от Гьодше за неговия роман, беше сър Джон Ретклиф, беше ясно откъде идва текстът. После престанах да броя колко пъти сцената на гробището бе използувана от различни автори: докато пиша, като че ли си спомням, че неотдавна някой си Бурнан издаде Les juifs nos contemporains[117], където също се появява речта на равина, само че Джон Рийдклиф е станало името на самия равин. Милостиви Боже, как да живее човек в този свят на фалшификатори?

Така че издирвах нови сведения, които да протоколирам, без да пренебрегвам възможността да ги извличам от вече отпечатани произведения, като си мислех всеки път — с изключение на нещастния случай на абат Дала Пикола, — че потенциалните ми клиенти не ми приличат на хора, които прекарват живота си в библиотеката.

Един ден отец Бергамаски ми каза:

— На руски излезе една книга за Талмуда и евреите от някой си Лютостански. Ще се опитам да я намеря и да уредя моите събратя да я преведат. Но не, има всъщност един друг човек, с когото трябва да се запознаеш. Чувал ли си някога за Осман бей?

— Турчин ли е?

— Може би е сърбин, но пише на немски. Една негова книжка за завладяването на света от страна на евреите вече е преведена на различни езици, но мисля, че има нужда от още данни, защото той се издържа от антиеврейските кампании. Говори се, че руската политическа полиция му е дала четиристотин рубли, за да дойде в Париж и да проучи издълбоко Всемирния израелитски съвет, а ти не може да не знаеш нещичко за тях от твоя приятел Брафман, ако си спомням добре.

— Истината е, че знам доста малко.

— Измисли си тогава. Ще дадеш нещо на този бей, а той ще ти даде нещо на теб.

— Как да го намеря?

— Той ще те намери.

Вече почти не работех за Ебютерн, но все пак поддържахме връзка. Срещнахме се пред централния портал на „Нотър Дам“ и го попитах за този Осман бей. Изглежда, беше известен на полициите на половината свят.

— Сигурно е от еврейски произход, каквито са Брафман и други неистови врагове на тяхната раса. Историята му е дълга, казвал се е Милингер или Милинген, после и Кибридли-Заде, а преди време се представяше за албанец. Гонен е от много страни по неясни причини, най-вече заради измами; другаде е прекарвал по някой и друг месец в затвора. Посветил се е на борбата срещу евреите, защото е видял, че от тази работа може да се спечели нещо. В Милано се отрекъл публично от всичко, което до този момент разпространявал за евреите, после в Швейцария отпечатал нови антиеврейски пасквили и отишъл в Египет да ги продава от врата на врата. Истинският му успех обаче идва в Русия, където в началото пише някакви разкази за убийствата на християнски деца. Сега се занимава с Израелитския съвет и затова ни се иска да го държим далеч от Франция. Нали много пъти съм ви казвал, че не искаме да влизаме в полемика с тези хора, не ни е изгодно, поне засега.

— Само че ще дойде в Париж, може вече и да е дошъл.

— Виждам, че вече сте по-информиран от мен. Ами ако искате, дръжте го под око, ще ви бъдем признателни за това, както обикновено.

Ето, че имах две сериозни причини да се срещна с този Осман бей, от една страна, за да му продам каквото можех за евреите, от друга, за да държа Ебютерн в течение за действията му. След една седмица Осман бей се свърза с мен чрез бележка, пъхната под вратата на магазина ми: съобщаваше ми адреса на един пансион в Льо Маре.

Предполагах, че е лакомник, и исках да го поканя в „Гран Вефур“, за да му дам възможност да опита fricassée de poulet Marengo и les mayonnaises de volaille[118]. Разменихме си бележки, той отказа всякаква покана и ми определи среща същата вечер на ъгъла на площад „Мобер“ и улица „Метр Албер“. Той щял да дойде с файтон и аз трябваше да се приближа към него и да му се представя.

Когато файтонът спря на ъгъла, от него се показа човек, какъвто не бих искал да срещам нощем на улицата в моя квартал: косата му беше дълга и разрошена, носът клюнест, очите хищни, лицето му беше със землист цвят, беше мършав като цирков акробат, и с нервен тик на лявото око.

— Добър вечер, капитан Симонини — ми каза тутакси той и добави: — В Париж и стените имат уши, както се казва. Така че единственият начин да говорим спокойно е да обикаляме из града. Кочияшът не може да ни чува от капрата, пък и да можеше, е глух като пън.

Така първият ни разговор стана, докато над града се спускаше нощта, а от пелената облаци се процеждаше ситен дъждец, който бавно се засилваше, и паважът на улиците лъсна. Изглежда, на файтонджията беше поръчано да се завира в най-безлюдните квартали и в най-неосветените улици. Можехме да говорим спокойно и на булевард „Капюсен“, но Осман бей явно обичаше театралния декор.

— Париж изглежда пуст, вижте минувачите — ми каза с усмивка, която озаряваше лицето му, както свещ осветява череп (зъбите на този човек с обезобразено лице бяха много красиви). — Движат се като призраци. Може би при първите лъчи на зората бързат да се приберат в саркофазите си.

Аз му се сопнах:

— Оценявам стила ви, напомня ми за най-доброто от Понсон дю Терай, но може би ще можем да говорим за по-конкретни неща. Какво ще ми кажете например за някой си Иполит Лютостански?

— Измамник и шпионин. Бил е католически свещеник и е трябвало да хвърли расото, защото го хванали да прави, как да кажа, не особено пристойни неща с момченца — което е вече много лош атестат за него, защото, за Бога, знае се, че човекът е слабо същество, но ако си духовник, трябва да спазваш известно приличие. В отговор той станал православен монах. Познавам добре Светата Рус и мога да кажа, че в нейните отдалечени от света манастири монасите и послушниците са свързани с една взаимна обич, която е, как да го кажа… братска? Не съм интригант обаче и не се интересувам от чуждите работи. Знам само, че вашият Лютостански е взел купища пари от руското правителство, за да разкаже за човешките жертвоприношения, извършвани от евреите, вечната история за ритуалните убийства на християнски деца. Той да не би да се отнася по-добре с децата? И най-сетне, носят се слухове, че влязъл във връзка с някои еврейски среди и им казал, че срещу известна сума е готов да се отрече от написаното от него. Представяте ли си как на евреите ще им се откъсне и една пара от сърцето? Не, той не е човек, с когото да си имаш работа.

После добави:

— А, забравих, сифилитик е.

Казвали са ми, че големите разказвачи описват най-добре себе си в своите герои.

После Осман бей изслуша търпеливо това, което исках да му разкажа, усмихна се разбиращо на живописното ми описание на гробището в Прага и ме прекъсна:

— Капитан Симонини, това наистина прилича на литература, то е същото, каквото приписвахте на мен. Търся само точни доказателства за отношенията между френските евреи и прусаците. Съюзът е сила, която плете златната си мрежа по целия свят, за да владее всички и всичко, и това трябва да се докаже и разобличи. Сили, подобни на Съюза, съществуват от векове, още преди Римската империя. Затова и са действащи, създадени са преди три хиляди години. Само си помислете как завладяха Франция благодарение на евреин като Тиер.

— Тиер е евреин, така ли?

— А кой не е? Те са около нас, зад гърба ни, контролират спестяванията ни, командват армиите ни, влияят на църквата и на правителствата. Подкупих един чиновник в Съюза (всички французи са подкупни) и се сдобих с копия от писмата, изпратени на различни еврейски комитети в страните, граничещи с Русия. Комитетите се простират по протежение на цялата граница, полицията пази само основните пътища, а техните емисари обикалят полетата, блатата, водните пътища. Истинска паяжина са. Съобщих за този заговор на царя и спасих Светата Русия. Аз сам, лично. Обичам мира, искам в света да властва добротата и всички да забравят какво е насилие. Ако от света изчезнат всички евреи, които със своите банки поддържат търговците на оръжия, ни очакват сто години щастие.

— Искате да кажете…

— Искам да кажа, че един ден ще трябва да предприемем единственото разумно решение, окончателното решение: изтребването на всички евреи. И децата ли? И децата. Да, знам, звучи като замислено от Ирод, ала когато си имаш работа с вредно семе, не е достатъчно да отрежеш растението, а трябва да го изтръгнеш от корен. Ако не искаш комари, убий ларвите им. Борбата срещу Израелитския съюз е само преходен етап. Съюзът не може да бъде унищожен без пълното премахване на цялата им раса.

В края на това пътуване из пустия Париж Осман бей ми направи едно предложение:

— Капитане, това, което ми предложихте, е много малко. Не можете да искате да ви предоставя интересни данни за Съюза, за който скоро ще знам всичко. Но ви предлагам да се уговорим така: аз мога да следя евреите от Съюза, но не и масоните. Идвам от мистичната православна Русия и нямам кой знае какви връзки в стопанските и интелектуални среди на този град, така че не мога да вляза между масоните. Те взимат хора като вас, с часовник в предното джобче. Едва ли ще ви е трудно да влезете в техните среди. Чувам, че се гордеете с участието си в една експедиция на Гарибалди, най-големия масон, който е съществувал някога. Така че: вие ще ми разказвате за масоните, а аз за Съюза.

— Само устна уговорка и това е, така ли?

— Няма нужда от писмени договори между почтени хора като нас.

20.

Руснаци ли?

12 април 1897 година,

9 сутринта

Драги абате, със сигурност сме две различни личности. Имам доказателство за това.

Тази сутрин — трябва да е било към осем часа — се събудих (и то в собственото си легло) и още по нощница отидох в кабинета и зърнах един черен силует, който се опитваше да се измъкне надолу. От пръв поглед веднага разбрах, че някой е разбъркал книжата ми, грабнах бастуна, който за щастие ми беше подръка, и слязох в магазина. С крайчеца на окото си видях как черна сянка като злокобен гарван излиза на улицата, хукнах след нея и — може би лош късмет, а може и неканеният гост да беше подготвил бягството си — се спънах в една табуретка, на която не й беше мястото там.

Извадих острието от бастуна и закуцуках по улицата; не се виждаше никой нито вляво, нито вдясно обаче. Посетителят беше избягал. Но бяхте Вие, мога да се закълна в това. Пък и отидох във Вашия апартамент и видях, че леглото Ви е празно.

12 април, по обед

Капитан Симонини,

Отговарям на писмото Ви малко след като се събудих (в собственото си легло). Кълна се, няма как да съм бил у вас тази сутрин, защото спях. Щом станах обаче, и трябва да е било към единайсет часа, се изплаших до смърт от вида на един мъж, със сигурност Вие, който тичаше по коридора с костюмите за преобличане. Все още по нощница Ви последвах до Вашия апартамент, видях как слизате във Вашето отвратително магазинче и се изнизвате през вратата. И аз се спънах в една табуретка и когато излязох на улица „Мобер“, от този човек нямаше и следа. Само че бяхте Вие, мога да се закълна в това, кажете ми, че е така, за Бога…

12 април, рано следобед

Драги абате,

Какво се случва с мен? Очевидно е, че съм зле, сякаш на моменти губя съзнание и отново идвам на себе си и намирам дневника си променен от някоя Ваша намеса. Един и същ човек ли сме? Помислете си за момент в името на здравия разум, ако не на разумната логика: ако срещите и на двама ни се бяха случили по едно и също време, мислимо е да се смята, че от една страна съм бил аз, а от другата Вие. Само че ние двамата сме преживели всичко това в различни часове. Разбира се, ако вляза вкъщи и видя, че някой бяга, съм сигурен, че този някой не съм аз; ала това, че другият сте по необходимост Вие, се основава на не особено основателното убеждение, че тази сутрин вкъщи бяхме само ние двамата с Вас.

Ако сме били само ние двамата, това води до един парадокс. В осем сутринта Вие трябва да сте дошли да ровите моите неща и аз съм тръгнал след Вас. После аз трябва да съм отишъл да ровя сред Вашите неща в единайсет часа, а Вие сте тръгнали след мен. Защо тогава обаче всеки от нас си спомня часа и момента, в който някой е проникнал при другия, а не момента, в който той е проникнал при другия?

Естествено, може да сме забравили, или да сме поискали да забравим, или по някаква причина да сме го премълчали. Но например аз съвсем искрено мога да кажа, че не съм премълчавал нищо. И от друга страна, самият факт, че две различни личности едновременно и симетрично може да са изпитали желание да премълчат нещо пред другия, е, хайде, моля, ми се вижда почти като от роман, дори Монтепен не би могъл да измисли подобна интрига.

По-правдоподобна е хипотезата, че замесените в цялата работа са трима. Някакъв мистериозен господин Мистерия прониква при мен в ранната утрин, а аз съм помислил, че сте Вие. В единайсет часа същият господин Мистерия прониква при Вас и Вие решавате, че съм аз. Толкова ли невероятно Ви се струва, като се има предвид колко много шпиони се въртят наоколо?

Само че това не потвърждава, че сме две различни личности. Един и същ човек веднъж като Симонини може да си спомня за посещението на господин Мистерия в осем часа, после да забрави за това и като Дала Пикола да си спомни за посещението на господин Мистерия в единайсет часа.

Така че цялата тази история не може да реши проблема за нашата самоличност. Тя просто би усложнила живота и на двама ни (или на мен, ако ние с Вас сме едно и също лице), като в краката ни започне да се мотае някакъв трети, който може да влиза при нас като едното нищо.

А ако вместо трима сме четирима? Господин Мистерия Първи прониква в осем при мен, а господин Мистерия Втори в единайсет при Вас. Каква е връзката между Мистерия Първи и Мистерия Втори?

И най-сетне, напълно сигурен ли сте, че този, който е тръгнал след Вашия Мистерия, сте били Вие, а не аз? Признайте, че това е хубав въпрос.

Във всеки случай Ви предупреждавам. Имам опасен бастун. Забележа ли друг силует в дома си, няма да чакам да разбера кой е и изваждам сабята. Няма как това да съм аз самият и да убия самия себе си. Може да убия Мистерия (Първи или Втори). Но може да убия и Вас. Така че внимавайте.

12 април вечерта

Думите Ви, които прочетох като събуден след дълго вцепенение, ме смутиха. Като видение през съзнанието ми премина образът на доктор Батай (но кой беше той?), който в Отьой подпийнал ми даваше един малък пистолет и казваше: „Страхувам се, отидохме прекалено далеч, масоните искат смъртта ни, по-добре да се движим въоръжени“. Изплаших се повече от пистолета, отколкото от заплахата, защото знаех (защо?), че с масоните поне мога да преговарям. И на другия ден скрих оръжието в апартамента на улица „Метр Албер“.

Днес следобед ме уплашихте и отидох да отворя тази касетка. Усещането беше странно, сякаш повтарях това действие, но после се отърсих от това усещане. По дяволите виденията. Към шест часа се осмелих да се прокрадна внимателно по коридора с костюмите за преобличане и се отправих към Вашия дом. Видях, че към мен идва тъмен силует, беше мъж, вървеше приведен и носеше свещ; може да сте били Вие, Боже мой, но бях изгубил свяст; стрелях и той падна в краката ми и не помръдна повече.

Беше умрял от един-единствен куршум в сърцето. А аз стрелях за първи и надявам се за последен път в живота си. Какъв ужас.

Претърсих джобовете му: в тях имаше само писма, написани на руски. После, като разгледах лицето му, видях, че скулите му са изпъкнали и очите дръпнати като на калмук, да не говорим за русата му, почти бяла коса. Беше със сигурност славянин. Какво искаше от мен? Не можех да си позволя да държа трупа вкъщи и го отнесох долу във Вашето мазе, отворих прохода, който води към канализацията, този път събрах смелост да сляза, с много усилия извлякох тялото надолу по стълбите и с риск да се задуша от зловонията го занесох там, където смятах, че ще намеря само костите на другия Дала Пикола. Но ме очакваха две изненади. Първата беше, че подземните изпарения и плесен по някакво чудо на химията, царицата на науката в наши дни, бяха съхранили с десетилетия онова, което би трябвало да са моите останки, и да, те бяха сведени до само един скелет, но по него имаше по някоя и друга ивица от някакво вещество, прилично на кожа, така че се бяха запазили очертанията на човек, макар и мумифициран. Втората изненада беше, че досами предполагаемия Дала Пикола открих други две тела, едното на мъж с расо, другото на полугола жена, и двамата на път да се разложат, ала ми се стори, че в тях разпознах доста познати лица. Чии бяха тези два трупа, които предизвикаха нещо като буря в сърцето ми и появата пред очите ми на неизразими картини? Не знам, не искам да знам. Само че историите на двама ни са като че ли още по-сложни, отколкото изглеждаше.

Сега да не започнете да разправяте, че с Вас се е случило нещо подобно? Няма да понеса цялата тази игра на кръстосани съвпадения.

12 април, през нощта

Драги абате, аз не ходя напред-назад да убивам хора — поне не безпричинно. Но слязох до канализацията да видя какво има, от години не бях слизал там. Боже Господи, труповете наистина са четири. Единия го оставих аз, преди векове, другия сте го сложили именно Вие тази вечер, но другите два?

Кой посещава моята клоака и я затрупва с трупове?

Руснаците ли? Какво искат руснаците от мен — от вас — от нас?

Oh, quelle histoire![119]

21.

Таксил

Из дневника за 13 април 1897

Симонини си блъскал главата кой е влязъл в дома му — и в този на Дала Пикола. Взел да си спомня, че от началото на осемдесетте години започнал да посещава салона на Жюлиет Адам (която срещнал в книжарницата на улица „Дьо Бон“ като мадам Ламесин), че там се запознал с Юлиана Дмитриевна Глинка и чрез нея влязъл във връзка с Рачковски. Ако някой бил проникнал в дома му (и този на Дала Пикола), бил сигурен, че е поръчение на някой от тях двамата; започвал да си мисли за тях като за съперници, тръгнали на лов за едно и също съкровище. Откога руснаците били по следите му?

А дали пък не били масоните? Може би е направил нещо, което ги е подразнило, или пък може би търсели компрометиращи данни, които имал за тях. През онези години търсел връзки с масонските среди, както за да удовлетвори Осман бей, така и заради отец Бергамаски, който му дишал във врата, защото в Рим се канели да предприемат фронтална атака срещу масонството (и срещу евреите, които го вдъхновявали) и се нуждаели от пресен материал — а имали толкова малко, че „Католическа цивилизация“, списанието на йезуитите, било принудено да публикува отново писмото на дядото на Симонини до Барюел, макар то да било излязло три години преди това в „Контампорен“.

Симонини възстановявал събитията и се питал дали е уместно за него наистина да влезе в ложа. Щяло да се наложи да се подчинява някому, да участва в събрания, нямало да може да отказва услуги на събратя. Всичко това би намалило свободата му на действие. Освен това не можело да се изключи, че за да го приеме, ложата ще проучи сегашния му живот и миналото му, а това той не можел да допусне. Може би би било по-удобно да шантажира някой масон и да го използва като доносник. Нотариус, изготвил толкова много фалшиви завещания, все пак би трябвало така или иначе да е попадал на някой масонски сановник.

Пък и нямало защо да прибягва до открит шантаж. От няколко години бил решил, че превръщането му от mouchard в международен шпионин наистина му е донесло нещо, но недостатъчно в сравнение с амбициите му. Шпионството го обричало на почти нелегално съществуване, а с напредването на възрастта все повече усещал нуждата от богат и достоен живот. Така открил истинското си призвание: да не е шпионин, но да кара всички да мислят, че е шпионин, и то шпионин, който тъче на различни станове, така че никога не се знае за кого точно събира информация и с колко информация разполага.

Да минава за шпионин било доста доходно, защото всички се стремели да измъкнат от него данни, които смятали за безценни, и били готови да похарчат доста пари, за да изкопчат от него нещо поверително. Тъй като не искали да се издават обаче, под претекст на неговата нотариална работа му плащали, без да им мигне окото, надутите му хонорари, като не само плащали прекомерно за несъответна на парите нотариална услуга, но и не получавали никаква информация. Просто мислели, че са го купили, и оставали в търпеливо очакване на новини.

Разказвачът смята, че Симонини бил изпреварил новите времена: всъщност с разпространението на свободния печат и на новите начини за осведомяване, от телеграфа до радиото, което било на път да се появи, поверителната информация ставала все по-рядка и това щяло да предизвика криза в професията на тайния агент. По-добре е да не знаеш никакви тайни, но да създаваш впечатлението, че знаеш, и то важни. То е като да живееш от рента или да се ползваш от авторските права на някой патент: стоиш си като пет пари в кесия, а другите те превъзнасят как благодарение на теб са стигнали до потресаващи разкрития, славата ти крепне и парите идват при теб, без да си мръднеш пръста.

Как да се свържеш с човек, който, без да е пряко шантажиран, би могъл да се бои от шантаж? Първото име, което му изскочило в ума, било на Таксил. Спомнял си, че се били запознали, когато фалшифицирал за него някакво писмо (от кого? до кого?), а той му разказал, като почти важничел, за присъединяването си към ложата Le Temple des amis de l’honneur français[120]. Дали Таксил бил подходящият човек? Симонини не искал да прави погрешни стъпки и отишъл при Ебютерн за сведения. За разлика от Лагранж, Ебютерн никога не променял мястото на срещите: винаги на едно определено място в дъното на централния кораб на Нотър Дам.

Симонини го попитал какво знаят службите за Таксил. Ебютерн се разсмял:

— Обичайното е ние да искаме сведения от вас, а не обратното. Но този път ще ви помогна. Името ми говори нещо, но не е от компетентността на службите, а на жандармерията. Ще ви известя след няколко дни.

Докладът дошъл преди края на седмицата и несъмнено бил интересен. В него се казвало, че Мари Жозеф Габриел Антоан Жоган-Пажес, наричан Лео Таксил, бил роден в Марсилия през 1854 година, посещавал йезуитско училище и като очевидна последица към осемнайсетгодишната си възраст започнал да сътрудничи на антиклерикални вестници. В Марсилия ходел по леконравни жени, между които и една проститутка, впоследствие осъдена на дванайсет години принудителен труд, задето убила своята хазайка, както и една друга, после арестувана, защото убила любовника си. Може пък и полицията дребнаво да му е приписвала като сериозни иначе случайни познанства, доста странно при положение, че и Таксил работел за правосъдието, като предоставял на полицията сведения за републиканските среди, в които се движел. Може пък полицаите да се срамували от него, защото веднъж дори имало оплакване, че прави реклама на някакви така наречени Бонбони от сарая, които всъщност се оказали афродизиаци на хапчета. Още в Марсилия през 1873 година изпратил до местните вестници писма с фалшиви подписи от рибари, в които се предупреждавало, че заливът гъмжи от акули, с което създал сериозна тревога. По-късно бил осъден за статии срещу религията и избягал в Женева. Там разпространил твърдения, че на брега на Женевското езеро имало останки от римски град, и привлякъл рояци туристи. За разпространение на неверни и тенденциозни твърдения го изгонили от Швейцария и се установил най-напред в Монпелие, после в Париж, където основал „Антиклерикална книжарница“ на улица „Дез Екол“. Неотдавна влязъл в една масонска ложа, но го изключили от нея за недостойно поведение. Изглеждало, че антиклерикалните занимания вече не му носели доход както преди и бил затънал в дългове. Сега Симонини си спомнил всичко за Таксил. Написал няколко книги, които освен антиклерикални били и явно антирелигиозни, като например „Животът на Иисус“, в която разказът се основавал на много неуважителни рисунки (например за отношенията между Мария и гълъба на Светия Дух). Написал и доста мрачен роман, „Синът на йезуита“, който доказвал, че авторът му е измамник; на първата му страница имало посвещение на Джузепе Гарибалди („когото обичам като баща“), дотук добре, но на титулната страница пишело „Въведение“ от Джузепе Гарибалди. Уводът бил озаглавен „Антиклерикални мисли“ и бил пълен с невъздържани хули („когато пред мен застане свещеник, и особено йезуит, квинтесенцията на свещеника, цялата мерзост на природата му ме поразява дотам, че се разтрепервам и започва да ми се гади“), ала не назовавал по име произведението, за което уж било написано въведението — така ставало ясно, че Таксил е взел текста на Гарибалди от кой знае къде и го представя като написан специално за своята книга.

Симонини не искал да се компрометира с подобна личност. Решил да се представи като нотариус Фурние, сложил си една хубава перука с неустановим цвят, клонящ към кестеняво, добре сресана с път от едната страна. Добавил два бакенбарда в същия цвят, така че да направи лицето си да изглежда по-издължено, а него поизбелил с подходящ крем. Пред огледалото се постарал да докара глупава усмивка, която да показва два златни предни зъба — това благодарение на един малък зъботехнически шедьовър, който му позволявал да покрива естествените си зъби. Освен това малката протеза деформирала и произношението му и заедно с това променяла гласа му.

Изпратил по пневматичната поща на своя човек un petit bleu[121] с покана за следващия ден в „Кафе Риш“. Било добър начин да се представи, защото през това кафене били минали немалко видни личности и нямало как един парвеню, склонен към самохвалство, да устои пред ястие от камбала или бекас а ла Риш.

Лицето на Лео Таксил било тлъсто, с мазна кожа, с впечатляващи мустаци, челото му било широко, плешивото теме постоянно се къпело в пот, бил някак прекалено елегантен, говорел високо и с непоносим марсилски акцент.

Не разбирал защо този нотариус Фурние иска да говори с него, но малко по малко започнал да се ласкае, че сигурно е някой любопитен наблюдател на човешката природа, като мнозина от онези, които романистите определяли като „философи“, и че се е заинтересувал от участието му в антиклерикални полемики и от уникалния му опит. Така че говорел въодушевено с пълна уста за младежките си подвизи:

— Когато в Марсилия разпространих историята за акулите, всички плажове, от Каталани до плажа Прадо, останаха пусти за няколко седмици, кметът каза, че акулите сигурно са дошли от Корсика след кораб, хвърлил в морето остатъци от развалено пушено месо, Общинската комисия поиска да се изпрати един взвод chassepots[122] да извърши операция срещу един влекач, и по заповед на генерал Еспиван наистина се появиха сто акули! А историята с Женевското езеро? Дойдоха кореспонденти от всички краища на Европа! Започнаха да говорят, че потъналият град е бил построен по време на Галската война, когато езерото било толкова тясно, че Рона течала през него, като водите не се смесвали. Местните лодкари направиха пари, като караха туристите насред езерото и върху водата се хвърляше олио, за да се вижда по-добре… Един известен полски археолог изпрати в родината си статия, в която пишеше, че успял да зърне на дъното уличен кръстопът със статуя на конник на него! Основната характеристика на хората е, че са готови да повярват на всичко. Как би могла да издържи почти две хиляди години църквата например без тази всеобща доверчивост?

Симонини искал информация за Le Temple des amis de l’honneur français и попитал:

— Трудно ли е да се влезе в ложа?

— Достатъчно е да си добре материално и да си готов да си плащаш членския внос, който е солен. И да се подчиняваш на системата за взаимно подпомагане между членовете. А що се отнася до морала, за него се говори много, но миналата година например ораторът на Великия колеж на Ритуалите беше собственикът на един публичен дом на „Шосе д’Антен“, а един от най-влиятелните от Трийсет и тримата в Париж е шпионин, или по-точно началник на една шпионска служба, което е същото, някой си Ебютерн.

— Но как се влиза там?

— Има ритуали! Само да знаехте! Не знам дали наистина вярват в техния Велик Творец на Вселената, за когото говорят непрекъснато, но със сигурност взимат литургиите си на сериозно. Да знаете само какво трябваше да правя, за да бъда приет като чирак!

И тук Таксил започнал да разказва неща, от които да ти се изправят косите.

Симонини не бил сигурен дали като заклет лъжец Таксил не му разказва врели-некипели. Попитал го не му ли разказва все пак неща, които един адепт би трябвало да държи в строга тайна, и не описва ли по един доста гротескен начин целия ритуал. Таксил отговорил безгрижно:

— А, знаете ли, не им дължа вече нищо. Тия глупаци ме изключиха.

Изглежда, той бил по някакъв начин замесен в създаването на един нов вестник в Монпелие, „Льо Миди Репюбликен“, в първия брой на който публикувал насърчителни писма на различни важни личности, между които Виктор Юго и Луи Блан[123]. После отведнъж всички тези мними уж подписали се изпратили писма на други вестници с масонска насоченост и отрекли, че някога са давали такава подкрепа, дори били възмутени от злоупотребата с имената им. В ложата от всичко това последвали многобройни процеси, където защитата на Таксил се заключавала, първо, в представяне на оригиналите на писмата, и второ, той обяснил поведението на Юго със старческата сенилност на прочутия писател — като по този начин оцапал с неприемлива обида този славен както за Отечеството, така и за франкмасонството човек.

Сега Симонини си спомнил момента, в който бил изфабрикувал, в качеството си на Симонини, две писма на Юго и Блан. Разбира се, Таксил бил забравил тази случка; толкова бил свикнал да лъже, дори пред самия себе си, че говорел със светнал поглед най-добросъвестно за тези писма, сякаш наистина са автентични. Смътно си спомнял за нотариус Симонини, но не го свързвал с нотариус Фурние.

Важното било, че Таксил изпитвал дълбока омраза към своите бивши другари по ложа.

Симонини веднага разбрал, че като насърчава разказваческите умения на Таксил, ще събере пиперлив материал за Осман бей. Но в трескавия му ум разцъфтявала и друга идея, отначало било само впечатление, интуиция в зародиш, после почти план, доведен до най-малките подробности.

След първата среща, по време на която Таксил показал завиден апетит, фалшивият нотариус го поканил в „Пер Латюил“, едно популярно ресторантче при бариерата на Клиши, където се ядяло едно прочуто poulet saute[124] и още по-известните карантии по кански — да не говорим за избата им от вина, — и между едно примляскване с уста и друго го попитал дали срещу щедро заплащане не би написал мемоарите си на бивш масон, които да бъдат публикувани от някой издател. Като чул за възнаграждение, Таксил се отзовал най-радушно на идеята. Симонини му насрочил друга среща и веднага отишъл при отец Бергамаски.

— Слушайте какво, отче — казал му. — Има един закоравял враг на църквата, който не печели така добре от антиклерикалните си книги както едно време. Той при това е познавач на света на масоните и им има зъб. Ако той приеме католицизма, отрече се от всичките си антирелигиозни произведения и започне и да разобличава тайните на масоните, вие йезуитите може да имате на ваша служба непримирим пропагандатор.

— Как така ще приеме католицизма просто така?

— Според мен в случая с Таксил всичко е въпрос само на пари. И стига да се стимулира страстта му да разпространява фалшиви новини, да прескача неочаквано от един лагер в противоположния и да му се привиди място на първа страница — как се казваше онзи грък, дето опожарил храма на Диана в Ефес само и само за да говорят всички за него?

— Херострат. Да, разбира се, разбира се — казал Бергамаски замислено. И добавил: — Пък и неведоми са пътищата господни…

— Колко можем да му дадем за публично покръстване?

— Макар искреното покръстване да трябва да е безкористно, ad maiorem Dei gloriam[125], не бива да сме стиснати. Но не можем да му дадем повече от петдесет хиляди франка. Може да изглежда малко, но обърни му внимание, че, от една страна, той печели спасение на душата си и това е безценно, а, от друга, пак ще пише антимасонски пасквили, като ще се ползува от нашата система на разпространение, а това значи стотици хиляди екземпляри.

Симонини не бил сигурен, че работата може да стане, така че за да се застрахова отишъл при Ебютерн и казал, че има йезуитски заговор да се убеди Таксил да стане антимасон.

— Може и да е вярно — казал Ебютерн. — Поне веднъж мнението ми да съвпада с мнението на йезуитите. Вижте, Симонини, говоря ви като сановник, и то не последния, на Великия Ориент, единственото и истинско масонство, светска, републиканска и макар и антиклерикална, не антирелигиозна организация, защото признава един Велик строител на Вселената — а всеки е свободен да разпознава в него християнския Бог или безлична космическа сила. Още ни е срам от присъствието в нашите среди на онзи мошеник Таксил, нищо, че го изгонихме. Впрочем нямаме нищо против един отстъпник да започне да говори срещу масонството толкова ужасни неща, че никой да не им повярва. Очакваме офанзива от страна на Ватикана и предполагаме, че папата няма да се държи като джентълмен. Светът на масонството е затлачен от различни течения, автор като Рагон например още преди много години изброява 75 различни масонства, 52 ритуала, 34 ордена, от които 26 мъжки, и 1400 ритуални степени. Мога да ви разкажа за храмовото и шотландското масонство, за култа на Хередом, култа на Сведенборг, култа на Мемфис и Мисраим, основан от онзи мошеник и измамник Калиостро, и после на така наречените сановници на Вайсхаупт, на сатанистите, на луциферианците и на паладианците или там какви ли не, и аз почвам да се обърквам. Най-лоша реклама ни правят различните сатанистки култове, и за това принос имат и най-уважавани събратя, може би по-чисти естетически причини, без да си дават сметка каква вреда ни нанасят. Прудон може и да е бил масон само за кратко, но преди четирийсет години написва молитва към Луцифер: „Ела, о, Сатана, ела, оклеветени от свещениците и от кралете, ела да те прегърна и притисна до себе си“; онзи италианец пък, Рапизарди[126], е автор на „Луцифер“, в основата му е известният мит за Прометей, а Рапизарди дори не е масон, но масон като Гарибалди го възхвали до небесата и ето че сега е едва ли не ангелска истина, че масоните почитат Луцифер. Пий Девети не престана да намира дявола зад всяка стъпка, предприета от масонството, а преди време италианският поет Кардучи[127], донякъде републиканец и донякъде монархист, голямо плямпало и за съжаление голям масон, написа химн на Сатаната, като му приписа дори изобретяването на железницата. После Кардучи взе да разправя, че Сатаната бил метафора, но ето как отново всички започнаха да мислят, че култът към Сатаната е основното забавление за масоните. Така че в нашите среди нямаме нищо против някоя отдавна дискредитирана личност, с гръм и трясък изключена от масонството и известна на всички като предател, да започне да пише пасквили с яростни клевети по наш адрес. Това би било начин да притъпим острието на удара на Ватикана и да го принудим да изглежда като разпространител на порнография. Обвинете някого, че е убиец, и може да ви повярват, обвинете го, че яде деца на обяд и на вечеря, и никой няма да ви вземе на сериозно. Сведете антимасонството до равнището на feuilletons и сте го свели до автор на colportage[128]. Е, добре, имам нужда от хора, които ни заливат с помия.

От всичко това личи, че Ебютерн бил първокласен ум, от по-висока класа от своя предшественик Лагранж. На момента не можел да каже колко може да инвестира Великият Ориент в това начинание, но след няколко дни казал:

— Сто хиляди франка. Но да е истински боклук.

Така Симонини разполагал със сто и петдесет хиляди франка, за да се сдобие с боклук. Ако предложел на Таксил само седемдесет и пет хиляди франка плюс обещание за големи тиражи, той би приел веднага, както го бил закъсал. А седемдесет и пет хиляди франка щели да останат за Симонини. Комисионата от петдесет процента не била лоша.

От чие име щял да иде при Таксил с предложението? На Ватикана? Нотариус Фурние не приличал на пълномощник на папата. Най-многото, което можел да направи, било да му обяви пристигането на отец Бергамаски например, нали в крайна сметка на свещениците това им е работата: когато някой се покръства, да го изповядват за бурното му минало?

Ако ставало дума за бурно минало обаче трябвало ли Симонини да се доверява на отец Бергамаски? Не бивало да оставя Таксил в ръцете на йезуитите. Имало случаи на писатели атеисти, продавали по сто екземпляра от книгата си, а щом паднели на колене пред олтара, за да разкажат опита си на кръстени, започвали да продават две-три хиляди. Като пресметнеш, всъщност антиклерикалите били най-вече сред републиканците в градовете, а клерикалите, които си мечтаели за добрите стари времена на краля и духовенството, населявали провинцията и дори като се изключат неграмотните (но пък на тях им чете свещеникът), те били цял легион, като дяволите. Ако Симонини оставел отец Бергамаски настрана, можел да предложи на Таксил да му стане съдружник в новите му пасквили и да го накара да подпише нотариално заверен договор, според който на съдружника му се падат десет или двайсет на сто от печалбата от бъдещите му произведения.

През 1884 година Таксил нанесъл последния удар на чувствата на добрите католици, като публикувал „Любовниците на папа Пий Девети“ и наклеветил вече починал папа. През същата година тогавашният папа Лъв Двайсет и трети публикувал енцикликата „Хуманус Генус“, в която се съдържало „осъждане на философския и морален релативизъм на масонството“. Подобно на енцикликата Quod Aposotlici Muneris, където същият папа „поразил като с мълния“ чудовищните грешки на социалистите и комунистите, тук също на прицел попадала цялата съвкупност от доктрини на масонските сдружения, като се разобличавали тайните, които правели техните членове подвластни на какви ли не престъпления и развивали склонността им към престъпни занимания, защото „това постоянно преструване и желание да останат скрити, това неотклонно обвързване на хората като най-долни оръдия на нечия чужда воля за постигане на зле познавана от тях цел и злоупотребата с тях като със слепи оръдия на всякакви начинания без значение колко злотворни са те, като въоръжава смъртоносно десницата им, тъй че от ненаказауемостта се ражда престъпление, това са все крайности, изцяло противни на природата“. Да не говорим, разбира се, за натурализма и за релативизма на техните учения, които превръщали човешкия разум в единствен съдник на всичко. И се виждал резултатът от подобни претенции: папата загубил земната си власт, появили се планове за унищожение на църквата, бракът бил превърнат в обикновен светски договор, възпитанието на младежта било отнето от духовенството и поверено на светски възпитатели, а учението, че „всички хора имат едни и същи права и са напълно равни; че всеки човек е по природа независим; и че никой няма право да властва над другите; и тирания е да искаш хората да се подчиняват на друга власт освен на онази, която произтича от тях самите“ процъфтявало. Така че, след като „произходът на всички граждански права и задължения е народът или пък държавата“, за масоните държавата можела да бъде само атеистична.

Очевидно било, „че премахването на страха от Бога и уважението към Божия закон, потъпкването на властта на Князете, позволеността и узаконяването на жаждата за бунт, премахването на всякаква задръжка пред разюздаността на народа, изчезването на всякакви задръжки чрез отмяната на наказанията не може да не доведат до революция и подриване на световните устои… такава е изричната цел и неприкритият призив на многобройните сдружения на комунистите и социалистите: а масонската секта няма причина да твърди, че е чужда на тях“.

Трябвало да побърза с „експлозията“ на покръстването на Таксил.

На това място дневникът на Симонини сякаш се обърква. Нашият човек като че ли престава да си спомня кой и как е накарал Таксил да се кръсти. Паметта му някак прескача и той си спомня само, че в течение на няколко години Таксил се превърнал в католически вестител на антимасонството. След като обявил urbi et orbi[129] завръщането си в обятията на църквата, марсилецът най-напред публикувал Les freres trois-points[130] (трите точки са трийсет и третата степен в масонството) и Les Mysteres de la Franc-Maconnerie[131] (с драматични илюстрации на почитане на Сатаната и ужасяващи ритуали), а веднага след това Les soeurs maconnes[132], в които се разказвало за женските масонски ложи (дотогава неизвестни) — а следващата година La Franc-Maconnerie devoilee[133], а после още и La France Maconnique[134].

Още в първите книги читателя го побивали тръпки още от описанието на приемането в масонска ложа. Таксил бил извикан в осем вечерта в седалището на масоните, където го посрещнал брат портиер. В осем и половина го затворили в Кабинета на Размисъла, една дупка със стени, боядисани в черно, по които стърчали глави на мъртъвци с кръстосани кости, имало и надпис от рода на „Ако тук те води празна суета, върви си!“. Внезапно газената лампа примигвала и по жлебове, скрити в стената, се отмествала една фалшива преграда, профанът виждал подземие, осветено от гробищни кандила, и току-що отрязана човешка глава, поставена на дънер, покрит с окървавени ленени кърпи, а докато Таксил отстъпвал назад ужасен, един глас, който сякаш излизал от стената, загърмял:

— Трепери, о, профане! Виждаш главата на един брат клетвопрестъпник, който е издал наши тайни!…

Естествено, отбелязвал Таксил, ставало дума за измама, а главата била сигурно на някакъв съучастник, скрит в издълбаната вътрешност на дънера; лампите били от кълчища, напоени с камфоров спирт, запален с едра кухненска готварска сол, тази смес се наричала от фокусниците по панаирите „адска салата“, при запалването си издава зеленикава светлина, от която главата на мнимия обезглавен придобива цвят като на труп. Знаел, че при други церемонии на приемане се използвали прегради от замъглени огледала, върху които, щом загаснело пламъчето от светилника, един магически фенер прожектирал движещи се сенки и маскирани хора заобикаляли окован човек и го пробождали с кинжали. Така се показвало с какви недостойни средства ложата се опитвала да заблуди по-впечатлителните кандидати.

След всичко това един така наречен Страшен брат подготвял профана, свалял му шапката, палтото и дясната обувка, навивал му десния крачол на панталона над коляното, заголвал ръката и гърдите откъм сърцето, слагал му превръзка на очите, карал го да се завърти няколко пъти и след като го превеждал нагоре и надолу по различни стълбища, го завеждал в Залата на изгубените стъпки. Отваряла се врата и един Знаещ брат наподобявал стърженето на огромни резета с помощта на инструмент, направен от големи скърцащи пружини. Вкарвали кандидата в зала, където Знаещият докосвал голите му гърди с острието на сабя и Преподобният питал: „Профане, какво усещате върху гърдите си? Какво имате на очите?“. Кандидатът следвало да отговори: „Очите ми са покрити с дебела превръзка, а на гърдите си усещам острието на оръжие“. А Преподобният: „Господине, това желязо, което винаги се изважда, за да накаже клетвопрестъплението, е символ на угризението на съвестта, което ще разкъса сърцето ви, ако за ваше нещастие станете предател на общността, в която искате да влезете; а превръзката на очите ви е символ на заслеплението, в което пребивава човек, поддал се на властта на страстите и потънал в невежество и суеверие“.

После някой хващал кандидата, карал го пак да се завърти около себе си и когато на него започнело да му се вие свят, го избутвал пред един голям параван от многопластов картон, приличен на кръговете, през които скачат конете в цирка. След заповед да го вкарат в дупката блъскали с всичка сила нещастника в паравана, картонът се късал и той падал върху дюшек, разположен от другата страна.

Да не говорим за БЕЗКРАЙНАТА СТЪЛБА, всъщност долап като за вадене на вода, и който се изкачвал по нея, попадал непрестанно на ново стъпало нагоре, но стълбата пропадала все надолу и човекът със завързани очи си оставал на една и съща височина.

Престрували се дори, че източват кръвта на чирака и го белязват с огнено клеймо. Един Брат хирург хващал ръката му, убождал го доста силно с клечка за зъби, а друг Брат пускал върху ръката му много тънка струйка хладка вода, за да го накара да мисли, че кръвта му изтича. Изпитанието на горещото желязо се правело, като един от Знаещите попивал със суха гъбичка част от тялото му и върху нея слагали бучка лед или горещия край на току-що угасена свещ, или столчето на чаша със сгорещена течност, в която горели хартия. Накрая Преподобният разкривал пред кандидата тайните знаци и специалните думи, чрез които братята се разпознават помежду си.

Симонини си спомня за тези произведения като техен читател, а не вдъхновител. Все пак в паметта му е останало, че още преди да излезе всяка нова книга на Таксил, той (следователно предварително знаел какво съдържа) отивал при Осман бей и разказвал съдържанието й, сякаш ставало дума за някакви изключителни разкрития. Вярно е, че после Осман бей му обръщал внимание, че всичко каквото му е разказал предишния път после се е появило в книгата на Таксил, но на Симонини му било лесно да отвръща, че да, неговият осведомител бил Таксил, но че той, Симонини, не е виновен, че след като Таксил е разкрил пред него масонските тайни, се опитва да извлече материална изгода от тях, като ги публикува в книга. Можело при желание да му се плати да не дава публичност на опита си — и като казвал това, Симонини поглеждал красноречиво Осман бей. Той обаче отговарял, че пари, дадени на бъбривец, за да го убедят да си мълчи, са хвърлени на вятъра. А и защо Таксил да си мълчи точно за тайни, които вече е издал? И, изпълнен с основателно недоверие, Осман не давал в замяна на Симонини никаква информация за Израелитския съюз.

Затова Симонини престанал да го информира. Но въпросът, казвал си Симонини, докато пишел, е следният: защо си спомням, че давам сведения на Осман бей, получени от Таксил, но не си спомням нищо за контактите ми с Таксил?

Добър въпрос. Ако си е спомнял всичко, нямало сега да пише за това, което се опитвал да възстанови в съзнанието си. Quelle histoire![135]

След този мъдър коментар Симонини отишъл да си легне и се събудил на следващата, както си мислел, сутрин, целият потен като след нощ на кошмари и на стомашно неразположение. Но като седнал на писалището си, осъзнал, че се е събудил не на следващия ден, а на по-следващия. Докато той спял в продължение не на една, а на две нощи, неизбежният абат Дала Пикола не стига че сеел трупове в неговата лична клоака, а се намесил и с разказ за някои събития. С които той самият очевидно не бил запознат.

22.

Дяволът през XIX век

14 април 1897

Драги капитан Симонини,

Отново: там, където съзнанието Ви е помътено, у мен се събуждат ярки спомени.

И така, днес ми се струва, че най-напред се срещам с господин Ебютерн и после с отец Бергамаски. Отивам при тях от Ваше име, за да получа пари, които ще трябва (или би трябвало) да дам на Лео Таксил. После, този път от името на нотариус Фурние, отивам при Лео Таксил.

— Господине — казвам му, — не искам да използвам расото си като щит, за да ви приканя да признаете Иисус Христос, с когото се подигравате, и ми е все едно дали ще идете в ада, или не. Не съм дошъл тук, за да ви обещавам вечен живот, дошъл съм да ви кажа, че поредица от публикации, които разобличават престъпленията на масонството, би намерила публика от здравомислещи хора, която без колебание мога да определя като доста широка. Може би не подозирате колко може да помогне на една книга подкрепата на всички манастири, на всички енории, на всички архиепископии не само във Франция, а с течение на времето и по целия свят. За да ви докажа, че не съм тук, за да ви обръщам в правата вяра, а за да ви помогна да спечелите пари, ще ви кажа веднага какви са моите скромни изисквания. Достатъчно е да подпишете документ, който да ми гарантира (или по-точно на общностите от вярващи, които представлявам) двайсет на сто от бъдещите доходи от авторските ви права, а аз ще ви срещна с човек, който знае дори повече за тайните на масоните.

Предполагам, капитан Симонини, че сме се споразумели прословутите двайсет на сто от правата на Таксил да се поделят помежду ни. После съвсем безплатно му отправих друго предложение:

— Има и седемдесет и пет хиляди франка за вас, не ме карайте да ви казвам от кого идват, може би расото ми ще ви подсети. Седемдесет и пет хиляди франка са ваши още преди да започнете, и то само на доверие, ако още утре оповестите публично вашето преминаване към католицизма. Върху тези седемдесет и пет хиляди франка, добре ме чувате, седемдесет и пет хиляди, не трябва да плащате никакъв процент, защото в мое лице и в лицето на ония, които ме изпращат, имате хора, за които парите са дяволско творение. Пребройте ги: тук са седемдесет и пет хиляди.

Сцената е пред очите ми, сякаш я гледам на дагеротипия.

Веднага изпитах усещането, че Таксил се впечатли не толкова от седемдесет и петте хиляди франка и от обещанието за предстоящите авторски права (нищо, че от парите на масата очите му светнаха), колкото от мисълта, че ще направи невероятен пирует и той, закоравелият антиклерикал, ще стане ревностен католик. Предвкусваше стъписването на всички и новините за себе си по всички вестници. Много по-добре от измисления римски град на дъното на Женевското езеро.

Смееше се от удоволствие и вече правеше проекти за бъдещи книги, като му идваха и идеи за илюстрации.

— Ох — казваше той, — виждам вече цял трактат, по-вълнуващ и по-невероятен от роман, за тайните на масонството. На корицата крилат Бафомет и една отрязана глава, за да напомня за сатанинските ритуали на масоните… за Бога (извинете за напразното споменаване на името Божие, господин абате), това ще е новината на деня. Още повече, че обратното на онова, което пише в тъпите ми книги, да бъдеш католик и вярващ, и в добри отношения с духовниците, е нещо много достойно, и това се отнася и за семейството ми, и за съседите ми, които често ме гледат така, сякаш лично съм разпнал нашия Бог Иисус Христос. Та кой би могъл да ми помогне, казвате?

— Ще ви запозная с един оракул, с едно същество, което в състояние на хипноза разказва невероятни неща за паладианските ритуали.

* * *

Оракулът сигурно трябва да е била Диана Вон. За нея сякаш знаех всичко. Спомням си, че една сутрин отидох във Венсен като че ли винаги съм знаел адреса на клиниката на доктор Дю Морие. Клиниката е къща с неголеми размери, с малка изящна градина, в която няколко пациенти със спокоен вид се припичат на слънце, като апатично не си обръщат внимание един на друг.

Представих се на Дю Морие и му припомних, че сте му говорили за мен. Позовах се мъгляво на едно дружество от благочестиви дами, което помага на умствено разстроени младежи, и ми се стори, че на него някак му олекна.

— Трябва да ви кажа — каза той, — че днес Диана е във фаза, която мога да определя като нормална. Капитан Симонини сигурно ви е разказал случая, в тази фаза, за да бъдем ясни, имаме Диана като перверзна, тя се смята за член на една мистериозна масонска секта. За да не я разтревожа, ще ви представя като брат масон… надявам се, че като духовник нямате нищо против…

Въведе ме в стая, мебелирана семпло с гардероб и легло, в която една дама с фини правилни черти седеше на кресло, облицовано с бяла кожа; беше с мека коса, руса с медни отблясъци, събрана на върха на главата, гледаше високомерно; имаше малка, добре очертана уста. Устните й веднага се присвиха в насмешлива гримаса.

— Да не би доктор Дю Морие да иска да ме хвърли в майчините обятия на църквата? — попита тя.

— Не, Диана — каза й Дю Морие. — Въпреки расото това е брат.

— От кое течение? — веднага попита Диана.

Измъкнах се доста ловко.

— Не ми е позволено да казвам — прошепнах предпазливо — и вие сигурно знаете защо.

Последва съответната реакция.

— Разбирам — отвърна Диана. — Изпраща, ви Великият майстор от Чарлстон. Радвам се, че можете да му предадете моята версия на случилото се. Събранието беше на улица „Кроа Нивер“ в ложата „Les coeurs indivisibles“[136], сигурно я знаете. Трябваше да бъда посветена като Храмова майсторка и се представих с цялото възможно смирение, за да обожавам Луцифер, единствения добър бог, и да мразя Адонаи, лошия бог, бога отец на католиците. Приближих се към олтара на Бафомет пълна с плам, повярвайте ми, там ме чакаше София Сафо, която започна да ме разпитва за паладианските догми, а аз отговарях смирено. Какъв е дългът на една Храмова майсторка? Да ненавижда Иисус, да проклина Адонаи, да почита Луцифер. Не е ли това, което би искал Великият майстор?

Докато ми говореше, Диана ме беше уловила за ръцете.

— Разбира се, така е — отвърнах внимателно.

— И произнесох ритуалното слово, ела, ела, о, велики Луцифере, о, велики наклеветени от свещениците и от кралете! И потръпнах от съмнение, когато всички присъстващи, всеки вдигнал кинжала си, извика: „Nekam, Adonai, Nekam!“[137]. Ала в този момент, докато се качвах към олтара, София Сафо ми подаде един дискос, бях виждала такива само на витрините на магазините за църковни принадлежности и докато се питах какво прави тук този отвратителен предмет, свързан с римския култ, Великата майсторка ми обясни, че тъй като Иисус предал истинския Бог и на Тавор сключил престъпен договор с Адонаи и преобърнал реда на нещата, като превърнал собственото си тяло в хляб, наш дълг било да прободем с кинжал тази светотатствена нафора, с която всеки ден свещениците подновявали предателството на Иисус. Кажете ми, господине, иска ли Великият майстор този жест да бъде част от всеки ритуал на посвещаване?

— Не е мое право да се произнасям за това. Може би е по-добре да ми кажете какво направихте.

— Отказах, разбира се. Да пробода нафората значи да призная, че тя наистина е Христово тяло, а един паладианец не бива да вярва на тази лъжа. Да прободеш нафората е католически ритуал за вярващи католици!

— Мисля, че сте права — отвърнах аз. — Ще занеса посланието с вашето обяснение на Великия майстор.

— Благодаря, братко — рече Диана и ми целуна ръцете. После, почти небрежно, разкопча горнището на блузата си, показа снежнобялото си рамо и ми хвърли подканящ поглед. Но изведнъж се килна назад, сякаш обзета от конвулсии. Доктор Дю Морие извика една медицинска сестра и заедно с нея отнесе момичето на леглото. После каза:

— Обикновено когато е в такава криза преминава от едното състояние в другото. Още не е дошла в съзнание, гърчът е само в челюстта и в езика. Достатъчен е само един лек спазъм на яйчниците…

След малко долната челюст увисна с леко отклонение наляво, устата се изви напреки и остана отворена, така че в дъното се виждаше езикът, сгънат в полукръг, сякаш болната всеки момент щеше да го глътне. После езикът се отпусна, рязко се издължи и отведнъж изскочи от устата, като влезе и излезе няколко пъти с голяма скорост като от устата на змия. Накрая езикът и челюстта се върнаха към нормалното си положение и болната промълви:

— Езикът ми… дращи небцето… Имам паяк в ухото…

След кратко отпускане болната отново даде признаци на контракции на челюстта и на езика, успокоени както преди със спазми на яйчниците, ала не след дълго дишането стана затруднено, от устата излизаха откъслечни думи, тя гледаше втренчено, очите й се подбелиха и цялото тяло се вкамени; ръцете се извиха като дъги, китките се допираха отзад на гърба, краката й се изпънаха…

— Стъпалата се запъват като копита — коментира Дю Морие. — Това е епилептичната фаза. Нормално. Ще видите как ще последва клоунската фаза…

Лицето постепенно започна да се налива с кръв, устата се отваряше и затваряше на тласъци и от нея излизаше бяла пяна на големи мехури. Болната надаваше викове и стенания, пъшкаше, мускулите на лицето й бяха стегнати от спазми, клепачите ту се отваряха, ту се затваряха; болната сякаш беше акробатка, тялото й се извиваше в дъга и се опираше само на тила и на стъпалата.

За няколко секунди се наблюдаваше гледка като в цирк, сякаш дървена кукла с разхлабени стави е изпаднала в безтегловност, после болната падна на леглото и започна да заема пози, които Дю Морие определяше като „страстни“, най-напред почти заплашителни, сякаш иска да отблъсне някакъв нападател, после почти на палавница, сякаш кокетничи. Веднага след това придоби сладострастен вид на съблазнителка, която примамва клиента с неприлични движения на езика, после зае поза на любовна молба, с влажен поглед, протегнати ръце и сплетени пръсти, устните издадени напред като че за целувка, после извъртя очи така, че остана да се вижда само бялото им, и избухна в еротичен транс:

— О, мили господарю — мълвеше на пресекулки, — о, прекрасна змийо, свещена усойнице… аз съм твоята Клеопатра… тук на гърдите ми… ще ти дам да сучеш… о, любов моя, влез в мен…

— Диана вижда някаква свещена змия, която влиза в нея, други пък виждат как с тях се съединява Светото сърце. Като вижда фалическа форма или доминиращ мъжки образ, тя вижда онзи, който я е изнасилил като дете — обясни ми Дю Морие.

— За една истеричка това е едно и също. Може би сте виждали гравюри на света Тереза от Бернини: можете да я сбъркате с тази клетница. Мистичката е истеричка, срещнала своя изповедник преди своя лекар.

Междувременно Диана бе заела поза на разпната на кръст и беше влязла в някаква нова фаза, при която започваше да сипе неясни заплахи неизвестно към кого и да прави някакви страшни разкрития, докато се мяташе буйно из леглото.

— Да я оставим да си почине — каза Дю Морие. — Като се събуди, ще е влязла във втората фаза и ще е тъжна заради ужасните неща, които си спомня, че е говорила. Трябва да предадете на вашите благочестиви дами да не се плашат, ако настъпят кризи като тази. Достатъчно е да я държат неподвижна и да й натикат в устата носна кърпа, за да не си отхапе езика, но няма да е лошо и да я накарат да глътне няколко капки от течността, която ще ви дам.

После добави:

— Истината е, че това бедно създание трябва да бъде държано отделено от всички. А не мога повече да я държа тук, това не е затвор, а лечебно заведение, хората идват и си отиват, и е полезно, дори необходимо от терапевтична гледна точка, да си говорят, да им се струва, че живеят нормален и спокоен живот. Моите клиенти не са луди, просто са хора с разбити нерви. Кризите на Диана може да окажат влияние върху другите пациенти, а признанията, които прави в „злата“ фаза, без значение дали са верни, или не, смущават всички. Надявам се, че вашите благочестиви дами ще имат възможност да я изолират.

Впечатлението, с което останах от тази среща, беше, че докторът със сигурност се стреми да се отърве от Диана и иска да бъде държана на практика като затворничка, като се бои да не би да има контакт с други хора. Не само това, но и изпитваше сериозни опасения да не би някой да вземе на сериозно това, което говореше тя, и предупредително размахваше пръст, за да подчертае недвусмислено, че става дума за бълнуване на психически болна жена.

* * *

От няколко дни бях взел под наем къщата в Отьой. Нищо особено, но доста приветлива. Влизаше се в типичния малък салон на буржоазно семейство — диван в махагонов цвят с вехта тапицерия от кадифе от Утрехт, завеси от червена дамаска, часовник с две колонки върху камината с две вази с цветя от двете страни под стъклени похлупаци, масичка, опряна до огледало, и добре излъскан под, покрит с плочки. До него спалня, нея бях отредил за Диана: стените бяха тапицирани с перленосив моариран плат, а подът беше покрит с дебел килим на големи червени рози; пердетата до леглото и на прозореца бяха от същия плат с втъкани широки лилави ивици, които ги правеха не толкова монотонни. Над леглото беше закачена хромолитография, изобразяваща две влюбени пастирчета, а на една масичка имаше часовник, инкрустиран с изкуствени камъчета: от двете му страни две пълнички амурчета бяха кацнали върху букетче кремове във формата на свещник.

На горния етаж имаше още две спални. Едната я бях запазил за възрастна полуглухоняма и със склонност към чашката — предимството й беше, че не беше местна и бе готова на всичко, за да припечели нещичко. Не си спомням кой ме насочи към нея, но ми се стори идеална да се грижи за Диана, когато в къщата няма никой друг, а и да знае как да я успокоява, когато й дойде пристъп.

Между другото, докато пиша, осъзнавам, че старицата сигурно не е чувала нищо за мен от цял месец. Може и да съм й оставил достатъчно пари, за да преживее, но за колко време? Трябва да изтичам до Отьой, но си давам сметка, че не си спомням адреса: Отьой, но къде? Нима мога да ходя из целия квартал и да чукам на всяка врата, за да питам къде живее една истерична паладианка с раздвоена самоличност?

* * *

През април Таксил обяви публично преминаването си към католицизма и още през ноември излезе първата му книга с парещи разкрития за масонството, Les frères trois-points. По същото време го заведох да види Диана. Не скрих от него двойствената й природа и му обясних, че ни е необходима не като срамежливо момиче, а като непоправима паладианка.

През следващите месеци проучих Диана из основи и успях да поставя под контрол преходите от едно състояние в друго, като я упоявах с течността на доктор Дю Морие. Разбрах обаче, че е изнервящо да чакаш кризите, защото те бяха непредвидими, и трябваше да се намери начин състоянията на Диана да се сменят по команда: всъщност, изглежда, че така прави доктор Шарко със своите истерички.

Нямах магнетичната власт на Шарко и отидох в библиотеката да потърся някои по-традиционни трактати като De la cause de sommeil lucide[138] от стария (и истински) абат Фариа. Вдъхновен от тази книга и от други четива, реших да стисна с коленете си коленете на момичето, да хвана палците й с два пръста и да я гледам втренчено в очите и после, след поне пет минути, да си махна ръцете, да ги сложа върху раменете й, да ги прокарам по дължината на ръцете до върха на пръстите й пет-шест пъти, да ги поставя после на главата, да ги сваля бавно пред лицето й на разстояние от пет-шест сантиметра до под корема, като опирам другите си пръсти о ребрата й, и накрая да ги прокарам до коленете или чак до пръстите на краката.

От гледна точка на „благоприличието“, за „добрата“ Диана това беше твърде смело и в началото тя започваше да врещи (да ме прости Господ), че се опитвам да отнема девствеността й, ала ефектът беше толкова сигурен, че тя се успокояваше почти незабавно, задрямваше за няколко минути и след това се събуждаше в предишното си състояние. По-лесно беше да я върна във вторичното състояние, защото „лошата“ Диана явно изпитваше удоволствие от тези докосвания и се опитваше да удължи моите манипулации, като ги придружаваше с призивни движения на тялото и със сподавени стенания; за щастие не след дълго не успяваше да избегне хипнотичния ефект и пак задрямваше, иначе можех да имам проблеми както да продължа още този контакт, който ми носеше вълнения, така и да сдържам нейното отблъскващо сладострастие.

* * *

Мисля, че всеки от мъжки пол би смятал Диана за изключително привлекателно същество, поне доколкото мога да съдя аз, нали расото и призванието винаги са ме държали далеч от нищетата на секса; а Таксил беше очевидно човек с доста силни щения.

Докато ми поверяваше своята пациентка, доктор Дю Морие ми връчи едно вързопче с доста елегантните дрехи, които Диана била донесла, когато била приета в клиниката — знак, че семейството й трябва да е било заможно. В деня, в който й казах, че ще я посети Таксил, тя се нагласи с очевидно кокетство. Макар да изглеждаше бездушна и в двете си състояния, тя обръщаше подчертано внимание на малките женски подробности.

Таксил веднага я хареса много („хубава женска“, подшушна ми и примлясна) и по-късно, когато се опита да подражава на моите хипнотически процедури, продължаваше опипванията дори когато пациентката очевидно беше заспала, така че като по-притеснителен трябваше да се намесвам: „Май стига толкова!“.

Подозирам, че ако го бях оставил насаме с Диана, когато тя беше в първичното си състояние, той щеше да си позволи и други волности, а тя не би му ги отказала. По тази причина правех така, че нашите разговори с момичето да стават в присъствието и на трима ни. А понякога и на четирима. Защото за да стимулирам паметта и енергията на Диана като сатанистка и луциферианка (и нейните луциферски настроения), реших за подходящо да повикам и абат Булан.

* * *

Булан. Откакто архиепископът на Париж му беше забранил да служи, абатът се беше преселил в Лион, за да се присъедини към общността на кармелите, основана от Вентрас, който постоянно имаше видения и служеше с голяма бяла дреха с извезан на нея обърнат надолу червен кръст и с диадема с индийски фалически символ. Когато се молеше, тялото му левитираше, от което последователите му изпадаха в екстаз. По време на неговите литургии от нафорите капеха капки кръв, а се носеха и доста слухове за хомосексуални практики, за ръкополагане на жрици на любовта, за спасение на душата чрез свободната игра на сетивата, общо взето всички неща, към които Булан несъмнено имаше естествено влечение. Така че след смъртта на Вентрас той се обяви за негов наследник.

Поне веднъж в месеца идваше в Париж. Почти не можа да повярва, че ще може да изучи същество като Диана от демонологическа гледна точка (за да изгони от нея дявола — казваше той, но вече знаех как го прави). Беше над шестдесетте, но все още беше здрав мъж и няма как да не определя погледа му като магнетичен.

Булан слушаше какво разказва Диана — а Таксил благоговейно си водеше бележки, — но сякаш целите му бяха други и от време на време шепнеше на ухото на момичето насърчения или съвети, от които не успявахме да доловим нищо. Въпреки това ни беше полезен, защото сред масонските мистерии, които трябваше да разбулим, със сигурност беше пронизването с кинжал на осветени нафори и различните форми на черни литургии, а по тези въпроси Булан беше авторитет. Таксил си водеше бележки за различните демонични ритуали и в пасквилите, които публикуваше, се разпростираше все повече върху тях: неговите масони ги практикуваха на всяка крачка.

* * *

След като Таксил публикува няколко книги една след друга, малкото, което знаеше за масонството, започна да се изчерпва. Свежи идеи му идваха само от „лошата“ Диана, която в състояние на хипноза и с изцъклени очи разказваше сцени, на които може да беше присъствала или за които беше чувала в Америка, или просто си ги представяше. Бяха истории, от които ти спираше дъхът, и трябва да кажа, че макар и да имам известен опит (предполагам), те ме скандализираха. Например един ден взе да говори за инициацията на своя враг Софи Валдер, или Софи Сафо, или както там се казва, и не разбирахме дава ли си сметка за кръвосмесителния колорит на цялата сцена, ала със сигурност не я разказваше с неодобрителен тон, а с възбудата на човек, който е имал привилегията да я изживее.

— Баща й — започна бавно Диана — я приспа и докосна устните й с нажежено желязо… Трябваше да се увери, че тялото е изолирано от всякаква засада, която идва отвън… На шията й имаше гердан, една змия, увита на кълбо… Ето, баща й я маха, отваря един панер, изважда от него жива змия, слага я на корема й… Много красива е, сякаш танцува, докато се плъзга, изкачва се към шията на Софи, увива се около нея вместо гердана… Сега се качва към лицето, изважда трепкащия си език, насочва го към устните й и я целува със съскане. Колко е… прекрасна… хлъзгава… Софи се събужда, от устата й излиза пара, става и се изправя вдървена като статуя, баща й развързва корсета й и разголва гърдите й! И сега с една пръчица пише върху гърдите й въпрос, червените букви се врязват в плътта й, а змията, която сякаш е заспала, се събужда, съска и мърда опашката си върху голата плът на Софи, за да напише отговора.

— Откъде знаеш тези неща, Диана? — попитах.

— От Америка… Баща ми ме въведе в паладианството. После дойдох в Париж, може би бяха решили да съм по-далеч… В Париж срещнах Софи Сафо. Винаги е била мой враг. Когато не пожелах да правя това, което искаше, ме даде на доктор Дю Морие. И му каза, че съм луда.

* * *

При доктор Дю Морие съм, за да намеря следите на Диана.

— Разберете ме, докторе, моето братство не може да помогне на това момиче, без да знае откъде е и кои са родителите й.

Дю Морие ме гледа като че ли съм стена.

— Не знам нищо, казах ви. Поверена ми беше от една нейна роднина, която умря. Адресът на роднината ли? Може да ви се стори странно, но го нямам. Преди година в кабинета ми стана пожар и доста документи изгоряха. Нищо не знам за миналото й.

— Но от Америка ли дойде?

— Може би. Но говори френски без никакъв акцент. Кажете на вашите членове да не си създават прекалено много проблеми, защото е невъзможно момичето да излезе от състоянието, в което се намира, и да се върне към света. Нека се отнасят внимателно с нея, да я оставят да изживее дните си такава, каквато е — защото нали ви казвам, при толкова напреднало състояние на истерия не се живее дълго. Рано или късно ще получи силно възпаление на матката и медицинската наука няма да може да направи нищо.

Убеден съм, че лъже, може и той да е паладианец (какъв ти тук Велик Ориент) и да е решил да я унищожи като враг на сектата. Но това са си мои фантазии. Да продължа да говоря с Дю Морие е загуба на време.

Разпитвам Диана както в първичното й, така и във вторичното й състояние. Изглежда, не си спомня нищо. Носи златна верижка с медальон: образ на жена, която много прилича на нея. Забелязах, че медальонът се отваря, и дълго я молих да ми покаже какво има вътре, но тя ми отказва твърдо, със страх и дива решителност.

— Мама ми го даде — само това повтаря.

* * *

Ще станат четири години, откакто Таксил започна своята антимасонска кампания. Реакцията на католическия свят надхвърли очакванията ни: през 1887 година Таксил бе извикан от кардинал Рампола на частна аудиенция с папа Лъв Тринайсети. Официално легитимиране на неговата битка и началото на голям издателски успех. Както и материален.

Една лаконична, но много красноречива бележка датира от онези години: „Преподобни абате, струва ми се, че работата излезе извън рамките на нашата уговорка: искате ли да направите нещо по въпроса? Ебютерн“.

Няма връщане назад. Нямам предвид доходите от авторските права, които продължават да се стичат по най-въодушевяващ начин, а цялата съвкупност от натиск и съюзи, които бяха създадени с католицизма. Таксил е вече герой на антисатанизма и със сигурност не иска да се откаже от тази фирма.

Междувременно при мен идват и лаконични бележки от отец Бергамаски: „Всичко, изглежда, върви добре. Ами евреите?“.

Отец Бергамаски вече бе препоръчал на Таксил да се подават пикантни разкрития не само за масоните, а и за евреите. Но както Диана, така и Таксил не казваха нищо по този въпрос. По отношение на Диана това не ме изненадваше, може би в Америка, откъдето произхожда, има по-малко евреи, отколкото у нас, и проблемът й е чужд. Ала масонството гъмжи от евреи и обърнах внимание на това на Таксил.

— Знам ли? — каза той. — Никога не съм се сблъсквал с масони евреи и не знаех, че има такива. Никога не съм виждал равин в някоя ложа.

— Но те няма да ходят там облечени като равини! От един много добре осведомен йезуит знам, че самият монсиньор Мьорен, не какъв да е духовник, а цял архиепископ, ще докаже в новата си книга произхода на масонските ритуали от Кабалата и че юдейската Кабала е тази, която подтиква масоните към култа към дявола…

— Да оставим тогава да говори монсиньор Мьорен, ние и без това имаме доста друга работа.

Тази неохота на Таксил дълго ме интригуваше (дали пък не е евреин, питах се), докато не открих, че във връзка с журналистическите му и издателски дейности срещу него били заведени много дела ту за клевета, ту за обида на добрите нрави и трябвало да плаща доста солени глоби. Така задлъжнял много на разни лихвари евреи и все още не можел да се разплати с тях (защото на всичкото отгоре изхарчваше, без много да му мисли, немалките печалби от новите си антимасонски дейности). Затова се страхуваше да не би въпросните евреи, които засега мируваха, да го вкарат в затвора за дългове, ако се усетят застрашени.

Само въпрос на пари ли беше? Таксил може и да беше мошеник, ала все пак не беше лишен от чувства и например беше много привързан към семейството си. Така че по някаква причина изпитваше известно състрадание към евреите като жертви на преследване. Твърдеше например, че папите са покровителствали евреите, макар и като граждани втора категория.

През онези години се беше главозамаял: повярвал, че е факлоносец на католическата легитимистка и антимасонска мисъл, той реши да се включи в политиката. Не сварвах да следвам тези му ходове, но той се кандидатира за някакъв общински съвет в Париж и го избраха в конкуренция с мастития журналист Дрюмон, който се впусна в яростна антиеврейска и антимасонска полемика, а и имаше силно влияние в църковните среди. Дрюмон започна да инсинуира, че Таксил е интригант — като думата „инсинуира“ е може би твърде слаба.

През осемдесет и девета година Таксил написа пасквил срещу Дрюмон и понеже не знаеше за какво да го нападне (нали и двамата бяха антимасони), писа за неговата юдеофобия като форма на умствено отклонение. И си позволи дори упреци срещу погромите в Русия.

Дрюмон беше първокласен полемист и отговори с друг пасквил, в който пишеше с ирония за господина, който претендирал, че бил рицар на църквата, и получавал прегръдки и поздравления от епископи и кардинали, ала само няколко години преди това бил писал просташки и долни неща за свещениците и монасите, да не говорим за Иисус и за Дева Мария.

Няколко пъти ходих в дома на Таксил да си говоря с него, на партера на къщата му се намираше антиклерикалната книжарница и често ни прекъсваше жена му, която шушнеше нещо в ухото на мъжа си. Както разбрах по-късно, мнозина закоравели антиклерикали все още ходеха на този адрес, за да търсят антикатолическите трудове на вече ревностния католик Таксил, който имаше твърде много екземпляри от тях на склад, за да ги унищожи с лека ръка, и по тази причина черпеше от тези си запаси много внимателно, като никога не заставаше лично на първа линия, а изпращаше жена си. Никога не съм си правил илюзии относно искреността на неговото преминаване към католицизма: единственият философски принцип, от който се вдъхновяваше, беше, че парите non olet[139].

Само че и Дрюмон беше разбрал същото: той няколко пъти нападна марсилеца не само заради връзките му с евреите, а и задето не се е отрекъл истински от антиклерикализма. Това беше достатъчно, за да породи сериозни съмнения.

Налагаше се Таксил да контраатакува.

— Таксил — рекох му, — не искам да знам защо не желаете да се ангажирате лично срещу евреите, но не може ли да извадим някой, който да се занимае с тази работа?

— Защото няма никаква пряка връзка — отвърна Таксил и добави: — Всъщност разкритията ми не стигат, нито пък врели-некипелите, дето ги разправя нашата Диана. Създадохме публика, която иска нещо повече, сигурно вече не четат написаното от мен, за да разберат кроежите на враговете на Кръста, а просто заради интересното четиво, подобно на онези криминални романи, в които читателят неусетно застава на страната на престъпника.

* * *

Така се роди доктор Батай.

Таксил откри и се свърза отново с един стар приятел, лекар от флота, пътувал много из екзотични страни, където си пъхал носа в храмовете на какви ли не тайни религиозни секти, ала най-важното от всичко, бил безмерно начетен в областта на приключенските романи като например книгите на Бусенар или фантасмагориите на Жаколио, като Le Spiritisme dans le monde[140] или Voyage aux pays mystérieux[141]. Напълно споделях идеята да се търсят нови сюжети от света на художествената измислица (а от Вашите дневници разбрах, че тъкмо това сте направили и сте се вдъхновявали от Дюма и Сю): хората четат жадно за приключения по море и по суша заради едното удоволствие, после лесно забравят наученото и когато им разкажеш нещо, което са прочели в роман, като истинско, само смътно си спомнят, че са чували някъде за него, и то само потвърждава убежденията им.

Човекът, намерен от Таксил, беше доктор Шарл Ак: бил специалист по раждането с цезарево сечение, публикувал нещо за търговския флот, ала още не бил използвал разказваческия си дар. Изглежда, го гонела остра форма на алкохолизъм и явно бил без пукната пара. Това, което разбрах от неговите приказки, беше, че бил на път да публикува фундаментален труд срещу религиите и християнството като „истерия на кръста“, но като чу предложенията, се съгласи да напише за прослава и в защита на църквата хиляда разговора срещу обожателите на дявола.

Спомням си, че през 1892 година започнахме да издаваме на свитъци, които впоследствие станаха 240, един труд monstre[142], озаглавен Le diable au XIXe siècle[143], c хилещ се на корицата Луцифер с крила на прилеп и опашка на дракон, а подзаглавието гласеше „мистериите на спиритизма, луциферианското масонство, пълни разкрития за паладианството, магьосничеството и шаманството и целия модерен сатанизъм, окултния магнетизъм, луциферианските медиуми, Кабалата в края на века, магията на кръста на Розата, обсебванията в латентен вид, предвестниците на Антихриста“. Всичко това беше подписано от доктор Батай.

По принцип трудът не съдържаше нищо, което да не е било написано някъде преди това; Таксил или Батай бяха плячкосали цялата предходна литература и бяха забъркали бълвоч от нелегални култове, появявания на дявола, смразяващи кръвта ритуали, завръщане към храмовите литургии с неизбежния Бафомет и така нататък. Илюстрациите също бяха взети от други окултни книги, също преписвани една от друга. Единствените непубликувани дотогава картинки бяха портретите на великите майстори на масонските култове, които донякъде приличаха на онези афиши в американската прерия с портретите на издирваните престъпници, така че да ги разпознаят и да ги заловят живи или мъртви.

* * *

Кипеше трескав труд: с помощта на големи количества абсент Ак-Батай разказваше на Таксил измислиците си, а Таксил ги записваше и ги доукрасяваше, а Батай пък се занимаваше с подробностите, свързани с изкуството на отровителството или пък с описанието на екзотични градове и ритуали, които наистина бе виждал, докато Таксил бродираше върху най-новите бълнувания на Диана.

Батай например описваше скалата на Гибралтар като изпълнена с кухини и подземни пещери, където се извършват ритуалите на всички най-безбожни секти, или масонските измишльотини на сектите в Индия, или появите на Асмодей, а Таксил започваше да очертава профила на Софи Сафо. Понеже беше чел Dictionnaire infernal[144] от Колен дьо Планси, той предлагаше Софи да разкрие, че адските легиони са шест хиляди шестстотин шестдесет и шест, като всеки легион се състои от шест хиляди шестстотин шестдесет и шест демона. Макар и доста пиян, Батай успя да направи сметката и заключи, че дяволите и дяволиците достигат числото четирийсет и четири милиона четиристотин трийсет и пет хиляди петстотин петдесет и шест.

Проверихме и изумени казахме, че е прав, той удари по масата с юмрук и извика: „Виждате ли, че не съм пиян!“, и радостен се търкулна под масата.

Беше много вълнуващо да си представим токсикологическата лаборатория в Неапол, където се приготвяха отровите, с които да се поразят враговете на ложите. Шедьовърът на Батай беше, че измисли едно вещество, което без никаква химическа връзка наричаше манна, жаба се затваря в стъкленица, пълна с усойници и пепелянки, храни се само с отровни гъби, добавя се бучиниш, после животните се оставят да умрат от глад и труповете им се напръскват с пяна от пулверизиран кристал и еуфорбия, после всичко се слага в дестилатор и на бавен огън му се отнема влагата, като накрая се разделя пепелта от труповете от негоримите прахове, като по този начин се получават не една, а две отрови, едната течна, а другата на прах, и двете смъртоносни.

— Вече виждам как тези страници ще доведат до екстаз много епископи — хилеше се Таксил и се драпаше по слабините, както правеше в моменти на силно задоволство. И предвижданията му се оправдаваха, защото след всеки свитък на „Дяволът“ се получаваше писмо от някой прелат, с което той благодареше за смелите разкрития, които отваряли очите на толкова много вярващи.

От време на време прибягваха и до Диана. Само тя можеше да измисли Arcula Mystica[145] на Великия майстор от Чарлстон, малко ковчеже, такива на света имаше само седем: като се вдигне капакът, се виждаше сребърна фуния, подобна на ловен рог: вляво една жица от сребърни нишки бе закрепена за апарата от едната страна, а от другата за една мъничка пластина, която се вкарва в ухото, за да се чува гласът на хората, които говорят в един от шестте други апарата. Вдясно една емайлирана жаба изпускаше малки пламъчета от зейналата си уста сякаш за да е сигурно, че комуникацията е задействана, а седем малки златни статуетки представляваха както седемте основни добродетели според паладианците, така и седмината върховни ръководители на масоните. Та като натиснел основата на една от статуетките, Великият майстор давал знак на човека си в Берлин или в Неапол; ако в момента той не се намирал пред аркулата, по лицето му повявал топъл вятър и той пошепвал нещо като: „Ще съм готов след около час“, а на бюрото на Великия майстор жабата казвала на висок глас: „След час“.

Отначало се питахме дали историята не е малко гротескова, защото много години преди това някой си Меучи беше патентовал своя телетрофон или телефон, както се казва вече. Но тези финтифлюшки бяха още за богаташите, читателите не се предполагаше да ги познават, а необикновено изобретение като аркулата показваше несъмнено, че е вдъхновено от дявола.

От време на време се виждахме в дома на Таксил, понякога в Отьой; няколко пъти се осмелихме да работим в мишата дупка на Батай, но смесената воня, която се носеше там (на лошокачествен алкохол, на никога непрани дрехи и на храна, развалена отпреди седмици), ни караше да избягваме това място.

* * *

Един от проблемите, които имахме, беше как да характеризираме генерал Пайк, Великия майстор на Вселенското масонство, който ръководеше съдбините на света от Чарлстон.

Веднага щом започнахме да публикуваме „Дяволът“, излезе очакваният труд на монсиньор Мьорен, архиепископ на Порт Луи (къде е това по дяволите?), La Franc-Maçonnerie Synagogue de Satan[146], а доктор Батай, който поназнайваше английски, беше намерил по време на пътуванията си „Тайните общества“, книга, издадена в Чикаго през 1873 година с автор генерал Джон Фелпс, открит враг на масонските ложи. Трябваше само да прочетем написаното в тези книги, за да очертаем по-добре образа на този Велик старец, велик жрец на световното паладианство, може би основател на Ку Клукс Клан и участник в заговора, довел до убийството на Линкълн. Решихме, че Великият майстор на Висшия съвет на Чарлстон носи титлите Генерален брат, Суверенен командор, Мъдър майстор на Великата символична ложа, Таен майстор, Съвършен майстор, Вътрешен секретар, Предстоятел и Съдия, Майстор избран от Деветимата, Висш избраник на Петнайсетимата, Великолепен избран кавалер, Главатар на Дванайсетте племена, Велик майстор архитект, Велик шотландски избраник на Свещената дъга, Съвършен и величествен масон, Кавалер на Изтока и на Сабята, Княз на Ерусалим, Кавалер на Изтока и на Запада, Суверенен принц на Розовия кръст, Велик патриарх, Преподобен майстор ad vitam[147] на всички Символически ложи, Пруски Ноахически кавалер, Велик майстор на Ключа, Принц на Ливан и на Табернакула, Кавалер на Бронзовата змия, Суверенен Командор на Храма, Кавалер на Слънцето, Принц адепт, Велик шотландец на Свети Андрей Шотландски, Велик избраник кавалер Кадош, Съвършен посветен, Велик инспектор инквизитор Командор, Ясен и величествен Княз на Кралската Тайна, Трийсет и три, Най-могъщ Генерален командор Велик майстор на Пазителя на Свещения паладий, Суверенен папа на Всемирното масонство.

После цитирахме негово писмо, в което се осъждат крайностите на някои братя в Италия и в Испания, които, „движени от праведна омраза към бога на свещениците“, славели противника му под името Сатана — същество, измислено от измамата на духовниците, чието име никога не би трябвало да се произнася в една ложа. Така се осъждаха практиките на една генуезка ложа, която показала по време на публична проява знаме с надпис „Слава на Сатаната!“, ала после се откриваше, че осъждането е на сатанизма (християнско суеверие), докато всъщност масонската религия трябвало да се придържа към чистотата на луциферианската доктрина. Свещениците и тяхната вяра в дявола били създали Сатаната и сатанистите, вещици, вещери, шамани и черна магия, докато луциферианците били привърженици на светлата магия като тази на тамплиерите, техните стари учители. Черната магия била на последователите на Адонаи, злия бог, обожаван от християните, превърнал лицемерието в святост, порока в добродетел, лъжата в истина, вярата в абсурда в теологическа наука, и всичките му действия говорели за жестокост, подлост, омраза към човека, варварство, отхвърляне на науката. Обратно, Луцифер е добрият бог, който се противопоставя на Адонаи както светлината се противопоставя на сянката.

Булан се опитваше да ни обясни разликите между различните култове на това, което за нас си беше просто демонът:

— За някои Луцифер е паднал ангел, който вече се е покаял и може да стане бъдещият Месия. Има само женски секти, които смятат Луцифер за женско и добро същество, което се противопоставя на мъжкия и зъл Бог. Други пък наистина виждат в него Сатаната, проклет от Бог, но смятат, че Христос не е направил достатъчно за човечеството, и затова се посвещават на култа към врага на Бог — това са истинските сатанисти, тези, които отслужват черни литургии и така нататък. Има обожатели на Сатаната, които следват само своя вкус към магьосничеството, l’envoûtement[148], врачуването, и други, които правят от сатанизма истинска религия. Между тях са хора, които изглеждат като организатори на културни кръгове като Жозефен Пеладан, и още по-лошо, Станислас дьо Гета, който се изявявал в изкуството на отровителството. После идват паладианите. Култ за малцина посветени, чийто член бил и карбонар като Мадзини; говори се, че завоюването на Сицилия от Гарибалди е било дело на паладианците, врагове на Бог и на монархията.

Попитах го как така обвинява в сатанизъм и черна магия противници като Гета и Пеладан, докато според парижките клюки те пък на свой ред обвиняват в сатанизъм него самия.

— Ех — каза ми той, — в света на окултните науки границите между Злото и Доброто са много тънки и Доброто за някои е Зло за други. Понякога като в старите приказки разликата между фея и вещица е само във възрастта и красотата.

— Но как действат тези магии?

— Казват, че Великият майстор от Чарлстон се скарал с някой си Горгас от Балтимор, глава на отцепнически шотландски култ. Подкупил перачката му и успял да се сдобие с негова носна кърпичка. Сложил я да кисне в солена вода и всеки път, когато добавял сол, промърморвал: „Sagrapim melanchtebo rostromouk elias phitg“. После изсушил плата на огън от клончета от магнолия и в продължение на три седмици всяка сутрин се обръщал с призив към Молох с протегнати ръце и държал носната кърпичка така, сякаш я принася в жертва на демона. На третата събота изгорил носната кърпа в пламък от спирт, сложил пепелта върху бронзов поднос, оставил я така цяла нощ, на сутринта я омесил с восък и направил от нея кукла, човече. Такива дяволски творения се наричат dagyde[149]. Сложил този dagyde под кристален глобус, захранван от пневматична помпа, с която създал в глобуса вакуум. От този момент противникът му започнал да усеща ужасни болки и не можел да разбере от какво са.

— И умрял ли от тях?

— Това са тънкости, може би целта не е била да се стига дотам. Важното е, че с магията може да се действа от разстояние, и това е, което Гета и неговите хора правят с мен.

Не можел да ми каже повече, но Диана, която слушаше, го гледаше с обожание.

* * *

В подходящия момент след натиск от моя страна Батай отдели цяла глава на присъствието на евреите в масонските секти, като стигна чак до окултистите от осемнайсети век и разкри съществуването на пет хиляди масони евреи, обединени тайно наред с официалните ложи, така че техните ложи нямаха имена, а бяха обозначени само с цифра.

Действахме своевременно. Струва ми се, че точно през онези години в някакъв вестник започна да се употребява хубавият израз антисемитизъм. Ставахме част от „официално“ течение, спонтанното недоверие към евреите ставаше доктрина, подобно на християнството или идеализма.

На тези събирания присъстваше и Диана и щом споменахме еврейските ложи, тя на няколко пъти повтори: „Мелхиседек“. Какво ли си спомняше? После продължи:

— По време на патриаршеския съвет отличителният знак на евреите масони… сребърна верижка на врата, на която виси златна плочка… представлява скрижалите на Закона… закона на Мойсей…

Идеята беше добра и ето че нашите евреи, събрани в храма на Мелхиседек, си разменяха опознавателни знаци, пароли, поздрави и клетви, които явно бяха еврейски, като Grazzin Gaizim, Javan Abbadon, Bamachec Bamearach, Adonai Bego Gal-chol. Естествено, единственото, което се вършеше в ложата, беше да се заплашва Светата римска църква и както обикновено Адонаи.

Така Таксил (прикриван от Батай), от една страна, задоволяваше своите поръчители духовниците, а от друга, не дразнеше кредиторите си евреи. Макар че вече би могъл и да се разплати с тях: за първите пет години Таксил получи от доходи от права триста хиляди франка (чисти), от които впрочем шестдесет хиляди бяха за мен.

* * *

Към 1894 година вестниците пишеха непрекъснато за един армейски капитан, някой си Драйфус, който продал военна информация на германското посолство. Сякаш нарочно престъпникът беше евреин. Дрюмон веднага се зае със случая на Драйфус, а на мен ми се струваше, че и свитъците на „Дяволът“ трябва да допринесат със смайващи разкрития. Таксил обаче твърдеше, че е по-добре да не се замесваме в шпионски истории.

Едва впоследствие разбрах това, което той бе усетил интуитивно: че да се говори за еврейския принос към масонството е на сметка, но да се обвинява Драйфус означава да се инсинуира (или разкрие), че освен евреин Драйфус е също и масон, а това не би било особено разумен ход, като се има предвид, че масонството процъфтяваше във войската и мнозина измежду висшите офицери, които изправяха Драйфус пред съда, сигурно бяха масони.

* * *

Пък и не ни липсваха други полета за работа — и от гледна точка на публиката, която си бяхме създали, нашите карти бяха по-силни от картите на Дрюмон.

Приблизително година след появата на „Дяволът“ Таксил ни каза:

— В крайна сметка всичко, което излиза в „Дяволът“, е дело на доктор Батай и защо трябва да му се вярва? Нужна ни е паладианка, която се е кръстила, за да ни разкрие най-загадъчните тайни на сектата. Пък и виждали ли сте някога хубав роман без жена? Представихме София Сафо в неприятна светлина, тя не може да предизвика симпатията на читателите католици дори да се кръсти. Трябва ни някой, който от пръв поглед да изглежда мил, макар и все още сатанист, а лицето му да е сякаш озарено от идващото всеки момент кръщение, една наивна паладианка, попаднала в мрежите на франкмасоните, но която малко по малко се освобождава от това иго и се прислонява отново в обятията на религията на дедите си.

— Диана — казах веднага. — Диана е почти живият образ на това в какво може да се превърне една кръстила се грешница, като се има предвид, че е ту едната, ту другата почти по команда.

И ето, че в свитък номер 89 на сцената излезе Диана.

Бе представена от Батай, но за да се направи появата й по-истинска, тя веднага му написа писмо, в което казваше, че не е много доволна от начина, по който е представена, като дори критикуваше илюстрацията, на която беше нарисувана в стила на „Дяволът“. Трябва да кажа, че портретът беше по-скоро на мъж и ние незабавно придадохме на Диана по-женствен образ, като твърдяхме, че е направен от художник, който я посетил в парижкия й хотел.

Диана направи дебюта си в списанието Le Palladium régénère et libre[150], нещо като орган на паладианците отцепници, които имаха смелостта да опишат в най-малки подробности култа към Луцифер и светотатствените изрази, използвани по време на ритуалите. Ужасът, който вдъхваше паладианството, изповядвано по този начин, беше толкова очевиден, че някой си каноник Мюстел в своето Revue Catholique[151] говореше за отцепническото течение на Диана като за преддверие към приемане на кръщението. Диана даде признаци на живот и изпрати на Мюстел две банкноти по сто франка за неговите бедни. Мюстел призова читателите си да се молят Диана да приеме вярата.

Кълна се, че Мюстел не беше нито измислен, нито платен от нас, но той сякаш следваше нашия сценарий. Към неговото списание се присъедини и La Semaine Religieuse[152], вдъхновена от монсиньор Фава, епископ на Гренобъл. Всеки, който се беше абонирал за свитъците на Palladium Régénère (който, разбира се, спря да излиза), можеше да прехвърли абонамента си върху Mémoires или да си получи парите обратно. По мое впечатление, с изключение на няколко фанатици читателите приеха преминаването на другата страна на барикадата. Всъщност след като прие кръщението Диана разказваше също толкова невероятни истории, колкото и като грешница, а именно от това се нуждаеше публиката — и такава беше основната идея на Таксил, а не разликата между разказа за любовните забежки на Пий Девети и хомосексуалните ритуали на някой сатанист масон. Хората искат да четат за забранени неща, и това е.

А именно забранени неща обещаваше Диана: „Ще напиша за всичко, което ставаше в Триъгълниците и на което попречих, доколкото ми стигнаха силите, какво винаги съм презирала и какво съм смятала за добро. Ще отсъди публиката…“

Браво на Диана. Бяхме създали един мит. Тя не знаеше, живееше в забвението, дължащо се на лекарствата, които й даваха, за да я държат спокойна, и се подчиняваше само на нашите (Боже мой, не, на техните) ласки.

В съзнанието ми отново изплуват моменти на силна възбуда. В покръстената Диана се съсредоточаваха страстите и любовта на свещеници и епископи, майки с деца, покаяли се грешници. Пелрен разказваше, че някоя си Луиз, тежко болна, отишла на поклонничество в Лурд под закрилата на Диана и се излекувала чудодейно. „Ла Кроа“, най-големият католически всекидневник, писа: „Току-що прочетохме коректурите на първия вариант на «Мемоарите на една бивша паладианка», които мис Вон започва да публикува, и все още сме в плен на неизразимо вълнение. Колко възхитителна е Божията благодат в душите, които й се отдадат…“ Някой си монсиньор Лазарески, делегат на Светия престол в Централния комитет на Антимасонския съюз, в чест на покръстването на Диана накарал да отслужат тридневна литургия за благодарност в църквата „Сакро Куоре“ в Рим, а химн за Жана д’Арк, приписван на Диана (само че беше ария от някаква оперета, композирана от един приятел на Таксил за не знам кой мюсюлмански султан или халиф), беше изпълнен на антимасонските празненства на Римския комитет и в някои базилики.

И в този случай, сякаш ние сме го измислили, в подкрепа на Диана се намеси една мистичка, кармелитка от Лизийо, почти светица въпреки младата си възраст. Тази сестра Тереза на Младенеца Иисус и на Светия Лик, след като получила екземпляр от мемоарите на покръстената Диана, толкова се трогнала от нея, че я включила като действащо лице в своя театрална оперета, написана за сестрите й монахини, „Тържество на смирението“, в която действащо лице е дори Жана д’Арк. И изпрати на Диана снимка, преоблечена като Жана д’Арк.

Мемоарите на Диана се превеждаха на много езици; кардиналът викарий Пароки я поздрави за нейното покръстване, което определи като „великолепно тържество на Благодатта“, монсиньор Винченцо Сарди, апостолически секретар, писа, че Провидението позволило на Диана да бъде част от тази гнусна секта, за да може след това по-лесно да я срази, а Civilta Catolica твърдеше, че мис Диана Вон, „издигната от бездната на мрака до божествената светлина, сега използува преживяното в служба на църквата с публикации, които нямат равни на себе си като точност и полезност“.

* * *

Все по-често се виждах с Булан в Отьой. Какви бяха отношенията му с Диана? Няколко пъти, когато се отбивах внезапно в Отьой, ги заварвах прегърнати, като Диана гледаше към тавана сякаш изпаднала в екстаз. Може пък да беше влязла във вторичното си състояние, току-що да се беше изповядала и да се наслаждаваше на пречистването си. По-съмнителни ми изглеждаха отношенията й с Таксил. Все така влизайки ненадейно я заварих отпусната на дивана в обятията на Таксил, лицето му беше като на погълнал цианкалий. Много добре, казах си, все някой трябва да задоволява плътските щения на „лошата“ Диана, а не исках това да съм аз. Да имаш плътски отношения с жена си е доста особено, а с луда да не говорим.

Когато съм с „добрата“ Диана, тя слага целомъдрено главата си на рамото ми и през сълзи ме моли да й простя. Топлината на главата й върху бузата ми, и дъхът й, от който лъха на покаяние, ме карат да потръпвам — затова веднага се отдръпвам и карам Диана да коленичи пред нечий свят образ да се моли за опрощаване на греховете си.

* * *

В паладианските кръгове (имаше ли ги наистина? Много анонимни писма сякаш го доказваха, може би и защото едно нещо започва да съществува, ако заговориш за него) се изричаха смътни заплахи срещу предателката Диана. А междувременно се случи нещо, което ми убягва. Иска ми се да кажа: смъртта на абат Булан. Но пък си го спомням смътно до Диана и през следващите години.

Поисках да изстискам прекалено много от паметта си. Трябва да си почина.

23.

Дванайсет добре прекарани години

Из дневниците от 15 и 16 април 1897

На това място страниците от дневника на Дала Пикола се кръстосват, бих казал, яростно с дневника на Симонини, като понякога и двамата пишат за едни и същи неща, макар и от противоположни гледни точки, но и самите страници от дневника на Симонини стават разхвърляни, като че ли му е трудно да си спомни едновременно различни събития, хора и обстановки, с които е бил в досег през онези години. Отрязъкът от време, който възстановява Симонини (често обърквайки хронологията, като слага като първо нещо, което, както изглежда по всичко, се е случило след това), би трябвало да покрива мнимото покръстване на Таксил през 96-а или 97-а. Поне дузина години са представени в поредица от бързи бележки, някои почти стенографски, сякаш той се бои да не изчезнат спомените, които изникват в съзнанието му, като тези бележки се редуват с по-пространни преразкази на разговори, размишления, драматични събития.

Поради което Разказвачът, като се оказва лишен от тази уравновесена vis narrandi[153], която не достига и на автора на дневника, ще се ограничи с разделянето на спомените в малки главички, сякаш нещата са станали едно след друго, докато всъщност по всяка вероятност те са се случвали всички едновременно — например Симонини излиза от разговор с Рачковски, за да се срещне същия следобед с Гавиали. Но каквото, такова, както се казва.

Салонът Адам

Симонини си спомня как, след като тласнал Таксил по пътя към вярата (и защо ли впоследствие Дала Пикола му е отнел това?), решил ако не точно да се присъедини към масонството, то да започне да посещава повече или по-малко републикански среди, където, представял си той, щял да намери колкото си искаш републиканци. Благодарение на посредничеството на онези, с които се бил запознал в книжарницата на улица „Дьо Бон“, и особено на Туснел, бил приет в салона на Жюлиет Дюмесин, сега вече госпожа Адам, съпруга на депутат от републиканската левица, основател на „Креди Фонсие“ и впоследствие пожизнен сенатор. Така че този дом красели парите, висшата политика и култура: намирал се най-напред на булевард „Поасониер“ и сетне на булевард „Малезерб“, а самата домакиня била доста известна писателка (била публикувала дори биография на Гарибалди) и там ходели държавници като Гамбета, Тиер и Клемансо, писатели като Прюдом, Флобер, Мопасан, Тургенев. Симонини срещнал също и малко преди смъртта му самия Виктор Юго, вдървен от възрастта, от униформата си на сенатор и от последиците на мозъчен инсулт.

Симонини не бил свикнал да посещава тези среди. Вероятно някога през онези години срещнал в „Ше Мани“ Фройд (както си спомня в дневника си от 25 март) и се усмихнал, когато той му казал, че за да може да иде на вечеря у Шарко, трябва да си намери фрак и черна папийонка. Сега и на Симонини му се наложило да си купи фрак и папийонка и не само това, а и нова хубава брада от най-добрия (и най-дискретния) производител на перуки в Париж. Все пак, въпреки че като младеж бил учил нещичко и си бил създал известна култура, а през парижките години не пренебрегвал книгите, все пак се чувствал неловко, когато се водел бляскав, ерудитски, понякога, дълбок разговор, участниците в който показват постоянно, че са à la page[154]. Затова си мълчал, слушал всичко с внимание и се ограничавал само да споменава за някои отдавнашни факти от въоръжената борба по време на експедицията на Гарибалди в Сицилия, а Гарибалди винаги се е котирал добре във Франция.

Бил объркан. Бил се подготвил да чуе не само републикански, което било най-малкото за времето си, а и направо революционни изказвания, а вместо това Жюлиет Адам обичала да се обгражда с руснаци, явно свързани с царистките среди, била англофобка, подобно на приятеля си Туснел, а в списанието си „Нувел Ревю“ давала трибуна на Леон Доде[155], основателно смятан за реакционер, докато пък баща му Алфонс се смятал за искрен демократ — но извън това, за чест на мадам Адам, и двамата били приети в салона й.

Не било ясно и откъде идвала антиеврейската полемика, която често оживявала разговорите в салона. Дали това била омразата на социалистите към еврейския капитализъм, чийто представител бил прочутият Туснел, или от мистическия антисемитизъм, идващ от Юлиана Глинка: тясно свързана с руските окултни среди, тя не била забравила ритуалите на бразилското кандомбле, в които я инициирали като момиче, когато баща й работел като дипломат, а била и от най-близките на великата пророчица на парижкия окултизъм от онова време мадам Блаватска.

Недоверието на Жюлиет Адам към евреите било неприкрито и Симонини присъствал на една вечер, по време на която били четени на глас няколко откъса от руския писател Достоевски, който явно бил използвал разкритията за Великия кахал на Брафман, с когото Симонини се бил срещал.

— Достоевски казва, че понеже многократно са губили територията и независимостта си, законите и дори донякъде религията си, но въпреки това са оцелявали още по-единни отпреди, тези толкова витални, толкова изключително силни и енергични хора не биха могли да устоят на всичко това, без да си имат държава, поставена над съществуващите държави, една status in statu[156], която те са опазвали винаги и навсякъде, дори в периодите на най-страшните преследвания срещу тях, като се изолирали и чуждеели от народите, с които живеели, но без да се сливат с тях, придържайки се към един фундаментален принцип: „Дори ако си разпилян по цялата Земя, няма значение, вярвай, че всичко, което ти е обещано, ще стане, а дотогава живей, оцелявай, присъединявай се, възползвай се и чакай, чакай…“

— Този Достоевски е голям майстор на реториката — коментирал Туснел. — Виждате ли как започва с разбиране, симпатия, осмелявам се да кажа дори уважение към евреите: „Може и аз да съм враг на евреите, така ли? Може ли изобщо някой да е враг на тази нещастна раса? Обратното, казвам и пиша, че всичко, което се изисква от чувството за човечност и справедливост, всички изисквания на човечеството и на християнския закон трябва да бъде направено за евреите…“ Хубаво обещание. Но после пък показва как тази нещастна раса се опитва да унищожи християнския свят. Брилянтен ход. Не е нещо ново, защото може би не сте чели „Комунистически манифест“ на Маркс. Започва със силен театрален ефект: „Един призрак броди из Европа“, после ни предлага история от птичи поглед на социалните борби от древния Рим до днес, а от страниците, посветени на буржоазията като революционна класа, ти спира дъхът. Маркс ни показва тази нова неустоима сила, която преминава през цялата планета, нещо като дъха на Създателя в началото на Битие. И в края на тази възхвала (която, кълна се, е истински възхитителна) ето че на сцената се появяват подземните сили, породени от триумфа на буржоазията: капитализмът изважда от недрата си собствените си гробокопачи, пролетариите. И те заявяват: „Сега ние искаме да ви унищожим и да ви вземем всичко, което е било ваше“. Прекрасно. Така постъпва Достоевски с евреите, оправдава заговора им, който позволява тяхното оцеляване в историята, и ги разобличава като враг, който трябва да бъде унищожен. Достоевски е истински социалист.

— Не е социалист — намесила се Юлиана Глинка с усмивка. — Той е визионер и затова казва истината. Нали виждате как изпреварва на пръв поглед по-разумното възражение, че може през вековете те да са имали своя държава в държавата, но пък е имало и преследвания, които са я породили, и тази държава би изчезнала, ако евреинът получи равни права с правата на местното население. Грешка, предупреждава ни Достоевски! Дори ако получат права като останалите граждани, евреите никога няма да изоставят дръзката идея, че ще дойде един Месия, който с меча си ще подчини всички народи. Заради това евреите предпочитат едно-единствено занятие, търговията със злато и бижута; така при идването на Месията няма да се чувстват свързани със земята, която ги е приютила, и ще могат да отнесат със себе си цялото си богатство, когато — както поетично казва Достоевски — ще блесне зората и избраният народ ще си вземе от старата къща кимвала, тимпана и рога и среброто и свещените предмети.

— Във Франция винаги сме били прекалено снизходителни към тях — заключил Туснел, — а днес владеят борсата и са господари на банките. По тази причина социализмът може да бъде само антисемитски… Не е случайно, че евреите възтържествуваха във Франция точно когато тук възтържествуваха новите принципи на капитализма, които идваха от другата страна на Ламанша.

— Прекалено опростявате нещата, господин Туснел — казала Глинка. — В Русия сред отровените от революционните идеи на този Маркс, когото хвалите, има много евреи. Те са навсякъде.

И се обърнала към прозорците на салона, сякаш те чакат с кинжали зад ъгъла на улицата. А Симонини, обзет от завърналите се детски страхове, се сетил за Мордехай, който нощем се качвал по стълбището.

Да работиш за Охранката

Симонини веднага видял в Глинка своя бъдеща клиентка. Започнал да сяда до нея и дискретно я ухажвал — не без известно усилие. Нашият човек не бил добър ценител на женския чар, ала все пак забелязвал, че лицето й е като на белка, а очите й твърде близки до основата на носа, докато Жюлиет Адам, макар и да не била вече такава, каквато я знаел отпреди двайсет години, била все още красива добре сложена дама с привлекателна царственост.

Все пак Симонини не стигнал твърде далеч по отношение на Глинка и изслушвал фантазиите й, като се преструвал, че го интересуват фантасмагориите на госпожата как във Вюрцбург благодарение на някакъв хималайски гуру имала видение и така получила достъп до някакво откровение. Така че това бил сюжет, за който можел да предложи антиеврейски материал, подходящ за склонността й към езотериката. Още повече че се носел слух, че Юлиана Глинка била племенница на генерал Ожевски, доста видна фигура в руската тайна полиция, и че чрез него под някаква форма била на заплата от Охранката, имперската тайна полиция — като в това си качество била свързана (не се знаело дали като служителка, като сътрудничка или като пряка конкурентка) с новия завеждащ всички разследвания в чужбина Пьотър Рачковски. Един ляв вестник, „Льо Радикал“, направил догадката, че Глинка се издържа, като постоянно предава сведения за руските терористи в изгнание — което значело, че посещава не само салона на Адам, а и други подобни, неизвестни на Симонини.

Трябвало да приспособи към вкусовете на Глинка сцената от гробището в Прага, като премахне дългите описания на икономическите планове и засили месианските елементи в речите на равините.

Като заемал малко от Гужно и друга подобна литература от онова време, Симонини накарал равините да пофантазират за завръщането на Владетеля, избран от Бог за Цар на Израил и предопределен да помете всички несправедливости на гоите. По този начин включил в историята за гробището най-малко две страници месиански фантасмагории от рода на „въпреки страшната мощ на Сатаната царството на тържествуващия Цар на Израил приближава към нашия нездрав свят; Царят, роден от кръвта на Сион, Антихристът, се приближава към трона на всемирното могъщество“. Като съобразил обаче, че в царистките среди плашела самата мисъл за република, добавил, че само републиканска система, основана на народния вот, би могла да позволи на евреите да подкупват мнозинствата, които да гласуват закони, полезни за целите им. Само че тези глупаци неевреите, казвали равините, си мислели, че при републиката има повече свобода, отколкото при автокрацията; точно обратното е, при автокрацията управляват мъдреците, а при либералния режим управлява плебсът и за евреите е лесно да го манипулират. Не трябвало да се опасяват, че републиката може да съжителства с крал: случаят на Наполеон Трети бил пресен и доказвал, че републиките могат да създават и императори.

Симонини си спомнил обаче и разказите на дядо си и обогатил речите на равините с едно дълго изложение как действа и как би трябвало да действа тайното правителство на света. Интересно, но впоследствие Глинка не осъзнала, че това били всъщност аргументите на Достоевски — или пък го осъзнала и тъкмо заради това ликувала, че един много стар текст подкрепя тезите на Достоевски, като по този начин доказва, че той е прав.

И така, в гробището в Прага се разкривало, че евреите кабалисти са вдъхновили кръстоносните походи, чиято цел била да върнат на Ерусалим статута на център на света, разбира се, благодарение също (Симонини знаел, че тук може да черпи от много разнообразни източници) и на неизбежните тамплиери. Жалко, че след това арабите изтикали кръстоносците в морето, а тамплиерите, както се знае, свършили зле, иначе планът щял да успее няколко века по-рано.

В тази перспектива, припомняли равините в Прага, и хуманизмът, и Френската революция, и войната за независимост в Америка допринесли да се подкопаят основите на християнството и на уважението към монарсите, като така подготвили завоюването на света от евреите. Естествено, за да осъществят плана си, на евреите им се наложило да създадат фасада на почтеност, а именно франкмасонството.

Симонини ловко преработил стария Барюел, непознат, разбира се, за Глинка и за нейните руски поръчители, и наистина генерал Ожевски, на когото Глинка изпратила доклада, решил да извлече от него два текста: по-късият съвпадал повече или по-малко с първоначалния вариант на сцената в Прага и бил публикуван в някои тамошни списания — като се забравяло (или се твърдяло, че публиката е забравила, или пък просто не знаела), че десет години преди това речта на равина, взета от книгата на Гьодше, вече била разпространена в Петербург, като през следващите години се появила и в Antisemiten-Katechismus[157] от Теодор Фрич[158]; другият текст излязъл като брошура под заглавие „Тайна еврейства“[159], удостоен с предговор от самия Ожевски, където за първи път се посочвало, че в текста се разкриват връзките между масонството и еврейството, и едното и другото проводници на нихилизма (в онези времена в Русия това било много тежко обвинение).

Естествено Ожевски изпратил на Симонини полагащото му се възнаграждение, Глинка достигнала до точката (тя го плашела и си била за плашене) да му отдаде тялото си като справедлива отплата за юначеството му — ала Симонини успял да се отърве от този ужас, като с помощта на биещо на очи треперене на ръцете и на множество целомъдрени въздишки дал да се разбере, че участта му е доста сходна с тази на Октав дьо Маливер, за когото десетилетия наред клюкарствали читателите на Стендал.

От този момент Глинка изгубила интерес към Симонини, и той към нея. Но един ден, като влизал в „Кафе дьо ла Пе“ за един обикновен déjeuner à la fourchette[160] (котлети и бъбреци на скара), Симонини я видял седнала на една маса заедно с някакъв доста пълен и вулгарно изглеждащ буржоа, с когото обсъждала нещо, като разговорът очевидно бил напрегнат. Спрял се да я поздрави и Глинка нямало как да не го представи на този господин Рачковски, който го изгледал със силен интерес.

Симонини не разбрал причините за това внимание, но след време разбрал какви са, когато един ден на вратата на магазина се звъннало и на прага се появил самият Рачковски. С широка покровителствена усмивка той минал през магазина, качил се по стълбището за горния етаж, влязъл в кабинета и седнал на креслото до писалището.

— Нека да говорим делово, ако обичате.

Бил рус като руснак, макар и прошарен като мъж, прехвърлил трийсетте. Устните му били месести и чувствени, носът голям, веждите като на славянски дявол, усмивката му била като на приветлив звяр, а интонацията на „Охранное отделение“, това значи Отдел по сигурността, тайни разузнавателни служби, подчинени на Министерството на вътрешните работи. Така наречената Охранка била създадена след атентата срещу цар Александър Втори през 1881 година, за да пази императорското семейство. Малко по малко обаче се наложило да се занимава със заплахата от тероризма на нихилистите и се наложило да създаде разклонения за наблюдение и в чужбина, където гъмжало от бегълци и емигранти.

— Ето защо съм тук при вас, заради интересите на страната ми. Всичко да излезе наяве. Кой се крие зад терористите? Ясно ли е?

— Ясно. А аз какво?

— Да караме поред. Отпуснете се, не се страхувайте да ми кажете, ако научите нещо за терористични групи. Разбрах, че навремето сте сигнализирали на френските служби за опасни антибонапартистки групи, а могат да се издадат само приятели, или поне хора, с които общуваш. Не съм някоя срамежлива мимоза. По едно време и аз имах връзки с руските терористи, това е минало, но тъкмо заради това направих кариера в антитерористичните служби, там работят ефикасно само онези, които като новобранци са били членове на подривни групи. За да служиш компетентно на закона, трябва преди това да си го нарушавал. Тук във Франция имате примера с вашия Видок, който стана началник на полицията едва след като е бил каторжник. Внимавайте с, как да кажа, прекалено чистите полицаи. Те са просто мишоци. Но да се върнем към нас. Напоследък научихме, че сред терористите има и евреи интелектуалци. По поръчение на някои хора от царския двор се опитвам да докажа, че евреите подриват моралните устои на руския народ и заплашват самото му съществуване. Ще чуете да се казва, че съм протеже на министър Вите, който се ползва със славата на либерал, и че той не се вслушва в мен по тези въпроси. Но човек не бива да служи на настоящия си началник, а да се подготви да служи на следващия. Така че не искам да си губя времето. Видях какво сте дали на госпожа Глинка и реших, че по-голямата част от него е боклук. Естествено е, при положение че сте си избрали за занаят вехтошарството, тоест продавате употребявани вещи на по-високи цени от тези на новите. Но преди няколко години в „Контампорен“ извадихте унищожителни документи, които сте получили от дядо си, и бих се изненадал, ако нямате други като тях. Казват, че знаете много за много неща (тук Симонини трепнал, вкусвайки отново преимуществата на своя план да не изглежда вече като шпионин). Така че от вас искам сериозни материали. Мога да различавам плявата от зърното. Плащам. Само че ако материалът не е добър, се дразня. Ясно ли е?

— Но какво искате по-точно?

— Ако знаех, нямаше да ви плащам. При мен работят хора, които знаят как да съставят добре един документ, но им трябва съдържание. И не мога да тръгна да обяснявам на почтения руски поданик, че евреите очакват Месията, тия неща не интересуват нито мужика, нито земевладелците. Това очакване на Месията трябва да бъде свързано по някакъв начин с техните джобове.

— Но защо се целите точно в евреите?

— Защото в Русия има евреи. Ако бях в Турция, щях да се целя в арменците.

— Значи искате евреите да бъдат изтребени, също като — сигурно го познавате — Осман бей.

— Осман бей е фанатик, а освен това той самият е евреин. По-добре стойте далеч от него. Не искам да изтребвам евреите, евреите всъщност са най-добрите ми съюзници. Искам да укрепя моралните устои на руския народ и не желая (не го желаят и хората, на които искам да угодя) народът да насочи недоволството си срещу царя. Следователно той се нуждае от враг. Няма смисъл да търся врага, как да го кажа, в монголите или татарите например, както са правили едно време самодръжците. За да е разпознаваем и страшен, врагът трябва да е у дома или на прага на дома ти. Та затова евреите. Божието провидение ни ги е изпратило да ги използваме, за Бога, и да се молим непрекъснато да има по някой и друг евреин, когото да мразим и от когото да се страхуваме. За да дадеш надежда на народа, ти трябва враг. Не помня кой казва, че патриотизмът е последното убежище на негодниците: като нямаш морални принципи, развяваш някое знаме, а мръсниците винаги се позовават на чистотата на расата си. Националната идентичност е последното убежище на обидените от живота. И така чувството за идентичност се основава на омразата, на омразата към онези, които не са същите като теб. Трябва да възпитаваме омразата като гражданска страст. Врагът е приятел на народите. Винаги имаш нужда да мразиш някого, за да оправдаваш собствената си нищета. Истинската първична страст е омразата. А любовта е ненормално състояние. Затова именно е бил убит Христос: говорел е срещу природата. Не можеш да обичаш някого през целия си живот, от тази невъзможна идея се раждат изневярата, майцеубийството, предателството на приятеля… Обаче можеш да мразиш някого цял живот. Трябва обаче този някой да го има, за да може да ни позволява да подхранваме омразата си. Омразата стопля сърцето.

Дрюмон

След този разговор Симонини се разтревожил. Рачковски сериозно го бил предупредил, че ако не му дава непубликуван материал, ще се „ядоса“. Не че Симонини бил изчерпал източниците си, напротив, бил събрал доста страници за многобройните си протоколи, ала имал усещането, че от него се иска нещо повече, нещо, което да е свързано по-отблизо със злободневието. Накратко, искал не да продаде своето гробище в Прага просто в нов вариант, но и да вдигне цената му. Така че решил да чака.

Доверил се на отец Бергамаски, който също постоянно го притискал за още антимасонски материали.

— Виж тази книга — му казал йезуитът. — Това е „La France juive“[161] от Едуар Дрюмон[162]. Стотици страници. Този Дрюмон очевидно знае за тях повече от теб.

Симонини неохотно прелистил томчето отгоре-отгоре.

— Но това са същите неща, които писа Гужно преди повече от петнайсет години!

— И какво от това? Книгата се продава много, явно читателите й не познават Гужно. Да не би да смяташ, че руският ти клиент е чел Дрюмон? Нали си майстор на преработките? Хайде върви да подушиш какво се говори и какво се прави в тези среди.

Било лесно да влезе във връзка с Дрюмон. В салона на Адам Симонини спечелил благоволението на Алфонс Доде и той го поканил на вечеринките, които организирал. Когато не бил ред на салона на Адам, те ставали в къщата му в Шампрозе, където били посрещани любезно от Жюлиа Доде личности като братята Гонкур, Пиер Лоти, Емил Зола, Фредерик Мистрал и въпросния Дрюмон, който започвал да става известен след публикуването на „La France juive“. През следващите години Симонини започнал да общува с него най-напред чрез Антисемитската лига, която била основана от Дрюмон, а после и в редакцията на „Ла Либър Парол“.

Дрюмон бил с коса като лъвска грива и с дълга черна брада, носът му бил гърбав и очите пламтящи като два въглена, така че можело да го сбъркаш (ако следваш тогавашните представи) с някой еврейски пророк; и наистина, в неговото антиеврейство имало нещо месианско, сякаш самият Вседържител му е поверил специалната мисия да унищожи избрания народ. Симонини бил като хипнотизиран от настървението на Дрюмон срещу евреите. Той ги мразел, как да го кажем, някак от сърце, от дън душа, по призвание — по силата на някакво влечение, което сякаш замествало сексуалното. Дрюмон бил не философски и политически антисемит като Туснел, нито теологически като Гужно, а бил еротичен антисемит.

Било достатъчно да го чуеш как говори по време на дългите и безсмислени заседания на редакцията.

— На драго сърце написах предговора към книгата на абат Депорт за тайната на кръвта при евреите. Тука става дума не само за средновековни практики. Дори днес еврейските баронеси, които държат салони, слагат детска кръв в сладките, които предлагат на гостите си.

И още:

— Семитът е меркантилен, алчен, интригант, хитрец, а ние арийците сме ентусиасти, епични, рицари, безкористни, откровени, доверчиви до наивност. Семитът е земен, не вижда нищо отвъд настоящето, да сте намирали в Библията да се говори за задгробния живот? Ариецът винаги е обхванат от страстта по трансцендентното и е син на идеала. Християнският бог е горе в небето, еврейският се появява ту на планина, ту в някой гъсталак, но никога по-нависоко. Семитът е търговец, ариецът е земеделец, поет, монах и преди всичко войник, защото се опълчва на смъртта. Семитът няма творчески способности, да сте виждали някога музиканти, художници, поети евреи, да сте виждали евреин да е направил научно откритие? Ариецът е изобретател, а семитът се възползва от изобретенията му.

После цитирал написаното от Вагнер: „Невъзможно е дори да си помислим, че личност от античността или от новите времена, герой или любовник, се представлява от евреин, без при това неволно да се почувстваме поразени колко нелепо е едно такова представяне. Онова, което особено ни отвращава, е особеният акцент, който характеризира говора на евреите. Особено силно дразнят слуха ни острите, съскащи, скърцащи звуци на този език. Естествено е толкова антипатичното ни вродено безплодие на еврейското племе да достига върха си в пеенето, което е най-живият, най-автентичен израз на индивидуалното чувство. Можем да признаем на евреина артистична склонност към кое да е друго изкуство нежели към изкуството на пеенето, от каквато склонност, изглежда, е лишен по самата си природа“.

— Тогава как да си обясним, че превзеха музикалния театър? — попитал някой. — Росини, Майербер, Менделсон, Джудита Паста[163], все евреи…

— Може би защото не е вярно, че музиката е висше изкуство — предположил друг. — Не казва ли онзи немски философ, че тя стои по-долу от изобразителното изкуство и литературата, защото безпокои дори оногова, който не иска да я слуша? Ако някой свири близо до теб мелодия, която не харесваш, си принуден да я слушаш, също както ако някой извади от джоба си носна кърпичка, напоена с есенция, която те отвращава. Силата на арийците е в литературата, а днес тя е в криза. За сметка на това музиката, чувствено изкуство за мекушави и болни, тържествува. Евреинът е най-големият любител на плача сред всички животни след крокодила, всички евреи са музиканти. Евреите са все пианисти, цигулари, виолончелисти.

— Да, но само като изпълнители, паразити на великите композитори — възразявал Дрюмон. — Споменахте Майербер и Менделсон, второкласни музиканти, ала Делиб и Офенбах не са евреи.

Всичко това довело до оживени спорове дали евреите са чужди на музиката, или пък музиката е еврейско изкуство само по себе си, ала мненията се разминавали.

Когато започнали да проектират Айфеловата кула, да не говорим когато я завършили, гневът на Антисемитската лига достигнал върха си: била дело на един германски евреин, еврейският отговор на „Сакре Кьор“. Може би най-войнственият антисемит от групата, дьо Биез, който започвал своите доказателства за низшия характер на еврейската раса от факта, че те пишат на обратно, а не като нормалните хора, казвал:

— Самата форма на това вавилонско творение показва, че мозъкът им не е направен като нашия…

После заговорили за алкохолизма, истински бич за Франция по онова време. Говорело се, че в Париж потреблението на алкохол било 141 000 хектолитра годишно!

— Алкохолът — казвал някой — се разпространява от евреите и от масонството, които усъвършенстваха своята традиционна отрова аква тофана. Сега произвеждат едно токсично вещество, което прилича на вода и съдържа опиум и испанска муха. Предизвиква отпадналост и идиотизъм, а след това води до смърт. Слагат го в алкохолните напитки и то подтиква към самоубийство.

— А порнографията? Туснел (понякога дори социалистите казват верни неща) писа, че тя е емблема на евреина, който не се срамува да се отърколва в низостта и безчестието. От друга страна, Талмудът казва, че да сънуваш изпражнения е добро предзнаменование. Всички неприлични публикации се издават от евреи. Идете на улица „Дю Кроасан“, този пазар за порнографски списания. Там са в едно дюкянче (еврейско), и са изобразени сцени на разврат, монаси, които се чифтосват с момичета, свещеници, които бичуват голи жени, покрити само с косите си, приапови сцени, чревоугодието на пияни калугери. Хората минават и се смеят, дори семейства с деца! Това е, извинете ме за думата, тържеството на Ануса. Каноници содомити, задници на монахини, бичувани от духовници мръсници…

Другата обичайна тема било еврейското номадство.

— Евреинът е номад, но за да избяга от нещо, а не за да открива нови земи — припомнил Дрюмон. — Ариецът пътешества, открива Америка и незнайни земи и после ги разработва. Вижте им само приказките. Евреите впрочем никога не са имали достатъчно фантазия, за да измислят някоя хубава приказка, техните семитски братя, арабите, разказаха историите от „Хиляда и една нощ“, в които някакъв човек открива мех, пълен със злато, пещера с откраднати съкровища, бутилка с добър дух — и всичко му се подарява от небето. Каква разлика с арийските приказки, вземете например търсенето на Граала, там всичко трябва да се спечели чрез борба и саможертва.

— Въпреки всичко това — намесвал се някой от приятелите на Дрюмон — евреите все пак са успели да оцелеят при всякакви враждебни обстоятелства…

— Разбира се — продължавал Дрюмон с пяна на устата от злоба, — невъзможно е да ги унищожиш. Всеки друг народ, когато мигрира в различна среда, не издържа на новия климат и храна и отслабва. Колкото повече се местят евреите, толкова по-издръжливи стават, като насекомите.

— Като циганите са, и те като тях никога не боледуват. Дори ако се хранят с умрели животни. Може би им помага канибализмът и затова отвличат деца…

— Не е казано, че канибализмът удължава живота, вижте само негрите в Африка: канибали са, а измират в селата си като мухи.

— Тогава как се обяснява имунитетът на евреина? Средната продължителност на живота при тях е петдесет и три години, а при християните е трийсет и седем. Още през Средните векове е забелязан феноменът, че евреите изглеждат по-устойчиви на епидемии от християните. Изглежда, че у себе си носят една постоянна чума, която ги пази от обикновената чума.

Симонини обяснявал, че тези теми вече били третирани от Гужно, ала в кръга на Дрюмон не ги било грижа толкова за оригиналността на идеите, колкото за тяхната истинност.

— Е, добре — казвал Дрюмон, — по-устойчиви от нас са на физическите болести, но се поддават по-лесно на психическите заболявания. Това, че постоянно живеят сред сделки, спекулации и заговори, вреди на нервната им система. В Италия един душевноболен се пада на триста четирийсет и осем евреи, при католиците е един на седемстотин и осем. Шарко направи интересни проучвания на руските евреи, а за тях знаем, защото те са бедни, във Франция обаче са богати и крият болестите си в клиниката на доктор Бланш, като плащат луди пари. Знаете ли, че Сара Бернар държи в спалнята си бял ковчег?

— Раждат два пъти повече деца от нас. Броят им по света е повече от четири милиона.

— Още в Изход се казва, че синовете Израилеви се умножили като мравки и се увеличили безмерно, и станали много могъщи и изпълнили земята.

— И ето че сега са тук. И са били тук дори когато не сме подозирали кои са. Кой е Марат? Истинското му име е Мара. Бил от сефарадско семейство, изгонено от Испания, което приело протестантството, за да прикрие еврейския си произход. Марат: издигнал се от проказата, умрял в мръсотия, душевно болен от мания за преследване и после от мания за убийство, типичен евреин, който си отмъщава на християните, като изпраща възможно повече от тях на гилотината. Вижте портрета му в музея „Карнавале“, там ясно личи, че е страдал от халюцинации, че е бил невропат подобно на Робеспиер и останалите якобинци, вижте само колко асиметрични са двете части на лицето му, което издава неуравновесеност.

— Революцията е била дело главно на евреите, това се знае. Но и Наполеон, който мрази папата и се съюзява с масоните, и той ли е бил семит?

— Изглежда, да, и Дизраели го е казвал. Балеарските острови и Корсика са служели за убежище на прогонени от Испания юдеи, които после взели имената на господарите, на които служели преди това, Орсини и Бонапарт.

Във всяка компания има по един gaffeur[164], този, който задава неподходящ въпрос в неподходящ момент. И ето че се прокраднал и следният въпрос:

— Ами Иисус? Бил е евреин, а пък умрял млад, бил безразличен към парите, мислел си само за небесното царство…

Отговорът дошъл от Жак дьо Биез:

— Господа, това, че Христос е бил евреин, е легенда, пусната в обръщение именно от евреите, каквито били свети Павел и четиримата евангелисти. Всъщност Иисус бил от келтската раса като нас французите, които сме били завладени от латините много по-късно. А преди да бъдат покварени от латините, келтите били народ от завоеватели, чували ли сте някога за галатите, които стигнали чак до Гърция? Галилея се казва така заради галите, които я колонизирали. А пък и митът за девата, която родила син, е келтски и друидски мит. Само като погледнем портретите, с които разполагаме, ще видим, че Иисус е бил рус и със сини очи. И говорел срещу обичаите, срещу суеверията, срещу пороците на евреите, и е точно обратното на това, което евреите очакват от Месията, нали казва, че царството му не е на този свят. Евреите били монотеисти, а Иисус лансирал идеята за Троицата, защото се вдъхновявал от келтския политеизъм, затова го убили. Евреин бил Каиафа, който го осъдил, евреин бил Юда, който го предал, евреин бил Петър, който се отрекъл от него…

През същата година, когато основал „Ла Либър Парол“, Дрюмон имал щастието или интуицията да възседне скандала с Панамския канал.

— Много просто — обяснявал той на Симонини, преди да започне кампанията си. — Фердинан дьо Лесепс, същият, който прокопа Суецкия канал, е натоварен да прокопае Панамския провлак. Трябвало да се изразходват шестстотин милиона франка и Лесепс създал дружество с анонимен капитал. Строежът започва през 1881 година след хиляди трудности. Лесепс има нужда от още пари и пуска публична подписка. Но вече бил използвал част от събраните пари, за да подкупва журналисти и така да укрива трудностите, които постепенно се появявали, като например факта, че през 1887 година била изкопана само половината от провлака, а били похарчени вече хиляда и четиристотин милиона франка. Лесепс търси помощ от Айфел, евреина дето построи онази ужасна кула, после продължава да събира средства и да ги използва, за да подкупва както печата, така и разни министри. Така преди четири години Компанията на Канала фалира и осемдесет и пет хиляди французи, които бяха дали капаро за подписката, изгубиха всичките си пари.

— Тази история е известна.

— Да, но сега можем да докажем, че тези, които са насочвали ръката на Лесепс, са били еврейските финансисти, между които барон Жак дьо Рейнах (барон с пруско име!). Утрешният „Ла Либър Парол“ ще вдигне много шум.

И наистина вдигнал шум, като замесил в скандала журналисти, правителствени чиновници, бивши министри, Райнах се самоубил, някои важни личности отишли в затвора, Лесепс се отървал по давност, Айфел се измъкнал на косъм. Дрюмон тържествувал като човек, който бичува лошите нрави, но най-важното било, че давал нови аргументи на антиеврейската си кампания.

Някоя и друга бомба

Още преди да се сближи достатъчно с Дрюмон Симонини бил извикан от Ебютерн както обикновено в Нотър Дам.

— Капитан Симонини — казал му той, — преди години ви дадох задача да подтикнете онзи Таксил към антимасонска кампания, която да е сякаш цирково изпълнение и да се обърне срещу най-вулгарните антимасони. Човекът, който от ваше име бе гарантирал пред мен, че всичко ще бъде държано под контрол, беше абат Дала Пикола, на когото дадох доста пари. Сега обаче ми се струва, че този Таксил прекалява. Тъй като вие ми изпратихте абата, гледайте да го притиснете, а той, от своя страна, да притисне Таксил.

Тук Симонини признава пред себе си, че в паметта му има бяло петно: струва му се, че абат Дала Пикола е трябвало да се занимава с Таксил, но не си спомня да му е възлагал каквото и да било. Спомня си само, че е казвал на Ебютерн, че би могъл да се заинтересува от случая. После му казал, че за момента продължава да се интересува от евреите и е на път да влезе във връзка със средите около Дрюмон. Изненадал се колко положително бил настроен Ебютерн към тази група. Нима преди не му бил повтарял постоянно, че правителството не искало да се замесва в антиеврейски кампании, попитал той?

— Нещата се променят, капитане — отвърнал му Ебютерн. — Виждате ли, до не много отдавна евреите бяха просто нещастници, които живееха в гета, както е все още в Русия или в Рим, или пък бяха банкери, както е у нас. Бедните евреи се занимаваха с лихварство и медицина, но забогателите финансираха двора и забогатяваха благодарение на дълговете на краля, като му намираха пари за неговите войни. В този смисъл винаги бяха на страната на властта и не се месеха в политиката. И понеже се интересуваха от финансовите дела, не се занимаваха с промишленост. После се случи нещо, за което и ние си дадохме сметка със закъснение. След Революцията държавите имаха нужда от финансиране в по-голям обем, отколкото можеха да им осигурят евреите, и постепенно евреите изгубиха монополната си позиция в банките. А междувременно малко по малко, и си даваме сметка за това едва сега, революцията донесе равенството между всички граждани. Ама оставете евреите бедняци в гетата, евреите навлязоха и в буржоазията, и то не само в едрата буржоазия на капиталистите, а също и в дребната буржоазия на различните професии, на държавния апарат и на армията. Знаете ли колко офицери евреи постъпват в армията всеки ден? И да беше само армията: евреите постепенно се промъкнаха в подривната дейност на анархистите и комунистите. Ако в началото революционните сноби бяха настроени антиеврейски, понеже се бореха против капитализма, а евреите в крайна сметка се оказваха съюзници на правителството, сега е модно да си опозиционен евреин. Защото кой беше този Маркс, за когото говорят толкова много нашите революционери? Един обеднял буржоа, който живееше на гърба на жена си аристократка. И не можем да забравим, че цялото висше образование е в техни ръце, от Колежа до Екол дез Отз Етюд, държат в ръцете си всички театри в Париж и голяма част от вестниците, вижте само „Льо Журнал де Деба“, който е официалният орган на висшите банкови среди.

Симонини още не разбирал какво се опитва да постигне Ебютерн сега, когато евреите станали прекалено нахални. Когато го попитал за това, Ебютерн отговорил с неопределено махване с ръка:

— Не знам. Трябва обаче да внимаваме. Проблемът е доколко можем да се доверим на тази нова категория евреи. Но внимание, нямам предвид фантазиите, които се разправят за някакъв си еврейски заговор за завоюването на света! Тези буржоа евреи вече не припознават себе си като членове на общността, от която произхождат, и често ги е срам от нея, ала същевременно са граждани, на които не може да се вярва, защото са истински французи едва от неотдавна. А утре могат и да се окажат предатели, може би в комбина с еврейски буржоа прусаци. Във времената на пруското нахлуване повечето от шпионите бяха елзаски евреи.

Тъкмо били на път да си вземат довиждане, когато Ебютерн добавил:

— Между другото, по времето на Лагранж сте имали вземане-даване с някой си Гавиали. Вие сте били причината да го арестуват.

— Да, беше начело на атентаторите на улица „Дьо ла Юшет“. Май са всички в Кайен или някъде там.

— Не и Гавиали. Неотдавна е избягал и има данни, че е в Париж.

— Нима може да се избяга от Дяволския остров?

— Може да се избяга от всяко място, достатъчно е да ти стиска.

— Защо не го арестувате?

— Защото добър майстор на бомби сега може да ни се окаже полезен. Издирихме го: вехтошар е в Клинянкур. Защо не го придърпате към нас?

Не било трудно да се намерят вехтошарите в Париж. Макар и да ги имало навсякъде из града, тяхното царство било между улица „Муфтар“ и улица „Сен Медар“. Онези, които имал предвид Ебютерн обаче били към Порт дьо Клинянкур и живеели в едно поселище от бараки, покрити с клони, и неизвестно защо на това зловонно място през лятото растели слънчогледи.

Наблизо преди време се намирал така нареченият „Ресторант на Мокрите крака“, клиентите трябвало да чакат реда си на улицата и след като влязат, срещу една дребна монета имали право да бръкнат с една огромна вилица в казана и който каквото бодне, ако има късмет да е мръвка, добре, ако ли не, по някой морков — и после вън.

Вехтошарите имали своите hôtels garnis[165]. В тях нямало много неща: легло, маса, два продънени стола. По стените религиозни картини или гравюри от намерени на боклука стари романи. По някое парче от огледало, необходимо за неделния тоалет. Тук вехтошарят сортирал находките си: кокали, порцелан, стъкла, стари панделки и копринени парцали. Денят започвал в шест часа сутринта и ако след седем вечерта градските полицаи (или както всички били започнали да ги наричат, flics[166]) намирали някого още на работа, го глобявали.

Симонини отишъл да търси Гавиали на мястото, на което би трябвало да бъде. В края на търсенето в една bibine[167], където се продавало не само вино, а и абсент, за който се говорело, че е отровен (сякаш обикновената анасонлийка не е достатъчно отровна), му посочили един индивид. Симонини си бил спомнил, че когато се запознал с Гавиали, нямал брада, и си я бил обръснал за случая. Били минали двайсетина години, ала смятал, че все още е разпознаваем. Неразпознаваем бил обаче самият Гавиали.

Лицето му било бяло, сбръчкано, бил с дълга брада. От омазнената му яка, от която се показвал съвсем слабият му врат, висяла жълтеникава вратовръзка, повече приличаща на въже. Носел дрипава шапка, бил облечен със зеленикав редингот, а отдолу със смачкана жилетка, обувките му били с петна от засъхнала кал, сякаш не ги е чистил с години, потънали в кал били дори връзките им. Нито един от вехтошарите обаче не обръщал внимание на Гавиали, защото и те самите не били облечени по-добре.

Симонини се представил и очаквал Гавиали да ахне радушно. Ала той го изгледал сурово и рекъл:

— Как се осмелявате да ми се мяркате изобщо пред погледа, капитане? — И като видял почудата на Симонини, продължил: — Да не ме мислите за глупак? Нали видях как тогава стражарите пристигнаха и започнаха да стрелят срещу нас, а вие доубихте онзи нещастник, когото ни изпратихте като ваш агент? А ние оцелелите се озовахме на един платноход за Кайен и вие не бяхте с нас. Лесно е да сметнеш две плюс две. За петнайсет години безделие в Кайен човек поумнява: дадохте идеята за съзаклятието, за да можете след това да го издадете. Сигурно добре се печели от този занаят.

— И какво? Искате да си отмъстите, така ли? Вече дори не приличате на човек и дори хипотезата ви да е вярна, полицията би трябвало да се вслушва в мен: само да предупредя когото трябва и пак ще се озовете в Кайен.

— За Бога, капитане, не. Годините в Кайен ме накараха да помъдрея. Когато е конспиратор, човек трябва да слага в сметката срещата с някой mouchard. Това е като игра на стражари и апаши. Пък и виждате ли, някой е казал, че с годините всички революционери стават защитници на трона и на църквата. Мен тронът и църквата не ме интересуват кой знае колко, но за мен ерата на великите идеали свърши. В тази Трета република не е ясно къде се намира тиранът, когото да убиеш. Мога все още да правя едно нещо: бомби. А фактът, че идвате да ме търсите, значи, че търсите бомби. Ами добре, стига да плащате. Виждате къде живея. Би ми стигнало да сменя жилището и ресторанта. Кого трябва да изпратя на смърт? Подобно на всички едновремешни революционери съм се превърнал в продажник. Сигурно добре познавате този занаят.

— Искам бомби от вас, Гавиали, не знам още какви и къде. Ще говорим за това, когато дойде моментът. Мога да ви обещая пари и да помогна да се заличи миналото ви, както и да ви намеря нови документи.

След като Гавиали заявил, че е готов да служи на всеки, който му плаща добре, Симонини на първо време му дал толкова, колкото да преживява, без да събира вехтории поне месец. Каторгата е най-добрият начин да накараш някого да слуша онези, които са на власт.

По-късно Ебютерн казал на Симонини какво трябва да направи Гавиали. През декември 1893 година един анархист, Огюст Ваян, хвърлил малка адска машина (пълна с гвоздеи) в Камерата на депутатите и извикал: „Смърт на буржоазията! Да живее анархията!“. Жестът бил символичен.

— Ако бях искал да убия, щях да сложа в бомбата ловджийски патрони — казал Ваян по време на процеса. — Няма да лъжа само и само за да ви направя удоволствието да ми отрежете главата.

За назидание все пак му отрязали главата. Но не в това бил проблемът: службите били загрижени, че подобни жестове може да изглеждат героични и да започнат да им подражават.

— Злите учители — обяснил Ебютерн на Симонини — оправдават и насърчават терора и социалните напрежения, а самите те си стоят кротко в своите клубове и в своите ресторанти и си говорят за поезия и си пият шампанското. Вземете онова евтино журналистче Лоран Таяд (той също е и депутат и затова има двойно по-силно влияние върху общественото мнение). Той писа за Ваян следното: „Какво значение имат жертвите ако жестът е бил красив?“ За държавата Таядовците са по-опасни от Ваяновците, защото е трудно да отрежеш главата на такива като тях. Трябва да им се даде публично урок на тия интелектуалци, дето никога и пукната пара не плащат.

Урокът трябвало да бъде организиран от Симонини и Гавиали. Няколко седмици по-късно в ресторант „Фойо“, тъкмо в ъгъла, в който Таяд ходел да си хапва скъпи ястия, избухнала бомба и той изгубил едното си око (Гавиали наистина бил гений, бомбата била замислена така, че жертвата да не умре, а да бъде ранена колкото трябва). Проправителствените вестници се впуснали да коментират саркастично колкото им душа искало, като например: „И какво, господин Таяд, красив ли беше жестът?“. Добър удар за правителството, за Гавиали и за Симонини. А освен окото си Таяд изгубил и репутацията си.

Най-доволен бил Гавиали, а Симонини си мислел колко хубаво било да върнеш към живота и вярата в него човек, който е изгубил злочесто всичко това заради злочестите случайности на живота.

През онези години Ебютерн възложил на Симонини и други задачи. Скандалът с Панамския канал започвал вече да не прави впечатление на общественото мнение, защото когато новините са все едни и същи, след известно време доскучават. Дрюмон изгубил интерес към случая, ала други пък все още го раздухвали и разбира се, правителството било разтревожено заради тези (как би се казало днес?) нови и нови припламвания на огъня. Трябвало вниманието на публиката да се отклони от остатъците на тази вече остаряла история и Ебютерн поискал от Симонини да организира някой хубав бунт, който да заеме първите страници на вестниците.

Да се организира бунт не е лесно, казал Симонини, а Ебютерн му отвърнал, че най-склонни да лудуват са студентите. Най-подходящо било да се започне нещо сред студентите и след това да се включи в него някой специалист по обществени безредици.

Симонини нямал връзки със студентските среди, ала веднага си помислил, че сред студентите най-много го интересуват онези с революционни наклонности, и особено анархистите. Кой познавал най-добре кръговете на анархистите? Този, чиято професия била да ги инфилтрира и да ги разобличава, сиреч Рачковски. Така се свързал с Рачковски, който в опит да се усмихне приятелски показал вълчите си зъби и попитал защо и как.

— Искам само няколко студенти, които да вдигнат малко олелия, като им се нареди.

— Лесна работа — отговорил руснакът. — Идете в „Шато Руж“.

„Шато Руж“ било на външен вид сборище за нещастници в Латинския квартал на улица „Галанд“. Влизало се през вътрешен двор, фасадата била боядисана в червен цвят като на гилотина и с влизането си човек се задушавал от воня на гранясала мазнина, на мухъл, на топлени и претопляни супи, които с течение на годините били оставили осезаеми следи по омазнените стени. Не е ясно как и защо било така, като се има предвид, че в заведението трябвало да си носиш храната сам, то ти давало само вино и посуда. Зловонният облак от тютюнев дим и газени лампи сякаш приспивал десетките клошари, насядали по трима-четирима на маса, задрямали с глава, опряна на рамото на съседа.

Във вътрешните две помещения обаче нямало скитници, а дърти уличници с евтини бижута, четиринадестгодишни курвички с вече предизвикателен вид, с кръгове под очите, по лицата им избивала бледност, признак на туберкулоза, както и квартални непрокопсаници с набиващи се на очи пръстени с фалшиви скъпоценни камъни и с рединготи, по-добри от рединготите на дрипльовците от първото помещение. В тази разпътна суматоха насам-натам ходели добре облечени дами и господа във вечерно облекло, защото посещението на „Шато Руж“ се било превърнало в задължително преживяване: късно вечер, след като представленията в театрите свършели, пристигали луксозни каляски и tout Paris[168] тръгвал да се наслаждава на опиянението от утайката на обществото — а за целта на нея вероятно й се плащало и й се давал безплатен абсент от собственика на заведението, за да може да привлича почтените буржоа, които плащали двойно за същия този абсент.

Насочен от Рачковски, в „Шато Руж“ Симонини се запознал с някой си Фейол, по професия търговец на човешки зародиши. Бил възрастен човек, който прекарвал вечерите си в „Шато Руж“, където изхарчвал припечеленото през деня за осемдесетградусова ракия. Денем ходел от болница на болница и събирал зародиши и ембриони, които после препродавал на студентите от Медицинския факултет. Освен на алкохол смърдял на разложена плът и заради миризмата, която издавал, се налагало да седи сам дори сред смрадта на „Шато Руж“; говорело се обаче, че се радвал на множество познанства в студентските среди, особено сред онези, които от години били нещо като професионални студенти, по-склонни към какви ли не буйства, отколкото към изучаването на зародиши, и готови да се отдават на шумни веселби всеки път, когато им се удаде случай.

Случило се така, че именно по това време младежите от Латинския квартал били ядосани на един стар сухар, сенатора Беранже, когото бързо кръстили с прякора Татко Благоприличие. Малко преди това той внесъл закон, чиято цел била да се предотвратят посегателствата срещу добрите нрави, на които (твърдял той) първите жертви ставали именно студентите. Поводът бил представленията на някоя си Сара Браун, която полугола и сочна (и вероятно изпотена, помислил си Симонини с погнуса) се показвала на сцената на „Бал де Катрз Ар“.

Тежко на всеки, който се опитвал да отнеме на студентите простите удоволствия на воайорството. Поне групата, контролирана от Фейол, вече правела планове да иде някоя нощ под прозорците на сенатора и да вдигне олелия. Трябвало само да се разбере колцина имат намерение да участват, като се направи така, че в близост да има и други индивиди, готови да дадат едно рамо. Срещу скромна сума Фейол щял да се погрижи за всичко. На Симонини му оставало само да уведоми Ебютерн за деня и часа.

Така че щом студентите започнали да вдигат врява, дошъл един взвод войници или стражари, или там каквито били. Както става по всички географски ширини, нищо по-добро от полицията, за да събуди войнствените страсти у студентите, хвръкнали няколко камъка, но повече били виковете, ала един куршум, изстрелян от един войник колкото да се вдигне малко пушек, уцелил в окото някакъв нещастник, който случайно минавал оттам. Ето, че имало и убит, а той бил необходим. И можем да си представим какво станало: веднага барикади, започнало истинско въстание. В този момент се намесили и биячите, наети от Фейол. Студентите спирали омнибусите, приканвали възпитано пътниците да слязат, разпрягали конете и събаряли колата, за да направят барикада, по-буйните глави сред тях веднага я подпалвали. Накратко, от един най-обикновен шумен протест се преминало към бунт, а от бунта към начало на революция. Което заело страниците на вестниците за доста време — и хайде, сбогом, Панама.

Le Bordereau[169]

Годината, през която Симонини спечелил най-много пари, била 1894-та. Станало почти случайно, нищо че и на случая трябва да се помогне малко.

По онова време нетърпимостта на Дрюмон към присъствието на прекалено много евреи в армията се изострила.

— Никой не го казва — терзаел се той, — защото ако говориш за тези потенциални предатели на отечеството тъкмо в най-славната измежду нашите институции, и разправяш навсякъде, че войската е отровена от тези многобройни юдеи (казвал „ces Juefs, ces Juefs“[170], като издавал устни сякаш за да влезе в незабавен разгорещен и безмилостен сблъсък с цялата раса на гнусните израилтяни), означава да подронваш доверието в армията, но нали някой все пак трябва да говори за това? Нали знаете как сега евреинът се стреми да стане уважаван гражданин? Като направи офицерска кариера или пък ако обикаля салоните на аристокрацията като артист или педераст. Ах, на дукесите им е омръзнало от изневерите в стар стил или пък с достопочтени каноници и не могат да се наситят на странното, екзотичното или чудовищното и така започват да ги привличат разни разкрасени личности, ухаещи на пачули като жена. Доброто общество да си се развращава колкото си иска, мен това малко ме интересува, да не би маркизите, дето мърсували с разните му Луи, да са били по̀ стока, но разврати ли се Войската, идва краят на френската цивилизация. Убеден съм, че мнозинството от офицерите евреи представляват мрежа от пруски шпиони, но нямам доказателства, доказателства ми трябват!

— Намерете ги! — крещял той на редакторите на своя вестник.

В редакцията на „Ла Либър Парол“ Симонини се запознал с полковник Естерхази: истински денди, непрекъснато се хвалел с благородническия си произход, с виенското си възпитание, намеквал за минали и бъдещи дуели, знаело се, че е затънал в дългове, така че редакторите гледали да го избегнат, когато се приближавал с вид, че аха ще им издаде някаква тайна, защото предусещали, че ще им поиска заем, а знаело се, че дадеш ли пари назаем на Естерхази, той не ги връща никога. Бил леко женствен, непрекъснато ходел с бродирана носна кърпичка пред устата, някои твърдели, че бил туберкулозен. Военната му кариера била странна, най-напред служил като кавалерийски офицер във военната кампания през 1868 година в Италия, после в папските зуави, след което участвал във войната през 1870 година в редовете на Чуждестранния легион. Шушукало се, че бил свързан с военния контрашпионаж, но разбира се, тези сведения не се носят закачени на мундира. Дрюмон го уважавал много, вероятно за да си осигури връзки с военните среди.

Един ден Естерхази поканил Симонини на вечеря в „Льо Бьоф а ла Мод“. След като си поръчал един mignon d’agneau aux laitues[171] и обсъдил менюто с вината, Естерхази преминал към сериозната част:

— Капитан Симонини, нашият приятел търси доказателства, които никога няма да намери. Проблемът не е да се открие има ли пруски шпиони от еврейски произход в армията. На този свят навсякъде има шпиони, да му се не знае, и един повече, един по-малко, какво толкова? Политическият проблем е да се докаже, че ги има. Ще се съгласите, че за да приклещим един шпионин или конспиратор, не трябва да се търсят доказателства, по-лесно и по-евтино е да се изфабрикуват доказателства, а ако е възможно и самият шпионин. Следователно в интерес на нацията трябва да изберем един офицер евреин, достатъчно съмнителен заради някаква слабост, и да докажем, че е предал важни сведения на пруското посолство в Париж.

— Какво разбирате под ние?

— Говоря ви от името на секцията по статистика на Френската разузнавателна служба, ръководена от подполковник Сандер. Може би знаете, че тази секция с толкова неутрално име се занимава основно с германците: в началото се интересуваше от това, което правят у тях, от всякакви сведения, от вестниците, от доклади на офицери, които пътуват там, от жандармериите, от агентите ни от двете страни на границата, като се опитваше да разбере колкото е възможно повече за устройството армията им, колко кавалерийски дивизии имат, на колко възлизат заплатите на войската, изобщо всичко. През последно време обаче Службата реши да се занимава и с всичко, което германците правят у нас, тоест тук. Има хора, които не одобряват това сливане на шпионажа с контрашпионажа, но двете дейности са тясно свързани. Трябва да знаем какво става в германското посолство, защото е чужда територия, но именно там се събират сведения за нас, и да се опиташ да научиш това е контрашпионаж. В посолството за нас работи една жена, госпожа Бастиан, която е чистачка, преструва се на неграмотна, но всъщност знае немски писмено и говоримо. Задачата й е всеки ден да събира изхвърлената хартия от кошчетата за боклук в канцеларията на посолството и да ни предава ноти и документи, които прусаците (нали ги знаете колко са тъпи) мислят за унищожени. И така, става дума да се извади на показ документ, в който наш офицер предава тайни данни за френски оръжия. Тогава ще се предположи, че авторът е някой, който има достъп до секретна информация, и ще бъде демаскиран. Така че ни трябва една записка, един кратък списък, да го наречем bordereau. Ето защо се обръщаме към вас, казват ни, че в тази област сте специалист.

Симонини се запитал откъде хората от Службата знаят за неговите способности. Вероятно го били научили от Ебютерн. Благодарил за комплимента и отговорил:

— Предполагам, че трябва да възпроизведа почерка на някой определен човек.

— Вече намерихме идеалния кандидат. Това е някой си капитан Драйфус, елзасец, естествено, служи в Службата като стажант. Жена му е богата, а той се прави на de femmes[172], така че всичките му колеги едва го понасят и не биха го понасяли дори да беше християнин. Никой няма да бъде солидарен с него. Много е подходящ за жертвен агнец. Като получим документа, ще направим съответните проверки и ще се установи, че почеркът е на Драйфус. После на хора като Дрюмон ще им се падне задачата да раздухат скандала публично и да разобличат еврейската опасност, като същевременно спасят честта на въоръжените сили, които са успели толкова блестящо да го открият и обезвредят.

Пределно ясно. В началото на октомври Симонини се озовал при подполковник Сандер. Лицето му било сиво, с цвят на пръст, и безлично. Перфектната физиономия за началник на шпионажа и контрашпионажа.

— Ето тук образец от почерка на Драйфус и ето текста, който трябва да се възпроизведе — казал му Сандер и му подал два листа. — Както виждате, записката трябва да е адресирана до военния аташе в посолството фон Шварцкопен и да съобщава, че ще постъпят военни документи за хидравликата на оръдието калибър 120, както и други такива подробности. Германците ламтят за такива неща.

— Не е ли подходящо още тук да се включат и технически детайли? — попитал Симонини. — Ще изглежда още по-компрометиращо.

— Давате си сметка, надявам се — казал Сандер, — че щом скандалът избухне, това bordereau ще стане публично достъпен документ. Не можем да допуснем журналистите да получат достъп до техническа информация. Или пък съдилищата, капитан Симонини. За ваше удобство съм ви подготвил една стая с всичко необходимо за писане. Хартията, перодръжката и мастилото са същите, които се употребяват в съответните служби. Искам всичко да е добре изпипано, не бързайте, моля, направете си много чернови, така че почеркът да е перфектен.

Симонини така и направил. Въпросното bordereau било документ на веленова хартия, състоящ се от трийсет реда, осемнайсет от едната страна и дванайсет от другата. Симонини грижливо направил така, че редовете на първата страница да са с по-голямо разстояние помежду си, отколкото на втората, където почеркът бил по-забързан, защото така става, когато се нахвърля писмо в състояние на трескавост, започва се спокойно и после се пише забързано. Държал сметка и за факта, че преди да изхвърлиш подобен документ в кошчето, първо го скъсваш, така че да достигне до службата по статистика на парчета, които после трябвало да се съединят, така че още по-добре било да раздалечи и буквите една от друга, за да се улесни залепването на парчетата; при това обаче не се отдалечавал много от модела на почерка, който му дали.

Изобщо свършил добра работа.

Сандер предал bordereau-то на министъра на войната генерал Мерсие, като в същото време наредил да се проверят документите на всички офицери, които имали работа в Секцията. В крайна сметка най-доверените му сътрудници го информирали, че почеркът е на Драйфус, и той бил арестуван на 15 октомври. Крили умело новината цели две седмици, но все пак позволявали да изтече информация колкото да подразнят любопитството на журналистите, после започнало да се шушука едно име, отначало под секрет, и най-накрая признали, че става дума за капитан Драйфус.

Веднага щом получил разрешение от Сандер, Естерхази информирал Дрюмон, който тръгнал да обикаля стаите на редакцията и крещял: „Доказателствата, доказателствата, ето доказателствата!“.

На 1 ноември „Ла Либър Парол“ излязъл с огромно заглавие на първа страница: „Държавна измяна. Офицерът евреин Драйфус арестуван“. Кампанията започнала, цяла Франция горяла от възмущение.

Същата тази сутрин обаче, докато в редакцията вдигали наздравица за щастливото събитие, погледът на Симонини случайно попаднал върху писмото, с което Естерхази съобщавал за арестуването на Драйфус. Било останало на бюрото на Дрюмон и върху него имало петно от чашата му, но пък било много четливо. За окото на Симонини, който бил прекарал цял час да имитира предполагаемия почерк на Драйфус, станало ясно като бял ден, че почеркът, върху който толкова много се бил упражнявал, по всичко прилича на почерка на Естерхази. Окото на фалшификатора най-вярно улавя подобни неща.

Какво се било случило? Дали пък Сандер не му бил дал лист, написан от Естерхази, а не от Драйфус? Възможно ли било? Странно, необяснимо. Ала безспорно. Дали го бил направил по погрешка? Или нарочно? Но в такъв случай защо? Или пък самият Сандер бил измамен от свой подчинен, който бил взел погрешния образец? Ако Сандер бил подведен съзнателно, трябвало да го уведоми за подмяната. Но ако пък самият Сандер го бил направил нарочно, тогава, ако дадял да се разбере, че е разбрал всичко, се излагал на опасност. Да информира Естерхази? Ако Сандер обаче бил подменил нарочно единия почерк с друг, за да навреди на Естерхази, а Симонини кажел на Естерхази, тогава щял да се окаже изправен срещу всички служби. Да си замълчи? А ако някой ден службите обвинят него за подмяната?

Симонини не бил отговорен за грешката, искал това да се знае, а най-много от всичко искал фалшификациите му да са, така да се каже, автентични. Решил да рискува и отишъл при Сандер, който най-напред не искал да го приеме, може би защото се боял Симонини да не го шантажира.

Когато Симонини му казал истината (единствено достоверната истина в тази история на измами), лицето на Сандер станало още по-сиво и той сякаш не можел да повярва.

— Господин полковник — казал Симонини, — със сигурност сте запазили фотографско копие от онова bordereau. Намерете си образец от почерка на Естерхази и да сравним трите текста.

Сандер дал съответните нареждания и след малко трите листа били на бюрото му. Симонини му доказал всичко:

— Вижте например тук. Във всички думи с двойно s като например „adresse“ или „interéssant“ в текста на Естерхази винаги първото s е по-малко, а второто е по-голямо и никога не са свързани. Това е, което забелязах тази сутрин, защото тази особеност доста ме затрудни в работата ми. Сега вижте почерка на Драйфус, който виждам за първи път: изумителното е, че от двете s по-голямото от двете е първото, а второто е по-малко, като винаги за свързани. Да продължавам ли?

— Не, достатъчно. Не знам как е станало объркването, ще проуча. Сега проблемът е, че документът е в ръцете на генерал Мерсие, който винаги би могъл да го сравни с образец от почерка на Драйфус, но той не е експерт по почерци, а и все пак между двата почерка има прилика. Дано само не му хрумне да потърси и образец от почерка на Естерхази. Не виждам обаче защо ще се сети точно за Естерхази — ако си мълчите. Забравете цялата работа и моля ви, не идвайте повече в тези канцеларии. Заплащането ви ще бъде съответно увеличено.

След всичко това на Симонини не му трябвало повече да има достъп до секретна информация за случая Драйфус, защото с него били пълни всички вестници. Дори в генералния щаб имало хора, способни на известна предпазливост, и тези хора поискали сигурни доказателства, че авторът на bordereau-то е наистина Драйфус. Сандер прибягнал до услугите на Бертийон, много прочут специалист графолог, който установил, че почеркът на bordereau-то не бил съвсем еднакъв с почерка на Драйфус, но ставало дума за очевиден случай на самофалшифициране: Драйфус бил променил (макар и само частично) почерка си, за да създаде впечатлението, че го е написал някой друг. Въпреки тези пренебрежими подробности документът със сигурност бил излязъл от ръката на Драйфус.

Кой би посмял да се усъмни в това, след като „Ла Либър Парол“ всеки ден обработвал общественото мнение, като дори изказвал съмнение, че аферата е потулена, защото евреинът бил покровителстван от други евреи. В армията има четирийсет хиляди офицери, пишел Дрюмон, как така Мерсие ще доверява тайните на националната сигурност на един елзаски евреин космополит? Мерсие бил националист, а го обвинявали в семитофилство. Не можел да изглежда така, сякаш защитава престъпен евреин. Така че изобщо не бил заинтересуван да разводни разследването, а напротив, показвал се много активен.

Дрюмон повтарял неуморно:

— Дълги години евреите бяха встрани от армията и тя бе запазила френската си чистота. Сега обаче са се промъкнали дори в националните въоръжени сили и ще станат господари на Франция, а Ротшилд ще получи благодарение на тях плановете за мобилизация… Нали разбирате с каква цел.

Напрежението достигнало връхната си точка. Драгунският капитан Кремийо-Фоа писал на Дрюмон, че нарочно обижда всички офицери евреи и ги предизвиква на дуел. После се биел с тях — и кой му станал секундант? Естерхази… Маркиз дьо Морес на свой ред предизвикал от редакцията Кремийо-Фоа, ала началниците на офицера му забранили да участва в този дуел и му заповядали да не излиза от казармата, така че на негово място се явил друг офицер, капитан Майер, който починал от пронизан бял дроб. Имало разгорещени спорове, протести срещу разпалването на нови религиозни войни… А Симонини съзерцавал в екстаз шумните резултати от само един час работа зад писалището.

През декември бил свикан военният съвет, а заедно с това на бял свят излязъл и един друг документ, писмо до германците от италианския военен аташе Паницарди, където се споменавало за „онзи непрокопсаник Д…“, който му продал плановете на някакви укрепления. Д бил Драйфус, така ли? Никой не смеел да постави това под съмнение и едва впоследствие се разбрало, че това е някой си Дюбоа, чиновник в министерството, който продавал документите по десет франка на бройка. Било обаче прекалено късно, на 22 декември Драйфус бил признат за виновен и в началото на януари във Военното училище го разжалвали. През февруари бил качен на кораб и откаран на Дяволския остров.

Симонини отишъл да присъства на церемонията на разжалването и в дневника си я описва като много впечатляваща: по четирите страни на плаца били строени войници, Драйфус след пристигането си трябвало да извърви почти един километър пред строените смелчаци, които, макар и без да помръднат, сякаш му показвали колко го презират, генерал Дарас, в парадна униформа, извадил сабята от ножницата си, фанфарите отекнали, Драйфус също в парадна униформа марширувал към генерала, придружен от четирима артилеристи, командвани от сержант, Дарас прочел присъдата, един много висок офицер от жандармерията с перо на каската се приближил до капитана, откъснал му пагоните, измъкнал му сабята от ножницата. Счупил я на две в коляното си и хвърлил парчетата в краката на предателя.

Драйфус изглеждал невъзмутим, а повечето вестници писали, че това било доказателство за вината му. На Симонини му се счуло, че в момента на отнемането на чина Драйфус извикал: „Невинен съм!“, но без да мърда от стойка „мирно“. Това било така, отбелязва саркастично Симонини, защото еврейчето толкова силно се било отъждествило с достойнството (самоприсвоено) на френски офицер, че не можело да постави под съмнение решенията на командирите си — излизало така, че щом те са решили, че е предател, той трябвало да приеме това без капка съмнение. Може би в този момент пък наистина да усещал, че е предател, а викът, че е невинен, за него самия бил само задължителна част от ритуала.

Това си спомнял Симонини, ала в една от своите кутии намерил статия от някой си Брисон в „Ла Репюблик Франсез“, излязъл на следващия ден, в която се казвало точно обратното:

„В мига, в който генералът му извика в лицето, че е предател, той вдигна ръка и извика: «Да живее Франция, невинен съм!»

Жандармеристът е изпълнил задачата си. Позлатените пагони са на земята, червеният шнур също. Драйфус, само в черно, сякаш вече бе облякъл униформата на каторжник, пак извика: «Невинен съм!». Зад решетката на портала тълпата, която вижда само силуета му, избухва в ругатни и пронизителни освирквания. Драйфус чува тези проклятия и безсилният му гняв нараства още повече.

Докато минава пред строените офицери, чува: «Махай се, Юда!». Обръща се към тях и гневно повтаря: «Невинен съм, невинен съм!».

Сега може да се види лицето му. За миг се втренчваме в него с надеждата да прочетем в чертите му някакво върховно откровение, някакъв отблясък от тази душа, до която досега можеха да приближат само съдиите, и изследваме внимателно с поглед най-скритите му гънчици. Физиономията му обаче е изцяло обзета от гняв, гняв, доведен до пароксизъм. Устните му са стиснати в плашеща гримаса, очите му са налети с кръв. И разбираме, че ако осъденият изглежда толкова твърд и крачи толкова войнствено, то е защото е сякаш шибан с камшик от яростта, която опъва нервите му до скъсване…

Какво крие в себе си душата на този човек? Какви са мотивите, които я движат, така че да настоява за невинността си толкова отчаяно? Дали не се стреми да преобърне общественото мнение, да посее съмнение в него, да вдъхне съмнение в честността на съдиите, които го осъдиха? Спохожда ни една мисъл, мълниеносна като светкавица: ако не е виновен, какво ужасяващо изтезание!“

Симонини не дава признаци да е изпитал каквито и да било угризения на съвестта, защото е сигурен във вината на Драйфус. Но, разбира се, пропастта между собствените му спомени и тази статия му говорела до каква степен аферата смутила цялата страна и как всеки видял в поредицата от събития това, което му се искало да види.

Но както и да е, Драйфус можел да върви по дяволите или на едноименния остров. Това вече не било негова работа.

Възнаграждението, което своевременно му изпратили по дискретни пътища, наистина било по-голямо, отколкото очаквал.

Таксил, държан под око

Докато се случвали всички тези неща, Симонини знаел много добре какви ги върши Таксил. Това било така, защото в средите на Дрюмон се говорело много за Таксил, в тях на аферата Таксил се гледало най-напред с подигравателен скептицизъм, а после със скандализирана раздразнителност. Дрюмон се смятал за антимасон, антисемит и сериозен католик — и по свой си начин бил такъв — и за него било нетърпимо, че каузата му се защитава от шарлатанин. Дрюмон отдавна смятал Таксил за шарлатанин и още в „La France Juive“ го нападнал, като твърдял, че всичките му антиклерикални книги са публикувани от издатели евреи. През онези години отношенията им се влошили още повече по политически причини.

Както вече научихме от абат Дала Пикола, и двамата се кандидатирали на изборите за общински съветници в Париж, като се прицелвали към един и същ тип електорат. Затова битката станала явна.

Таксил написал Monsieur Drumont, étude psychologique[173], където не без сарказъм критикувал прекомерния антисемитизъм на противника си и отбелязвал, че той е характерен не толкова за католиците, колкото за социалистическия и революционен печат. Дрюмон отвърнал с Testament d’un antisémite[174], където поставил покръстването на Таксил под съмнение, като напомнял как той бил поругал светини и повдигал тревожни въпроси относно отказа му да напада еврейството.

Ако вземем предвид, че през същата тази 1892 година бил основан „Ла Либър Парол“, вестник за политическа борба, способен да разобличи корупцията около Панамския канал, и излизал „Дяволът през деветнайсети век“, който трудно би могъл да бъде сметнат за сериозно издание, е разбираемо защо в редакцията на вестника на Дрюмон се отнасяли с присмех към Таксил, а сполитащите го нещастия се следели с лукави усмивки.

Дрюмон отбелязвал, че на Таксил най-много вредели нежеланите поддръжници, а не толкова критиките. Десетки не по-малко съмнителни авантюристи се ангажирали със случая на тайнствената Диана и се перчели колко били близки с жена, която вероятно никога не били виждали.

Някой си Доменико Марджота публикувал Souvenirs d’un trente-troiséime. Adriano Lemmi Chef Suprême des Franc-Maçons[175] и го изпратил на Диана, като заявил своята солидарност с неговия бунт. В писмото си този Марджота се обявявал за секретар на ложата Савонарола във Флоренция, Преподобен на ложата Джордано Бруно в Палми, Суверен Велик генерален инспектор 33-та степен на Стария и Приет Шотландски ритуал, Суверенен принц на Ритуала на Мемфис Мисраим (95-а степен), Инспектор на ложите Мисраим в Калабрия и Сицилия, Почетен член на Великия Национален Ориент на Хаити, Активен член на Върховния федерален съвет, Генерален инспектор на масонските ложи на трите Калабрии, Велик майстор ad vitam[176] на Източния масонски Орден на Мисраим и Египет на Париж (90-а степен), Комендант на Ордена на Кавалерите защитници на Вселенското масонство, Почетен член на Италианската Федерация на Палермо, Постоянен инспектор и Суверенен делегат на Великата централна директория на Неапол и Член на Новия реформиран Паладий. Сигурно бил висш масонски сановник, но казвал, че малко преди това изоставил масонството. Дрюмон твърдял, че бил приел католическата вяра, защото върховното и тайно ръководство на сектата не било дадено на него, както се надявал, а на някой си Адриано Леми.

Марджота разказвал за неизвестния Адриано Леми, че бил започнал кариерата си като крадец, когато в Марсилия фалшифицирал кредитно писмо на фирмата Фалконе & Со. От Неапол отмъкнал една кесия перли и 300 златни франка от жената на един свой приятел лекар, докато тя му правела билков чай в кухнята. След престой в затвора се озовал в Константинопол, където започнал работа при един стар евреин билкар, като казал, че е готов да се откаже от християнството и да се обреже. После, подпомаган от евреите, направил кариера в масонството.

Ето, завършвал Марджота, „че проклетата раса на Юда, от която идват всички злини на човечеството, използува цялото си влияние, за да издигне във върховното и всемирно правителство на масонския орден един от своите хора, и то най-злия“.

Тези обвинения били много удобни за духовенството и в началото на 95-а година в книгата Le Palladisme, Culte de Satan-Lucifer dans les triangles maçonniques[177] Марджота публикува приветствени писма от епископите на Гренобъл, Монтобан, Екс, Лимож, Манд, Тарант, Памие, Орано, Анеси, и на Лудовико Пиави, патриарх на Константинопол.

Бедата е, че твърденията на Марджота въвличали половината от италианския политически елит и особено Криспи, бивш сподвижник на Гарибалди, а през онези години министър-председател на Кралството. Докато публикувал и продавал фантасмагории за масонските ритуали, общо взето го оставяли на мира, ала щом навлезел в същността на отношенията между политическа власт и масонството, го заплашвала опасността да раздразни някой много отмъстителен политик.

Таксил би трябвало да знае това, но разбира се, се опитвал да си върне територията, която Марджота му измъквал изпод краката, и ето че се появила книга от почти четиристотин страници, Le 33ème Crispi[178], подписана от Диана, в която се смесвали добре известни факти като например скандалът с „Банка Романа“, в който бил замесен Криспи, твърдения за връзките му с демона Хаборим и участието му в едно паладианско събиране, по време на което неизбежната Софи Валдер съобщила, че е бременна с дъщеря, която пък от своя страна щяла да роди Антихриста.

— Това са оперетъчни истории! — възмутил се Дрюмон. — Политическа борба не се води така!

Въпреки това произведението било посрещнато благосклонно във Ватикана, което озверило Дрюмон още повече. Ватиканът имал сметки за уреждане с Криспи, който накарал да издигнат на един римски площад паметник на Джордано Бруно, жертва на нетолерантността на духовенството, и папа Лъв Тринайсети прекарал деня на откриването на статуята проснат по очи пред статуята на Свети Петър, като се молел за изкупление на греховете. Можем да си представим радостта на папата, като прочел тези документи срещу Криспи: натоварил секретаря си монсиньор Сарди да изпрати на Диана не само обичайната „апостолическа благословия“, а и горещи благодарности и насърчение да продължи с похвалната си работа по разобличаването на „злодейската секта“. Колко злодейска била сектата се доказвало от факта, че в книгата на Диана Хаборим Луцифер се появявал с три глави, една човешка с коса от пламъци, една на котка и една на змия — въпреки че Диана уточнявала с научна прецизност, че никога не го е виждала в този му вид (в нейното видение той се представял само като хубав старец с буйна сребриста брада).

— Да се бяха погрижили за поне малко правдопобност! Как така една американка, пристигнала неотдавна във Франция, ще знае всички тайни на италианската политика? Разбира се, хората не обръщат внимание на нещата, които продава Диана, но Негово светейшество, Негово светейшество ще бъде обвинен, че вярва на първата попаднала му измамница! Трябва да защитим Църквата от собствените й слабости!

Първите съмнения за самото съществуване на Диана били изразени открито именно в „Ла Либър Парол“. Веднага след това в полемиката се намесили открито религиозни издания като „Л’Авенир“ и „Л’Юнивер“. За разлика от тях, в други католически среди се опитвали да оспорват очевидното, за да докажат съществуването на Диана; в „Льо Розие дьо Мари“ се появило свидетелството на президента на Ордена на адвокатите в Сен Пиер Лотие, който твърдял, че е виждал Диана в компанията на Таксил, на Батай и на художника, който я нарисувал, но ставало дума за малко по-ранен период, когато Диана била още паладианка. Все пак лицето й не би трябвало да грее от предстоящото покръстване, защото авторът я описвал така: „Тя е млада жена на двайсет и девет години, грациозна, изискана, на ръст по-висок от средния, с открит вид, откровена и честна, в погледа й искри ум, който свидетелства за решимост и навик да заповядва. Облича се елегантно и с вкус, без превземки и без онова изобилие от накити, което характеризира по толкова жалък начин повечето богати чужденки… Очите й са необикновени, ту тъмносини, ту ярко златистожълти“. Когато й предложили chartreuse[179], тя отказала заради отвращението си от всичко, свързано с църквата. Пила само коняк.

Таксил взел magna pars[180] в организирането на голям антимасонски конгрес в Тренто през септември 1896 година. Именно там обаче се засилили съмненията и критиките от страна на немските католици. Някой си отец Баумгартен поискал рожденото свидетелство на Диана и свидетелството на свещеника, пред който се отказала от масонството. Таксил заявил, че доказателствата били в джоба му, но не ги показал.

Абат Гарние пък, един месец след конгреса в Тренто, във „Френски народ“ стигал дори до съмнението, че Диана е масонска мистификация, в авторитетния „Ла Кроа“ някой си отец Байи също се дистанцирал от нея, а „Кьолнише Фолксцайтунг“ припомнял, че Батай-Ак, дори в годината, когато започнало публикуването на свитъците на „Дяволът“, проклинал Бог и всичките му светци. В защита на Диана се намесили както обикновено каноникът Мюстел, „Католическа цивилизация“ и един от секретарите на кардинал Пароки, който писал „за да й вдъхне сили срещу бурята от клевети, които смеят да поставят под съмнение самото й съществуване“.

Дрюмон познавал доста хора от най-различни среди, пък и имал журналистически нюх. Симонини така и не разбрал как успял да изрови отнякъде Ак-Батай, сигурно го бил спипал по време на някой от запоите му, по време на които той все повече клонял към меланхолия и покаяние, и ето ти сензацията: най-напред в „Кьолнише Фолксцайтунг“, а после в „Ла Либър Парол“ той разкрил фалшификацията. Най-невинно пишел: „Когато се появи енцикликата Humanum Genus[181], си помислих, че могат да се изкарат пари от доверчивостта и бездънното тъпоумие на католиците. Трябваше само да се намери един Жул Верн, който да придаде плашещ вид на тези разбойнически истории. Аз станах този Верн, това е… Разказвах невероятни сцени, които слагах в екзотични контексти, и, разбира се, кой ще ходи да ти проверява… А католиците започнаха да гълтат всичко. Плиткоумието на тези хора е такова, че дори и днес да реша да им се подиграя, няма да ми повярват“.

В „Льо Розие дьо Мари“ Лотие писал, че може и да е бил измамен и жената, която е видял, може да не е била Диана Вон, и, най-сетне, в едно много сериозно списание като „Етюд“, се появила и първата атака от йезуитите от някой си отец Порталие. Сякаш това не било достатъчно, някои вестници писали, че монсиньор Нортроп, епископ на Чарлстон (където би трябвало да живее Пайк, Великият майстор на Великите майстори), отишъл в Рим, за да увери лично Лъв Тринайсети, че масоните от неговия град били благоприлични хора и в храмовете им нямало нито една статуя на Сатаната.

Дрюмон тържествувал. Таксил бил сложен на място, борбата срещу масоните и евреите отново попаднала в сериозни ръце.

24.

Нощна литургия

17 април 1897

Драги капитане,

В последните Ви страници са събрани много събития и става ясно, че докато Вие сте преживявали всичко това, аз съм преживявал други неща. Очевидно е също, че Вие сте били осведомен (и как иначе, като се вземе предвид врявата, която вдигаха Таксил и Батай) за случващото се около мен и може би си спомняте за него повече, отколкото успявам да си спомня аз.

Ако сега сме април 1897 година, значи моята история с Таксил и Диана е продължила дванайсетина години, през които са се случили какви ли не неща. Например, кога организирахме изчезването на Булан?

Трябва да е било по-малко от година след като започнахме публикуването на „Дяволът“. Една вечер Булан дойде в Отьой покрусен, бършеше си с носна кърпичка устните, от които излизаше белезникава пяна.

— Умирам — каза той. — Те ме убиват.

Доктор Батай реши, че една чашка силен алкохол ще му помогне. Булан не отказа. После със запъване ни разказа една история, изпълнена с магии и заклинания.

Вече ни бе разказал за много лошите си отношения със Станислас дьо Гета и неговия кабалистичен орден на Кръста, както и с онзи Жозеф Пеладан, който впоследствие се отцепил и създал ордена на Розовия католически кръст — все личности, с които „Дяволът“ вече се бил занимавал. Доколкото можех да преценя, нямаше голяма разлика между привържениците на Пеладам и сектата на Вентрас, чийто духовен лидер станал Булан, все хора, които се разхождали с туники, покрити с кабалистични знаци, като не се разбирало много-много дали са от страната на добрия Господ Бог, или на дявола, но може би именно затова Булан стигнал до ръкопашен бой с привържениците на Пеладан. И двамата се опитвали да ловуват по едни същи места и да съблазняват едни и същи заблудени души.

Приятелите на Гета го представяли като изискан джентълмен (бил маркиз), който събирал grimoires[182], трудове на Луйо и Парацелз, ръкописи на неговия учител по бяла и черна магия Елифас Леви и други мистически и много редки произведения. Говорело се, че прекарвал дните си на партера на един апартамент на авеню „Трюден“, където приемал само окултисти, като понякога не излизал по цели седмици. Именно в същите тези помещения, според други, се борел срещу някакво привидение, което държал затворено в един гардероб, и замаян от алкохол и морфин, давал воля на сенките, които се раждали от бълнуванията му.

Самите заглавия на неговите „Есета за прокълнатите науки“ показвали, че се занимава с различни зловещи занимания, там той разобличавал луциферските или луциферианските, сатанинските или сатанианските, дяволските или дяволийските кроежи на Булан, обрисуван като развратник, „издигнал разврата в литургическа практика“.

Това било стара история, още през 1887 година Гета и неговите приближени свикали „инициационен съд“, който осъдил Булан. За морална присъда ли ставало дума? Открай време Булан твърдял, че присъдата била физическа и че се чувствал постоянно нападан, удрян, раняван от тайнствени флуиди, от неосезаеми копия, които Гета и останалите хвърляли срещу него дори от голямо разстояние.

И сега Булан усещал, че не издържа повече.

— Всяка вечер, докато заспивам, ми се струва, че върху мен се сипят удари, юмруци, удари с опакото на ръката — и това не е илюзия, породена от болните ми сетива, повярвайте ми, защото в същото време котката ми се мята като ударена с електричество. Знам, че Гета е направил фигура от восък, която пробожда с игла и аз се раздирам от болки. Опитах се да му направя и аз магия, за да го ослепя, ала Гета се измъкна от клопката, той е по-добър от мен в тези изкуства, и пак започна с магиите срещу мен. Очите ми се замъгляват, започвам да дишам тежко, не знам колко часа още ще живея.

Не бяхме сигурни, че ни казва истината, но не това беше важното. Нещастникът наистина беше зле. И тогава на Таксил му дойде една от неговите гениални идеи.

— Направете се на мъртъв — каза той. — Чрез доверени хора разпространете новината, че сте издъхнали, докато сте били в Париж, не се връщайте повече в Лион, намерете си убежище тук в града, обръснете си брадата и мустаците, станете друг човек. Подобно на Диана, събудете се след това като различна личност, но за разлика от Диана, останете си такъв. Така Гета и приятелите му ще ви помислят за мъртъв и ще престанат да ви тормозят.

— А как ще живея, ако не съм вече в Лион?

— Ще живеете тук при нас в Отьой, докато бурята се уталожи и противниците ви бъдат разобличени. Пък и Диана все повече се нуждае от помощ и ще ни бъдете по-полезен, ако сте тук всеки ден, а не само като я посещавате от време на време.

— Но — добавил Таксил, — ако имате приятели, на които можете да вярвате, преди да се престорите на умрял, напишете им писма, в които се предсказва вашата смърт, и обвинете ясно Гета и Пеладан, така че неутешимите ви последователи да започнат кампания срещу убийците ви.

И така стана. Единствената в течение на плана била мадам Тибо, помощничка, жрица, душеприказчица (и може би още нещо) на Булан, която направила пред парижките му приятели трогателно описание на агонията му и не знам как е успяла да се справи с последователите в Лион, може и да е погребала там празен ковчег. Малко след това беше наета като гувернантка от един от приятелите и посмъртните защитници на Булан, Юисманс, моден писател — и съм сигурен, че е имало вечери, когато не съм бил в Отьой, когато тя е идвала да посети своя стар съучастник.

Когато излязла новината за смъртта, журналистът Жюл Боа нападнал Гета в „Жил Блас“ и му приписал вещерски практики и убийството на Булан, а „Фигаро“ помести интервю с Юисманс, който обясни от игла до конец как са подействали магиите на Гета. Пак в „Жил Блас“ Боа подновил обвиненията и поискал аутопсия на трупа, за да се види дали черният дроб и сърцето наистина са били прободени от магическите остриета на Гета, и настоявал за съдебно разследване.

Все така в „Жил Блас“ Гета иронизирал своите способности да убива хора (Е, добре, да, боравя със средновековна изкусност, правя най-специални отрови, изпарявам ги, за да разпръсна токсичните изпарения на стотици левги към ноздрите на онези, които не са ми симпатични. Аз съм Жил дьо Ре на идния век.) и канеше на дуел и Юисманс, и Боа.

Батай се кискаше и отбелязваше, че въпреки всичките тези магически способности от едната и от другата страна никой не е успял дори да одраска някого, ала един вестник в Тулуза внушаваше, че все пак е било използвано магьосничество: един от конете на ландото, с което Боа отивал на дуела, паднал без причина, сменили го, ала и вторият кон рухнал на земята, ландото се обърнало и Боа пристигнал на мястото на дуела целият в синини и драскотини. После пък казал, че един от куршумите му заседнал в дулото на пистолета заради някаква свръхестествена сила.

Приятелите на Булан съобщили на вестниците и че последователите на Розата Кръст на Пеладан отслужили литургия в Нотър Дам, ала в момента на издигането над земята започнали заплашително да размахват кинжали към олтара. Иди разбери. За „Дяволът“ това били доста сочни събития и не толкова невероятни в сравнение с други, с които били свикнали читателите. Само че трябвало да се замеси и Булан в цялата история, и то без много церемонии.

— Вие сте мъртъв — каза му Батай — и повече не трябва да се интересувате какво се говори за починалия. Освен това в случай че един ден се появите пак, около вас ще сме създали такъв ореол на тайнственост, че той само може да ви е от полза. Така че не се тревожете от това, което ще напишем, то няма да бъде за вас, а за личността Булан, която вече не съществува.

Булан прие и може би в нарцистичното си бълнуване дори изпитваше удоволствие, докато четеше съчиненията за окултните си занимания. В действителност обаче беше като залепнал единствено и само за Диана. Не се отделяше от нея с болезнено усърдие и едва ли не започна да се страхува какво ще се случи с нея, защото тя все повече беше хипнотизирана от неговите фантазии, сякаш вече не беше откъсната достатъчно от действителността.

* * *

Вие разказахте добре какво ни се случи после. Католическият свят се раздели на две, като едната половина постави под съмнение самото съществуване на Диана Вон. Ак стана предател и замъкът, построен от Таксил, беше на път да рухне. В повече ни идваха както многобройните ни противници, така и безбройните имитатори на Диана подобно на онзи Марджота, за когото припомнихте. Разбирахме, че сме прекалили, това с триглавия дявол, дето пирувал заедно с председателя на италианското правителство, не беше много лесно за смилане.

Няколко срещи с отец Бергамаски ме убедиха, че макар и римските йезуити от „Чивилта Католика“ все още да бяха решени да защитават каузата на Диана, френските йезуити (вж. статията на отец Порталие, която Вие цитирате) имаха твърдото намерение да направят на пух и прах цялата история. Един кратък разговор с Ебютерн ме убеди, че и масоните нямат търпение целият този фарс да свърши. Католиците пък искаха той да приключи, без да се шуми много, така че да не се дискредитира висшето духовенство, но масоните настояваха да се разкрие истината колкото е възможно по-шумно, така че многогодишната пропаганда срещу масонството от страна на Таксил да лъсне с цялата си нескопосност.

Така един ден получих две съобщения. Едното бе от отец Бергамаски и в него се казваше: „Разрешавам Ви да предложите на Таксил петдесет хиляди франка, за да сложи край на всичко. С братски Христов поздрав, Бергамаски“. Другото бе от Ебютерн и гласеше: „Хайде стига толкова. Предложете на Таксил сто хиляди франка, ако публично си признае, че е измислил всичко“.

Гърбът ми беше защитен и от двете страни, така че ми оставаше само да действам — естествено едва след като получа сумите, обещани от двамата поръчители.

Предателството на Ак улесни задачата ми. Оставаше ми само да подтикна Таксил да мине на другата страна, или по-скоро пак да се върне на предишната. Както в началото на цялото начинание отново имах на разположение сто и петдесет хиляди франка, а за Таксил седемдесет и пет хиляди стигаха, защото разполагах с по-убедителни аргументи от парите.

— Таксил, изгубихме Ак, а няма да е лесно да извадим Диана на показ. Моя работа е как тя да изчезне. Този, който ме тревожи, сте вие: до мен достигнаха слухове, че масоните са решили да свършат с вас веднъж завинаги, а и вие самият писахте колко кървави могат да са техните отмъщения. Преди можеше да ви защити католическото обществено мнение, но сега, както виждате, дори йезуитите взеха да се измъкват. И ето, че пред вас се открива изключителна възможност; една ложа, не ме питайте коя, защото работата е много секретна, ви предлага седемдесет и пет хиляди франка, ако заявите публично, че сте се подиграли с всички. Разбирате каква ще е изгодата от това за масонството: изчиства се от калта, с която го замеряхте, и я прехвърля върху католиците, които се оказват лековерни. Що се отнася до вас, рекламата, която ще се получи благодарение на тези сензационни разкрития, ще помогне бъдещите ви произведения да се продават повече от предишните, а и те все по-малко се продават сред католиците. Връщате си антиклерикалната и масонска публика. Изгодно ви е.

Нямаше нужда да настоявам дълго: Таксил си е палячо и от мисълта, че ще участва в някоя нова палячовщина, очите му заблестяха.

— Чуйте какво, драги абате, ще взема под наем една зала и ще съобщя на печата, че на еди-кой си ден там ще се появи Диана Вон, като ще покаже на публиката дори снимка на демона Асмодей, която е направила с разрешението на самия Луцифер! Все едно че направя една листовка, в която обещавам да разиграя сред присъстващите на томбола една пишеща машина на стойност четиристотин франка, но после се окаже, че томбола няма, защото, естествено, ще се появя, за да кажа, че Диана не съществува — и след като не съществува, много естествено, че не съществува и никаква пишеща машина… Вече виждам какво ще стане: за мен ще пишат всички вестници, и то на първа страница. Прекрасно. Дайте ми време да организирам събитието както трябва и (ако нямате нищо против) поискайте аванс от тези седемдесет и пет хиляди франка за разноските…

На другия ден Таксил намери залата, а именно залата на Географското дружество, но тя пък беше свободна само в понеделника след Великден. Спомням си, че казах:

— Значи ще е почти след един месец. Не се показвайте много през този период, за да не предизвиквате нови клюки. А аз междувременно ще помисля как да уредим въпроса с Диана.

Таксил се поколеба за момент, горната му устна трепереше заедно с мустаците му.

— Да не искате да… премахнете Диана?

— Какви глупости говорите!? — отговорих. — Не забравяйте, че съм духовник. Ще я върна там, откъдето я взех.

Видя ми се уплашен от мисълта, че ще изгуби Диана, но страхът от отмъщението на масоните беше по-силен от привличането, което изпитваше или беше изпитвал към Диана. Той е не само мошеник, а и негодник. Как ли би реагирал, ако му кажех, че да, имам намерение да очистя Диана? Може би от страх от масоните щеше да възприеме идеята. Стига да не се налага той самият да извършва акта.

Понеделникът след Великден се падаше 19 април. Така че, след като на разделяне с Таксил съм говорил за един месец чакане, всичко трябва да е станало около 19 или 20 март. Днес е 1 април. Следователно опитите ми да възстановя малко по малко събитията от последните десет години стигнаха до преди около месец. И значи ако този дневник трябваше да служи както на мен, така и на вас, за да открия произхода на сегашното си объркване, не се е случило нищо. Или пък може би най-важното събитие е станало именно през последните четири седмици.

А сега май ме е страх да си спомням още.

Таксил ходеше напред-назад из къщата и започна почти да беснее от ужас. Диана не си даваше сметка какво се случва. В промеждутъка между двете си състояния следеше нашите съвещания ококорила очи и сякаш се пробуждаше само при споменаването на име на човек или на място, когато в ума й светваше някаква мъждива лампичка.

Все повече заприличваше на нещо като растение с един-единствен признак на животински инстинкт, все по-възбудената си чувственост, която се насочваше към всеки — към Таксил, към Батай, докато все още беше с нас, към Булан и, естествено — колкото и да се опитвах да не й давам никакви поводи — също и към мен.

Диана стана част от нас, когато беше на малко повече от двайсет, а сега беше минала трийсет и пет. Въпреки това Таксил казваше, като се усмихваше, че съзрявайки тя ставала все по-привлекателна, като че ли жена на трийсет години може все още да буди желание. Може би пък нейната първична виталност придаваше на погледа й една тайнствена загадъчност.

Не съм специалист обаче по тези извращения. Боже Господи, защо ли изобщо се спирам на плътската форма на тази жена, която трябваше да е за нас само едно нещастно оръдие?

* * *

Както казах, Диана не си даваше сметка какво се случва. Може и да бъркам: през март, понеже спря да вижда както Таксил, така и Батай, почна да се вълнува. Изпадаше в истерични кризи, демонът (казваше тя) я наранявал, хапел я, извивал й краката, удрял я по лицето — и ми показваше синини около очите си. По дланите й започваха да се появяват рани, прилични на стигмати. Питаше ме защо силите на ада са толкова жестоки тъкмо към една паладианка, предана на Луцифер, сграбчваше ме за реверите, сякаш молеше за помощ.

Сетих се за Булан, той нали разбираше повече от мен от дяволски работи. И наистина, щом го извиках, Диана се вкопчи в ръцете му и затрепери. Той сложи ръцете си върху тила й, заговори й нежно и тя се успокои, а той се изплю в устата й.

— А кой ти казва, дъще — каза й, — че онзи, който те подлага на тези мъки, е твоят господар Луцифер? Не мислиш ли, че за твоята паладианска вяра те наказва твоят враг, Врагът изобщо, тоест онзи еон, когото християните наричат Иисус Христос, или някой от неговите мними светци?

— Но, господин абате — отговори смутено Диана, — аз съм паладианка, защото не признавам изобщо властта на Христос узурпатора, и то до такава степен, че веднъж отказах да пробода нафората с кинжал, защото мислех, че е лудост да се признава нечие присъствие в нещо, което е само топче тесто.

— И тук бъркаш, дъще. Виждаш ли какво правят християните, те признават властта на техния Христос, но при това не престават да вярват в съществуването на дявола и затова продължават да се страхуват от козните му, от враждебността му, от съблазните му. Така трябва да правим и ние: ако вярваме във властта на нашия Луцифер, то е защото смятаме, че неговият враг Адонаи, включително и в образа си на Христос, съществува и се проявява духовно чрез своите злодеяния. Затова следователно трябва да се примириш и да потъпкваш образа на твоя враг по единствения начин, позволен на вярващи луциферианци.

— Кой е той?

— Черната литургия. Никога няма да получиш благоволението на нашия Господ Бог Луцифер другояче освен чрез черната литургия, твоя отказ от християнския Бог.

Стори ми се, че това убеди Диана, и Булан ме помоли да я заведе на събрание на вярващи сатанисти, за да я убеди, че сатанизмът, луциферианството, паладианството целят едно и също и имат едно и също очистително въздействие.

Не ми харесваше идеята Диана да излезе от къщи, ала трябваше да й дам възможност да си поотдъхне.

* * *

Сварвам абат Булан да разговаря доверително с Диана. Пита я:

— Хареса ли ти вчера?

Какво е станало вчера?

Абатът продължава:

— Точно утре вечер трябва да отслужа още една тържествена литургия в една църква в Паси, на която е отнет статутът й на осветена. Това е много важна вечер, 21 март е, денят на пролетното равноденствие, дата, пълна с окултни значения. Ала ако се съгласиш да дойдеш, ще трябва да те подготвя духовно, сега, и сама, в изповед.

Излязох, а Булан остана с нея за повече от час. Когато най-накрая ме повика, каза, че на другия ден Диана ще иде в църквата в Паси, но искала да я придружа и аз.

— Да, господин абате — каза ми Диана с необикновено искрящ поглед и пламнали страни. — Моля ви.

Трябваше да откажа, но ме глождеше любопитство, пък и не исках да изглеждам като фарисей в очите на Булан.

* * *

Пиша разтреперан, ръката ми се движи по листа почти сама и вече не си спомням, а изживявам повторно всичко, сякаш разказвам нещо, което се случва в този миг…

Беше 21 март вечерта. Вие, капитане, започнахте дневника си на 24 март, когато казвате, че съм изгубил паметта си на 22-ри сутринта. Така че ако наистина се е случило нещо ужасно, то трябва да е било вечерта на 21 март.

Опитвам се да възстановя събитията, ала се изискват големи усилия за това, страхувам се, че вдигам температура, челото ми гори.

Взимам Диана от Отьой и давам на файтонджията някакъв адрес. Той ми хвърля един кос поглед, сякаш съм му съмнителен като клиент въпреки духовническите ми одежди, но след като му обещавам щедър бакшиш, потегля, без да каже нищо. Отдалечава се все повече от центъра и се насочва към покрайнините по все по-тъмни улици, докато най-накрая завива по една уличка със запуснати къщурки, която е сляпа и свършва в полурухналата фасада на стара църква.

Слизаме и кочияшът сякаш няма търпение да си тръгне, и то до такава степен, че след като му платих курса и тършувам из джобовете си да намеря още някой и друг франк, той извиква: „Няма нужда, господин абате, благодаря все пак!“ и се отказва от бакшиша само и само за да може да си тръгне по най-бързия начин.

— Студено е и ме е страх — казва Диана и се притиска до мен. Отдръпвам се, но същевременно, защото ръцете й не се показват, а ги усещам под роклята, която носи, си давам сметка, че е облечена много странно: носи наметало до петите с качулка, така че в тъмнината човек може да я вземе за монах, от онези, дето се появяват в подземията на манастирите в онези романи в готически стил, които бяха на мода в началото на този век. Никога преди не бях виждал това наметало, но и никога не ми бе минавало през ума да проверявам какво има във вързопа с вещи, който взех от клиниката на доктор Дю Морие.

Портичката на църквата е открехната. Влизаме в единствения кораб, осветен от запалени на олтара свещи, както и от пламъците на голям брой светилници на три крака в малката абсида, които увенчават олтара като с корона. Олтарът е покрит с тъмно платно, подобно на онези, които се използват при погребения. Отгоре вместо разпятие или икона се извисява статуя на демона във формата на козел с щръкнал, непропорционално голям, почти трийсетсантиметров фалос. Свещите са не бели или цвят слонова кост, а черни. В средата, поставени под шатра, има три черепа.

— Абат Булан ми разказа за тях — прошепна ми Диана. — Това са мощите на тримата влъхви, истинските, Теобенс, Менсер и Саир. Били предупредени от угасването на една падаща звезда да се отдалечат от Палестина, за да не станат свидетели на раждането на Христос.

В полукръг срещу олтара има редица младежи, момчетата вдясно, а момичетата вляво. Толкова незрели и невръстни са, че не се забелязва голяма разлика между двата пола, и този приветлив амфитеатър би могъл да изглежда сякаш населен с грациозни безполови същества; разликата между тях е още по-приглушена от факта, че всички носят на главите си венец от увехнали рози, само дето са съвсем голи и могат да се различат по органите си, които се виждат, а момичетата са покрити с тънки туники от полупрозрачен плат, които галят малките им гърди и незрялата извивка на ханшовете, без да прикриват нищо. Всички са много красиви, макар и на лицата им да е изписано повече кокетство, отколкото невинност, ала това със сигурност само увеличава тяхната пленителност — и трябва да си призная (интересна ситуация, капитане, нали, аз, духовникът, се изповядвам пред вас, капитана), че докато иначе, пред вече зряла жена, изпитвам ако не ужас, то поне страх, за мен се оказва трудно да не попадна под съблазънта на някое незряло същество.

Тези много особени свещенослужители минават зад олтара и се връщат с малки кадилници, които раздават на присъстващите, после някои от тях прикрепят смолисти клончета към триножниците, запалват ги, а с тях и кадилниците, от които започва да излиза гъст дим и възбуждащ аромат на екзотични билки. Други голи юноши раздават малки бокали, дават и на мен един.

— Пийте, господин абате — ми казва едно момченце с безсрамен поглед. — Помага да навлезете в духа на ритуала.

Отпивам и вече виждам и усещам така, сякаш всичко се случва в мъгла.

Ето че влиза Булан. Облечен е с бял плащ, отгоре носи червен епитрахил, върху който е изобразен обърнат надолу кръст. На пресечната точка на двете рамена на кръста е нарисуван голям черен козел, изправен на задните си крака и с навирени рога… При първото движение, което прави свещенослужителят, уж по случайност или от небрежност, ала всъщност от извратено сладострастие, плащът се разтваря отпред и се показва фалосът му, който е със значителни размери, каквито не бих предположил у отпуснато същество като Булан, пък и е вече в ерекция, явно благодарение на някаква отвара, изпита преди това. Краката му са обути в тъмни, но съвсем прозрачни женски чорапи, подобно на чорапите (уви, показани в „Шаривари“ и в други седмичници, такива могат да се видят и носени от някои абати свещеници, макар и въпреки волята им) на Селест Могадор, когато танцуваше в „Бал Мабий“.

Извършващият обреда се обърна с гръб към паството и започна своята служба на латински, а безполовите същества му отговаряха.

— In nomine Astaroth et Asmodei et Beelzebuth. Introibo ad altarem Satanae.

— Qui laetif icat cupidatem nostrum.

— Lucifer omnipotens, emitte tenebram tuam et agglige inimi-cos nostros.

— Ostende nobis, Domine Satana, potentiam tuam, et exaudi luxuriam meam.

— Et blasphemia mea ad te veniat.[183]

После Булан извади от дрехата си един кръст, сложи го под краката си и го стъпка няколко пъти.

— О, Кръст, смачквам те в памет и за отмъщение на Старите майстори на Храма. Стъпквам те, защото си оръдие за фалшивото обожествяване на фалшивия бог Иисус Христос.

И в този момент Диана, без да ме предупреди и сякаш обзета от внезапно озарение (но със сигурност по указания, дадени й от Булан по време на изповедта), прекосява кораба между двата реда богомолци и застава в подножието на олтара. После се обръща към вярващите (или пък невярващите, знам ли) и церемониално сваля от себе си качулката и наметката си и лъсва съвсем гола. Думите ми не стигат, капитан Симонини, ала сякаш сега я виждам, разбулена като Изида, с лице, скрито само от една тънка маска.

Иде ми да ридая, когато виждам за първи път жена в непоносимата стремителност на нейното разлюляно тяло. Златната коса с червеникави отблясъци, която обикновено целомъдрено е събрана в кок, сега е разпусната и безсрамно гали месестите й части отзад, чиято закръгленост е лукаво перфектна. В тази езическа статуя прави впечатление деликатната шия, която се издига от мраморнобелите рамене като колона, а гърдите й (за първи път виждам зърната на жена) стърчат уверено прекрасни и сатанински горделиви. Между тях, и това е единствената неплътска останка, е медальонът, с който Диана не се разделя никога.

Диана се обръща и със сладострастна мекота изкачва трите стъпала, които водят към олтара, после, подпомогната от един от помощниците, се изляга върху него, отпуснала глава върху черна кадифена възглавница, поръбена със сребро; косата й увисва извън очертанията на подиума, коремът й е леко извит нагоре, бедрата са разтворени, така че да се вижда медното руно, зад което се крие входът на нейната женска пещера, а тялото й проблясва със зловещите отблясъци на свещите. Боже мой, не знам с какви думи да опиша това, което виждам, сякаш естественото ми отвращение от женската плът и страхът, който ми вдъхва тя, са изтлели, за да ги замести единствено ново усещане, сякаш никога невкусвано преди, а питието се разлива по вените ми…

Булан постави върху гърдите на Диана малък фалос от слонова кост, а върху корема й парче плат с бродерии, върху което закрепи потир, направен от тъмен камък.

Извади от потира една нафора, като със сигурност не става дума за една от онези осветените, с които търгувате Вие, капитан Симонини, а за друга нафора, която Булан, все още пълноправен свещеник на Светата римска църква, макар и вероятно вече отлъчен от нея, е на път да освети върху корема на Диана.

И казва:

— Suscipe, Domine Satana, hanc hostiam, quam ego indignus famulus tuus offero tibi. Amen[184].

После взима нафората и след като два пъти я навежда към земята, я вдига два пъти към небето, завърта я по веднъж наляво и надясно, за да я покаже на вярващите, като казва:

— От юг измолвам благоволението на Сатаната, от изток измолвам благоволението на Луцифер, от север измолвам благоволението на Белиал, от Запад измолвам благоволението на Левиатан, и ще се отворят дверите на ада, и елате при мен, призовани от тези имена, Пазачи на Кладенеца на Бездната. Отче наш, който си в ада, проклето да бъде твоето име, да се унищожи царството ти, да бъде презряна волята ти, на земята, както и в ада! Слава на името на Звяра!

А хорът на юношите, с пълен глас:

— Шест! Шест! Шест!

Числото на Звяра!

Сега Булан вика:

— Хвала на Луцифер, чието име е Беда. О, господарю на греха, на противоестествената любов, на благодатните кръвосмешения, на божествената содомия, Сатана, теб обожаваме ние! А теб, Иисусе, заставям да се въплътиш в тази нафора, така че да можем да подновим страданията ти и още веднъж да те измъчим с гвоздеите, с които те разпнаха, и да те прободем с копието на Лонгин!

— Шест, шест, шест — повтарят малките.

Булан вдига нафората и продължава:

— В началото бе плътта, и плътта бе на Луцифер, и плътта беше Луцифер. Тя бе в началото на Луцифер: всичко е сътворено чрез нея, а без нея не е било създадено нищо от всичко съществуващо. И плътта стана слово и заживя сред нас, в мрака, и видяхме непрозрачния й блясък на единородна дъщеря на Луцифер, пълна с шум и ярост, и желание.

Плъзва нафората по корема на Диана и я пъхва във вагината й. Изважда я, вдига я към кораба на църквата и извиква силно:

— Вземете и яжте!

Двама от двуполовите се просват пред него, повдигат плаща му и едновременно целуват повдигнатия му член. После цялата група юноши и девойки се спуска към краката му и докато момчетата започват да мастурбират, момичетата си разкъсват едно на друго воалите и сплитат тела едно върху друго, като надават сладострастни викове. Въздухът се изпълва с други, все по-неустоимо агресивни миризми и всички присъстващи малко по малко първо започват да дишат тежко от желание, после заръмжават от сладострастие и се разголват, и започват да се съешават едни с други без разлика от пол и възраст, и помежду изпаренията виждам как се гъне на земята една дърта кранта на повече от седемдесет години със съвсем сбръчкана кожа и гърди спаружени като листа от салата и с крака като на скелет, а един юноша лакомо целува това, което е било вулвата й.

Аз целият треперя, оглеждам се, за да разбера как да изляза от този бардак, ъгълчето, в което съм се сгушил, е толкова наситено с отровни изпарения, че сякаш съм попаднал в плътен облак, явно питието, което съм погълнал в началото, ме е дрогирало, вече преставам да разбирам кое какво е и виждам вече всичко като в червеникава мъгла. През тази мъгла зървам Диана, все така гола и без маската, тя слиза от олтара, а обезумялата тълпа, без да излиза от състоянието си на плътски хаос, прави всичко възможно да й направи място да мине. Тя се насочва към мен.

Обзет от ужас да не изпадна до положението на нещастниците, правя крачка назад, ала се удрям в една колона, а върху мен се спуска тежко дишайки Диана, о, Боже мой, перото ми трепери, разсъдъкът ми се люшка насам-натам, целият съм облян в сълзи от погнуса (и сега, и тогава), не мога дори да извикам, защото устата ми е запълнена с нещо не мое, усещам как се отърколвам по земята, уханията ме замайват, тялото, което се опитва да се съедини с моето, събужда у мен възбуда като преди надпревара, обзет съм от демони, като че ли съм някоя истеричка от „Салпетриер“, и докосвам (със собствените си ръце, сякаш го искам!) това чуждо тяло, прониквам в раната й с нездраво любопитство, моля се на вещицата да ме остави на мира, ухапвам я, за да се защитя, а тя ми крещи да повторя, килвам глава назад и си мисля за доктор Тисо, и знам, че заради тези мои прегрешения цялото ми тяло ще изпосталее, постепенно умиращото ми лице ще посивее, зрението ми ще се замъгли, а сънят ми ще е неспокоен, гърлото ми ще прегракне, очните ябълки ще започнат да ме болят, по лицето ми ще плъпнат зловонни червени петна, ще повръщам калцинирана материя, сърцето ми ще бие лудо и накрая, заедно със сифилиса, ще дойде и слепотата.

Вече не виждам и ненадейно започвам да изпитвам най-мъчителното и неизразимо и непоносимо усещане в живота си, сякаш цялата кръв във вените ми изведнъж избликва от раните на всеки от напрегнатите ми до спазъм крайници, от носа, от ушите, от върха на пръстите, дори от ануса, и разбирам какво е смъртта, от която бяга всяко живо същество, нищо че по противоприроден инстинкт се опитва да размножи собственото си семе…

Не успявам да пиша повече, вече не си спомням, отново преживявам всичко, преживяването е непоносимо, отново ми се иска да изгубя всякакъв спомен…

* * *

Чувствам се така, сякаш идвам на себе си след припадък, и намирам Булан до себе си, той държи Диана за ръка, а тя отново е покрита с наметалото си. Булан ми казва, че на вратата има файтон: добре е да отведа Диана обратно вкъщи, защото изглежда изтощена. Тя трепери и шепне неразбираемо.

Булан е изключително сервилен и най-напред ми се струва, че се опитва да получи прошка за нещо — в крайна сметка нали именно той ме въвлече в тази гнусна история. Ала когато му казвам да си върви, а с Диана ще се занимая аз, настоява да дойде с нас, като ми припомня, че и той живее в Отьой. Изглежда, ревнува. За да го предизвикам, му казвам, че отивам не в Отьой, а в друга посока, че ще заведа Диана при един доверен приятел.

Той пребледнява, сякаш му измъквам плячка, която му принадлежи.

— Няма значение, идвам и аз, Диана се нуждае от помощ.

Качвам се на файтона и давам, без да мисля, адреса на улица „Метр Албер“, сякаш вече съм решил, че от тази вечер Диана трябва да започне да изчезва от Отьой. Булан ме гледа неразбиращо, ала си мълчи, уловил Диана за ръка. По време на пътуването изобщо не разговаряме, въвеждам ги в апартамента си. Събарям Диана върху леглото, сграбчвам я за китката на едната ръка и за първи път й проговарям след всичко случило се между нас в мълчание. Изкрещявам й:

— Защо, защо?

Булан опитва да се намеси, но със сила го блъскам в стената, а той се хлъзга и пада на земята — и едва тогава забелязвам колко крехък и болнав е този демон, в сравнение с него съм Херкулес.

Диана се отскубва, пелерината й се отваря откъм гърдите, непоносимо ми е да гледам пак плътта й, опитвам се да я покрия, ала ръката ми се заплита в закопчалката на медальона и от краткия натиск той се скъсва и остава в ръцете ми, Диана се опитва да си го вземе, отдръпвам се в дъното на стаята и отварям малката кутийка.

От нея изпада една златна пластина, която без никакво съмнение е репродукция на мозайката на скрижалите на Мойсеевия закон, и още една, написана на иврит.

— Какво значи това? — питам аз и пристъпвам към Диана, която се е опряла на леглото и очите й са изцъклени. — Какво значат тези знаци зад портрета на майка ти?

— Мама — прошепва тя с отсъстващ глас, — мама беше еврейка… Вярваше в Адонаи…

Значи така. Не само се съчетах с жена, демонско семе, а и с еврейка при това — защото знам, че при тях наследството се предава по майчина линия. Следователно ако при това съвкупление семето ми е оплодило тази нечиста утроба, ще дам живот на евреин.

— Не можеш да ми причиниш това — изкрещявам — и се нахвърлям върху тази мръсница, стискам я за шията, тя се съпротивлява, аз стискам още по-силно, Булан се е съвзел и се нахвърля върху мен, отблъсквам го отново с ритник в слабините и виждам, че припада в ъгъла, хвърлям се пак върху Диана (о, наистина бях изгубил разсъдъка си) и малко по малко очите й изскачат от орбитите си, надебелелият й език увисва от устата, чувам последния й дъх, после тялото й се отпуска безжизнено.

Идвам на себе си. Давам си сметка за чудовищната си постъпка. В ъгъла Булан стене, почти изкормен. Опитвам се да дойда на себе си и се разсмивам: станало каквото станало, но никога няма да стана баща на евреин.

Събирам мислите си. Казвам си, че трябва да скрия трупа в клоаката в сутерена — тя вече става по-приветлива от Вашето гробище в Прага, капитане. Но е тъмно, ще трябва да държа запален фенер, да мина по целия коридор, който води до Вашия дом, да сляза в дюкяна и оттам в канала. Нуждая се от помощта на Булан, който се привдига отново от земята, втренчил в мен поглед като на душевноболен.

И в този момент разбирам, че не мога да оставя свидетеля на престъплението ми да излезе от тази къща. Спомням си за пистолета, за който ми бе споменал Батай, отварям чекмеджето, в което съм го скрил, вадя го и го насочвам към Булан, който продължава да ме гледа втренчено, сякаш халюцинира.

— Съжалявам, абате — казвам му. — Ако искате да се спасите, помогнете ми да се отърва от това много нежно тяло.

— Да, да — отвръща той, сякаш изпаднал в еротичен екстаз. В смута, в който е изпаднал, Диана сигурно му се вижда също толкова желана с изплезен език и с изцъклени очи, колкото и гола, когато злоупотреби с мен, за да му достави удоволствие.

От друга страна, и аз не съм съвсем на себе си. Като насън увивам Диана в наметалото й, подавам един запален фенер на Булан, хващам мъртвата за краката и я повличам по коридора до Вашия дом, после надолу по малката стълба в магазина, а оттам в клоаката, главата на трупа се удря на всяко стъпало и издава зловещ звук, и най-накрая я слагам успоредно на останките на Дала Пикола (другия).

Струва ми се, че Булан вече е полудял. Смее се.

— Колко много мъртъвци — казва той. — Може би тук долу е по-добре, отколкото там навън в света, където ме очаква Гета… Мога ли да остана с Диана?

— Как да не може, разбира се, абате, не мога да искам нищо по-добро от това.

Вадя пистолета, стрелям и го улучвам в средата на челото.

Булан пада накриво, почти върху краката на Диана. Трябва да се наведа и да го наместя редом с нея. Лежат един до друг като влюбени.

И ето, че именно сега, докато разказвах, открих в неспокойната си памет какво се случи миг преди да я изгубя.

Кръгът се затвори. Сега знам. Сега, на 18 април призори, неделя на Великден, написах какво се случи на 21 март през нощта, на оногова, за когото си мислех, че е абат Дала Пикола…

25.

Изясняване на мислите

Из записките от 18 и 19 април 1897

На това място този, който би надзърнал над раменете на Симонини, за да прочете написаното от Дала Пикола, би видял, че текстът прекъсва така, сякаш ръката е престанала да държи перото и докато тялото на пишещия е падало на земята, перото е драснало от само себе си една дълга заврънкулка без никакъв смисъл, която завършва извън листа, зацапвайки зеления филц на писалището. А после, на следващата страница, изглежда, е продължил да пише капитан Симонини.

А той се събудил, облечен като свещеник и с перуката на Дала Пикола, ала вече без нито сянка от съмнение знаел, че е Симонини. Веднага видял отворени на масата листата, изписани с истеричен почерк, който ставал все по-неясен, последните страници, написани от мнимия Дала Пикола, и докато четял, се потял, сърцето му биело силно, той си спомнял заедно с Дала Пикола и така до мястото, където написаното от абата свършвало и той (абатът) или по-точно той (Симонини) припаднали, не… припаднал.

Съзнанието му малко по малко взело да се прояснява и той започнал да вижда всичко отчетливо. Оздравявал и разбирал, дори със сигурност знаел, че той и Дала Пикола са едно и също лице, и това, което предишната вечер си спомнил Дала Пикола, сега си го спомнял също и той, тоест спомнял си, че предрешен като абат Дала Пикола (не онзи с щръкналите зъби, когото бил убил преди, а онзи другия, когото възкресил, онзи, в когото се бил превъплъщавал с години) е имал ужасното преживяване на черната литургия.

Какво се случило после? Може би докато се боричкали Диана да е смъкнала перуката му, може би, за да е в състояние да довлече тялото на нещастницата до клоаката, се е наложило да се отърве от расото и после, почти изгубил разсъдък, по инстинкт се прибрал в собствената си стая на улица „Метр Албер“, където се събудил на сутринта на 22 март неспособен да разбере къде са му дрехите.

Плътският досег с Диана, разкриването на гнусния й произход и извършеното от него необходимо, почти ритуално убийство му дошли наистина в повече и същата онази нощ изгубил паметта си, или по-точно изгубили я съвместно както Дала Пикола, така и Симонини, като двете му самоличности се редували през този месец. По всяка вероятност преминавал от едно състояние в друго посредством криза или някакъв епилептичен припадък, губене на съзнание, кой знае, но без да съзнава нищо, мислейки, че просто е спал.

Терапията на доктор Фройд подействала (макар той самият да нямало как да знае, че действа). Като разказвал ту на този, ту на онзи свой друг „аз“ спомените, които изтръгвал с труд като насън от вцепенението на паметта си, Симонини достигнал до повратната точка, до травматичното събитие, при което изпаднал в амнезия, и то направило от него две различни личности, всяка от които си спомняла за част от неговото минало, без нито той, нито другият, който все така си бил той същият, да успеят да възстановят единството си, въпреки че всеки един от тях се опитвал да скрие от другия ужасната, неспомняема причина за това заличаване.

След като си спомнил, Симонини основателно се почувствал изтощен и за да се увери, че наистина се е преродил за нов живот, затворил дневника си и решил да излезе и да се изложи на каквато да е среща, нали вече знаел кой е. Изпитвал желание да се нахрани подобаващо, ала за този ден не искал да се възнагради с някое пиршество, защото сетивата му вече били поставени на сурово изпитание. Подобно на отшелник от Тиваида усещал нужда от покаяние. Отишъл във „Фликото“ и за тринайсет гроша успял да се нахрани зле и разумно.

Върнал се вкъщи и си записал някои подробности, които си възстановил. Нямало никаква причина да продължава дневника, започнат, за да може да си спомни онова, което вече знаел, но пък вече бил свикнал да си води дневник. Предполагайки, че съществува някакъв Дала Пикола, различен от него самия, в продължение на не по-малко месец подхранвал илюзията, че има някой, с когото да влиза в диалог, като по време на този диалог си дал сметка, че винаги си е бил сам, още от детството си е бил сам. Може би (осмелява се да предположи Разказвачът) раздвоил личността си именно за да си има събеседник.

Сега дошъл моментът да си спомни, че Другият не съществува, а дневникът също е самотно занимание. Ала вече се бил приучил на тази монодия и решил да продължи по същия начин. Не че особено много обичал самия себе си, но досадата от всички останали го карала поне да се понася.

Направил цялата постановка с Дала Пикола — онзи неговия, след като убил истинския, — когато Лагранж го помолил да се занимае с Булан. Смятал, че по много причини един духовник ще породи по-малко съмнения от едно светско лице. Пък и му харесвало да възкреси човек, когото е премахнал.

Когато купил много евтино къщата и магазина на „Мобер“, не започнал веднага да използва стаята и входа откъм улица „Метр Албер“, а предпочел да установи адреса си на задънената улица, за да може да разполага и с магазина. Щом започнал постановката с Дала Пикола, мебелирал стаята с евтини мебели и там подредил призрачно жилище за своя призрачен абат.

Освен да си вре в носа сатанинските и окултистки среди Дала Пикола послужил също и за да се появява край предсмъртното ложе на някой умирающ, извикан от близкия (или далечен) роднина, който впоследствие щял да се ползва от завещанието, което Симонини щял да подправи — по този начин, ако някой се усъмнял в този неочакван документ, щяло да се появи свидетелството на духовник и той можел да се закълне, че завещанието съвпада с последната воля, пошепната му от умирающия. Стигнало се дотам, че заради случая с Таксил Дала Пикола станал незаменим и на практика поел тежестта на цялото начинание в продължение на повече от десет години.

В ролята на Дала Пикола Симонини можел също да общува и с отец Бергамаски и с Ебютерн, защото бил предрешен много сполучливо. Дала Пикола бил гладко избръснат, русоляв, с гъсти вежди и, най-важното, носел сини очила, които криели очите му. Сякаш това не стигало, ами си бил измислил и различен почерк, по-ситен и почти женски, постарал се да си промени дори гласа. В действителност, когато бил Дала Пикола, Симонини не само говорел и пишел по различен начин, а и мислел различно, като изцяло влизал в образа.

Било жалко, че сега Дала Пикола трябвало да изчезне (такава била съдбата на всички абати с това име), ала на Симонини се налагало да се отърве от цялата работа както за да изличи от съзнанието си срамните събития, които го довели до травмата, така и защото в понеделника след Великден Таксил бил обещал да се отрече публично, а и, най-сетне, защото след изчезването на Диана било по-добре да заличи всякаква следа от целия заговор да не би някой да започне да си задава неприятни въпроси.

На разположение му оставали само неделята и сутринта на следния ден. Преоблякъл се отново, за да се срещне с Таксил, който почти цял месец ходел в Отьой и не намирал там нито Диана, нито него, а старицата повтаряла, че не знае нищо за тях, а Таксил се боял, че масоните са ги отвлекли. Казал му, че Дю Морие най-сетне му е дал адреса на истинското семейство на Диана в Чарлстон и че намерил начин да я качи на кораб за Америка. Точно навреме, за да може Таксил да изиграе спектакъла с разобличаването на цялата измама. Дал му пет хиляди франка в предплата от седемдесет и петте обещани, като си казали, че ще се срещнат на следващия ден следобед в географското дружество.

После, все още като Дала Пикола, отишъл в Отьой. Старицата била силно изненадана, цял месец не била виждала нито него, нито Диана и не знаела какво да казва на горкия господин Таксил, който бил идвал толкова много пъти. Разказал й същата история: Диана намерила семейството си и се върнала в Америка. Една щедра сума за сбогом накарала старицата да си затваря устата, тя си събрала парцалите и следобед си отишла.

Вечерта Симонини изгорил всички документи и следи от компанията от последните години и късно през нощта занесъл като подарък на Гавиали един сандък с всички дрехи и финтифлюшки на Диана. Един вехтошар никога не пита за произхода на вещите, които му попадат в ръцете. На следващата сутрин отишъл при собственика на къщата и обяснил, че внезапно му се налага да замине на мисия в далечни земи, прекратил договора за наем, като платил и шест месеца в повече, без да се пазари. Хазяинът отишъл заедно с него до къщата да провери, че мебелите и стените са в добро състояние, взел си ключовете и превъртял два пъти ключалката.

Сега оставало само да „убие“ (за втори път) Дала Пикола. Не трябвало много. Симонини изтрил грима си на абат, закачил расото отново в коридора и ето, че Дала Пикола изчезнал от лицето на земята. От предпазливост премахнал също и пейката за коленичене при молитва и религиозните книги от апартамента, прехвърлил ги в магазина като стоки за продан на любители, които едва ли щели да се появят, и ето, че разполагал с жилище, което да използва за някое друго свое превъплъщение.

От цялата тази история не останало нищо друго освен спомените на Таксил и Батай. Но Батай след предателството си със сигурност нямало да се появи повече, а що се отнася до Таксил, историята щяла да приключи същия този следобед.

На 19 април следобед, облечен нормално, Симонини отишъл да се полюбува на зрелището как Таксил ще се отрече от всичко. Освен Дала Пикола Таксил познавал само псевдонотариуса Фурние, без брада, кестеняв и с два златни зъба, и бил виждал Симонини брадат само веднъж, когато отишъл при него да му фалшифицира писмата на Юго и Блан, ала това било преди петнайсетина години и по всяка вероятност той бил забравил лицето на онзи писарушка. Така че Симонини, който много естествено се бил снабдил с бяла брада и зелени очила, благодарение на които минавал за член на Института, можел да седне спокойно сред публиката и да се любува на зрелището.

За събитието били съобщили всички вестници. Залата била претъпкана с любопитни, с верни поддръжници на Диана Вон, с масони, с журналисти и дори с пратеници на архиепископа и на апостолическия нунций.

Таксил говорел с типично южняшка самонадеяност и словоохотливост. Аудиторията очаквала да представи Диана и да потвърди всичко, публикувано от него през последните петнайсет години, а той я изненадал, като влязъл в полемика с католическите журналисти и навлязъл в сърцевината на разкритията си с изречението „По-добре да се смееш вместо да плачеш, казва мъдростта на нациите“. Говорил за вкуса си към мистификацията (неслучайно съм син на Марсилия, казал сред смеха на публиката). За да убеди всички какъв интригант е, разказал историята за акулите в Марсилия и за потъналия град в Женевското езеро. Но нищо не можело да се сравни с най-голямата мистификация на живота му. И заразказвал за престореното си покръстване и как измамил всякакви изповедници и духовни наставници, които трябвало да се уверят в искреността на покаянието му.

Още в началото бил прекъсван най-напред от смехове, после разни духовници, все по-възмутени, се намесили рязко. Някои от тях ставали и излизали от залата, други сграбчвали столовете сякаш да го линчуват. Настанала общо взето голяма олелия, сред която все още се чувал гласът на Таксил, който разказвал как, за да се хареса на църквата, се решил след Humanum Genus да започне да злослови по адрес на масоните. Но, казал той, масоните също трябва да са ми благодарни, защото моите публикации за ритуалите им са свързани с решението им да премахнат остарелите си практики, станали смешни за всеки масон, приятел на прогреса. Що се отнася до католиците, още от първите дни на покръстването ми се уверих, че мнозина от тях са убедени, че Великият строител на Вселената — Висшето същество на масоните — е дяволът. Чудесно, оставаше ми само да бродирам върху това убеждение.

Хаосът продължавал. Когато Таксил цитирал разговора си с Лъв Тринайсети (папата попитал: „Какво желаете, сине мой?“, а Таксил отговорил: „Свети отче, най-голямото ми щастие би било да умра в нозете ви в този момент!“), виковете се превърнали в хор, някой извикал: „Уважавайте Лъв Тринайсети! Нямате право да произнасяте името му!“, друг възкликнал: „А ние слушаме всичко това? Та това е отвратително!“, друг пък: „О, шмекерът му с шмекер. О… каква гнусна оргия!“, а повечето хора се хилели.

— И така — разказвал Таксил — отгледах дървото на съвременното луциферианство, в което включих и един паладиански ритуал, изцяло съчинен от мен от първия до последния ред.

После описал как един стар впиянчен приятел се престорил на доктор Батай, как измислил Софи Валдер или Сафо, най-накрая, как сам написал всички произведения, подписани от Диана Вон. Диана, казал той, беше просто протестантка, една машинописка, представителка на една американска фабрика за пишещи машини, интелигентна и духовита жена и както обикновено са протестантките, облечена семпло, но елегантно. Накарал я да се заинтересува от дяволските работи, на нея те й станали забавни и се превърнала в негова съучастница. Развила вкус към цялата шашмалогия, харесвало й да си кореспондира с епископи и кардинали, да получава писма от Негово светейшество папата, да информира Ватикана за луциферианските заговори…

— Обаче — продължавал Таксил — видяхме, че дори някои масонски среди вярват на нашите фалшификации. Когато Диана разкри, че Адриано Леми бил номиниран от Великия майстор от Чарлстон за негов наследник като върховен духовен глава на луциферианците, някои италиански масони, между които и един депутат в парламента, взеха новината на сериозно, оплакаха се, че Леми не им бил казал нищо, и в Сицилия, в Неапол и във Флоренция бяха създадени три независими Висши паладиански съвета, като избраха мис Вон за техен почетен член. Прословутият господин Марджота писа, че се е запознал с госпожица Вон, а всъщност аз му разказах за една никога несъстояла се среща, а той в крайна сметка, или по-скоро повярвал наистина, си спомни за нея. Измамени бяха и самите издатели, но нямат от какво да се оплакват много, защото им дадох възможност да публикуват произведения, които могат да си съперничат с „Хиляда и една нощ“.

— Господа — продължил той, — когато осъзнаем, че са ни взели на подбив, най-добрият начин, по който можем да постъпим, е да се смеем заедно с публиката. Господин абат Гарние — казал той, обръщайки се към един от най-разярените си критици в залата, — колкото повече се гневите, толкова повече ще ви се смеят.

— Разбойник такъв! — изкрещял Гарние и размахал бастуна си, а приятелите му се опитвали да го усмирят.

— От друга страна — продължил Таксил с ангелски вид, — няма как да упрекнем онези, които повярваха в нашите дяволи, които се появяваха в церемониите за въвеждане в масонството. Нима добрите християни не вярват, че Сатаната е занесъл Иисус Христос на върха на една планина, от която му показал всички царства на земята? Само че как е успял, след като Земята е кръгла?

— Браво! — крещели едните.

— Поне не богохулствайте — крещели другите.

— Господа — тръгнал да приключва Таксил, — признавам си, че извърших детеубийство: паладианството е вече мъртво, защото баща му го уби.

Бъркотията достигнала връхната си точка. Абат Гарние се бил качил на един стол и се опитвал да подстрекава присъстващите да го подкрепят; ала гласът му бил заглушаван от оглушителния кикот на едни и от заплахите на други. Таксил си стоял на подиума, откъдето произнесъл речта си, и гледал гордо хаоса. Бил дошъл неговият миг слава. Искал да бъде коронясан за цар на мистификацията и постигнал целта си.

Гледал гордо хората, които минавали пред него, размахвали юмруци, крещели му: „Не ви ли е срам?“, и го гледали неразбиращо. От какво трябвало да се срамува? От това, че всички говорят за него ли?

Онзи, който се забавлявал най-много от всички, бил Симонини, който си мислел какво ли чака Таксил следващите дни.

Марсилецът потърсил Дала Пикола, за да си вземе парите. Ала не знаел къде да го открие. Ако отидел в Отьой, щял да завари къщата празна или може би в нея вече живеел някой друг. Изобщо нямал представа, че адресът на Дала Пикола е на улица „Метр Албер“. Не знаел къде да намери нотариус Фурние, а и наум не би му дошло да го свърже с онзи, който преди толкова години му бил фалшифицирал писмото на Юго. Неоткриваем бил и Булан. Така и не разбрал, че Ебютерн, когото познавал бегло като масонски сановник, се е занимавал с неговия случай, а дори и не подозирал за съществуването на отец Бергамаски. Накратко казано, Таксил нямало от кого да си поиска възнаграждението и така Симонини си го сложил в джоба не наполовина, а изцяло (макар и без петте хиляди франка аванс).

Било забавно като си представиш как един нещастен мошеник обикаля Париж и издирва един абат, един никога несъществувал нотариус, както и един сатанист и една паладианка, чиито трупове лежали в някаква незнайна клоака, някой си Батай, който дори в случай, че го намери и е трезвен, не би могъл да му каже нищо, и една пачка франкове, които отишли неправомерно при не когото трябва. Хулен от католиците и гледан със съмнение от масоните, които с право се опасявали от ново преобръщане на сто и осемдесет градуса, вероятно все още задлъжнял на печатарите, Таксил не знаел какво да направи.

Но, мислел си Симонини, този марсилски мошеник си го бил заслужил.

26.

Окончателното решение

10 ноември 1898

Изтече вече година и половина, откакто се отървах от Таксил, от Диана и, което е най-важно, от Дала Пикола. Ако съм бил болен, сега съм здрав. Благодарение на самохипнозата или на доктор Фройд. И все пак прекарах тези месеци в какви ли не страхове. Ако бях вярващ, щях да кажа, че съм усетил угризения на съвестта и те са ме измъчвали. Ала угризения за какво и измъчван от кого?

Вечерта, когато се радвах как изиграх Таксил, отпразнувах със спокойна наслада. Само съжалявах, че няма с кого да споделя победата си, но съм свикнал да се задоволявам и само със себе си. Както правеха предишните клиенти на „Ше Мани“, отидох в „Брабан-Вашет“. С печалбата от рухването на предприятието на Таксил можех да си позволя всичко. Метрдотелът ме позна, но най-важното е, че и аз го познах. Надълго и нашироко ми описа salade Francillion[185], създадена след триумфа на пиесата на Александър Дюма — синът, Боже мой, колко съм остарял. Картофите се сваряват в бульон, нарязват се на резенчета и докато са още топлинки, се подправят със сол, черен пипер, зехтин и орлеански оцет и се добавя половин чаша бяло вино, „Шато д’Икем“ най-добре, както и ароматни треви, нарязани на ситно. Едновременно на court-bouillon[186] се сваряват едри миди заедно със стръкче целина. После всичко се смесва и се покрива с тънки парченца трюфели, сварени в шампанско. Всичко това два часа преди да се поднесе, така че ястието да дойде на масата в точния момент.

И все пак не съм спокоен и чувствам нужда да изясня моментното си състояние, като започвам пак да водя дневника си, сякаш съм на лечение при доктор Фройд.

Лошото е, че продължиха да се случват обезпокоителни неща и живея в постоянна несигурност. Най-напред още се мъча от мисълта кой е руснакът, който лежи в клоаката. Той, а може и да са били двама, бяха в тези стаи на 12 април. Дали някой от тях не се е върнал? Няколко пъти ми се случва да не намирам нещо — дреболии, някоя писалка, купчинка листове — а после ги намирам на място, където мога да се закълна, че не съм ги оставял. Някой бил ли е тук, тършувал ли е, премествал ли е неща, намирал ли е нещо? И какво?

Русите значи Рачковски, но този човек е като сфинкс. Два пъти идва при мен все за да ми иска това, което той смята, че са непубликувани материали от дядо ми, а аз не знаех какво да му кажа, от една страна, защото не си бях направил пълно досие, а от друга, за да засиля желанието му.

Последния път ми каза, че не можел да чака повече. Настоя да му кажа дали е само въпрос на цена. Не съм алчен, му казах аз, дядо наистина ми остави документи, в които е напълно протоколирано казаното онази нощ на гробището в Прага, ала не са ми подръка, трябва да замина от Париж и да ги потърся на едно място.

— Ами отивайте — ми каза Рачковски. После ми намекна, че може да имам неприятности от развитието на аферата Драйфус. Той откъде знае?

* * *

И наистина, макар и да изпратиха Драйфус на Дяволския остров, слуховете около цялата история не престанаха. Започнаха да се изказват онези, които го смятаха за невинен, или, както се казва вече, драйфусистите, а най-различни графолози се мобилизираха, за да обсъждат експертизата на Бертийон.

Всичко започна в началото на 95-а, когато Сандер напусна службите (изглежда, се разболя от прогресивна парализа или нещо подобно) и бе заместен от някой си Пикар. Този Пикар веднага взе да си пъха носа навсякъде, разбира се, продължи да предъвква отново и отново аферата Драйфус, нито че бе приключила месеци преди това, и ето че през март миналата година намери в обичайните кошчета за отпадъци на посолството черновата на една телеграма, която военният аташе на Германия искал да изпрати на Естерхази. Нищо компрометиращо, но защо военният аташе трябва да поддържа връзки с френски офицер? Пикар провери Естерхази по-задълбочено, взе образци от почерка му и установи, че почеркът на коменданта прилича на почерка в bordereau-то на Драйфус.

Научих всичко това, защото информацията изтече в „Ла Либър Парол“ и Дрюмон се гневеше на този смотаняк, който искаше да постави под съмнение една история, приключила по най-добрия начин.

— Знам, че е ходил при генералите Боадефър и Гонс да ги занимава с тази работа, но за късмет те не са му обърнали внимание. Нашите генерали да не са луди?

Към ноември засякох в редакцията Естерхази, беше много нервен и поиска да си поговорим насаме. Дойде вкъщи заедно с някой си комендант Анри.

— Симонини, шушука се, че почеркът на бордерото бил моят. Вие нали го преписахте от някакво писмо или от бележка на Драйфус, не е ли така?

— Ама разбира се. Образеца ми го даде Сандер.

— Знам, но защо този ден Сандер не повика и мен да се явя при него? Защо не провери образеца от почерка на Драйфус?

— Направих това, което поискаха от мен.

— Знам, знам. Но във ваш интерес е да ми помогнете да разрешим този ребус. Защото ако заради някакъв мистериозен заговор, който не мога да разбера, са злоупотребили с вас, може да се окаже, че някому е изгодно да премахне опасен свидетел като вас. Така че цялата работа ви засяга пряко.

Изобщо не трябваше да се замесвам с тези военни. Не се чувствах спокоен. После Естерхази ми обясни какво очаква от мен. Даде ми образец от едно писмо на италианския военен аташе Паницарди, както и текст на писмо, което трябваше да подправя, в което Паницарди пишеше на германския военен аташе за сътрудничеството на Драйфус.

— Комендант Анри — завърши той — обеща да намери този документ и да го предаде на генерал Гонс.

Свърших си работата, Естерхази ми даде хиляда франка и после не знам какво стана, но Пикар беше преместен в Четвърти стрелкови полк в Тунис.

Точно по времето, когато аз се справях с Таксил обаче, Пикар задействал някои свои приятели и нещата се усложниха. Естествено ставаше дума за неофициална информация, която драйфусисткият печат представяше за достоверна, а антидрайфусисткият като клевети. Появиха се телеграми, изпратени до Пикар, от които можеше да се заключи, че именно той е авторът на прословутата телеграма на германците до Естерхази. Доколкото разбрах, това било ход от страна на Естерхази и Анри. Приличаше на добър удар от тениса, при който няма нужда да си измисляш обвинения, защото просто връщаш обвиненията, отправени към самия теб. Милостиви Господи, шпионажът (и контрашпионажът) са прекалено сериозни неща, за да ги оставиш на военните; професионалисти като Лагранж и Ебютерн никога не бяха забърквали подобни каши, но какво можеш да чакаш от хора, като един ден стават за Разузнавателната служба, а на другия за Четвърти стрелкови полк в Тунис, или пък от папските зуави са преминали в Чуждестранния легион?

Освен всичко друго последният ход се оказа почти безполезен и срещу Естерхази започна разследване. Ами ако, за да разсее съмненията по свой адрес, той вземе да разправя, че аз съм написал онова bordereau?

* * *

Цяла година спах зле. Всяка нощ чувах шумове из къщата, изкушавах се да стана и да сляза в магазина, ала се страхувах да не срещна там някой руснак.

* * *

През януари тази година се състоя процес при затворени врати, по време на който Естерхази беше изцяло оневинен от всякакви обвинения и подозрения. Пикар беше наказан с шестдесет дни карцер в една крепост. Ала драйфусистите отстъпваха, един доста вулгарен писател, Зола, публикува пламенна статия (J’accuse![187]), намеси се група от някакви си там писателчета и псевдоучени, които поискаха делото да се преразгледа. Кои са тези Пруст, Франс, Сорел, Моне, Ренар, Дюркем? Тия кой ги е чувал изобщо? За Пруст ми казват, че бил двайсет и пет годишен педераст, автор на някакви за щастие непубликувани работи, а Моне някакъв цапач, виждал съм една-две от картините му, от тях личи, че гледа света с гуреливи очи. Какво общо имат един литератор или един художник с решенията на военния трибунал? О, бедна Францийо, жалваше се Дрюмон. Защо тези така наречени „интелектуалци“, както ги нарича Клемансо, онзи адвокат, дето все губи дела, не се занимават с нещата, от които се предполага, че разбират…

Срещу Зола бе заведено дело и за щастие го осъдиха на една година затвор. Във Франция все още има правосъдие, казва Дрюмон, през май го избраха за депутат от Алжир, така че в долната камара на парламента ще има една сериозна антисемитска група, което ще помогне за защитата на тезите на антидрайфусистите.

Изглеждаше, че всичко върви по най-добрия възможен начин, през юли Пикар беше осъден на осем месеца затвор, Зола избяга в Лондон и вече си мислех, че няма кой вече да поднови случая, когато изскочи някой си капитан Кюине, който доказа, че писмото, в което Панизарди обвинява Драйфус, е фалшиво. Не знам как можеше да твърди такова нещо, като се има предвид, че го бях изработил съвършено. Във всеки случай висшето командване се вслуша в него и тъй като писмото беше открито и разпространено от комендант Анри, се заговори за „фалшификата на Анри“. В края на август Анри бе притиснат до стената и си призна, затвориха го на Мон Валериен, а на другия ден си преряза гърлото с бръснач. Както казвах, някои неща не бива да бъдат оставяни в ръцете на военните. Каква е тази работа? Арестуваш заподозрян предател и му оставяш бръснача?

— Анри не се е самоубил. БИЛ е самоубит! — твърдеше бесен Дрюмон. — В Генералния щаб все още е пълно с евреи! Ще започнем обществена подписка за реабилитацията на Анри!

Четири-пет дни след това Естерхази избяга в Белгия и оттам в Англия. Почти признание за вина. Въпросът беше как така не хвърли вината върху мен, за да се защити.

* * *

Докато се измъчвах така, една нощ чух шумове вкъщи. На сутринта намерих разбъркан на вили и на могили не само магазина, а и мазето, като вратата за стълбичката, водеща към клоаката, беше отворена.

Докато се питах не трябва ли и аз да избягам като Естерхази, на вратата на магазина звънна Рачковски. Без дори да се качи горе, се настани на един стол за продан, стига някой да се осмели да го пожелае, и започна веднага по същество:

— Какво бихте казали ако съобщя на Sûreté[188], че в мазето долу има четири трупа, като един от тях е на един от моите хора, които търсих къде ли не? Омръзна ми да чакам. Давам ви два дни да идете да вземете протоколите, за които ми казахте, и ще забравя какво съм видял долу. Честна договорка, нали?

Вече не бях изненадан, че Рачковски знае всичко за моята клоака. Като се има предвид, че рано или късно трябваше да му кажа нещо, опитах се все пак да извлека още някоя полза от договорката, която ми предлагаше.

Осмелих се да му отвърна следното:

— Дали ще можете да ми помогнете да реша един проблем, който имам със службите на въоръжените сили…

Той се разсмя:

— Да не би да се страхувате, че ще се разбере кой е авторът на онова bordereau?

Този човек със сигурност знае всичко. Сплете пръсти сякаш за да си събере мислите и се опита да ми обясни:

— Сигурно нищо не сте разбрали от тази история и единственото, от което се страхувате, е някой да не ви замеси в нея. Бъдете спокоен. По причини, свързани с националната сигурност, в интерес на цяла Франция е въпросното bordereau да се смята за автентично.

— Защо?

— Защото френската артилерия подготвя най-модерното си оръжие, оръдие 75-и калибър, и има интерес германците да смятат, че французите все още работят върху оръдието 120-и калибър. Трябвало е германците да повярват, че някакъв шпионин се опитва да им продаде тайните на оръдието 120-и калибър, така че да сметнат, че там е болната точка. Като здравомислещ човек няма как да не отбележите, че германците сигурно са си казали: „Леле Боже, ама ако това bordereau наистина е автентично, е трябвало да разберем каква е цялата работа преди да го изхвърлим в кошчето за боклук!“. И така би трябвало да се усетят каква е работата. Все пак са паднали в клопката, защото в средите на тайните служби никой не казва всичко на другите, те всички си мислят, че съседът по бюро е двоен агент и по всяка вероятност всеки е взел да обвинява другия: „Как така? Да дойде толкова важно съобщение, а за него да не знае дори военният аташе, след като е било предназначено за него, или пък е знаел за него и си е премълчал?“. Представете си само бурята от взаимни упреци, на някого там със сигурност са му отрязали главата. Трябвало е и трябва всички да повярват в това bordereau. Ето защо беше важно Драйфус бързо да бъде изпратен на Дяволския остров, за да не вземе да разправя в своя защита, че няма как да е шпионирал за оръдието 120-и калибър, защото имало смисъл само за оръдието 75-и. Изглежда, че някой му е дал пистолет и го е подканил да се спаси от позора, който го очаква, като се самоубие. Така освен това е щял да се избегне и публичният процес. Ала Драйфус е твърдоглав и настоял, че ще се защитава, защото се смятал за невинен. А не е работа на офицера да мисли. Освен това според мен нещастникът едва ли е знаел нещо за оръдието 75-и калибър, от къде на къде разни важни неща ще стигнат до бюрото на един стажант? Но все пак било важно да се действа предпазливо. Ясно ли е? Ако се разбере, че това bordereau е ваше дело, ще рухне цялата конструкция и германците ще разберат, че оръдието 120-и калибър е фалшива следа — тези alboches[189] може и да не са много схватливи, но чак пък толкова… Ще ми кажете, че в крайна сметка не само германските, а и френските служби май са си една разпасана команда, дето оплесква всичко. Ясно, че е така, иначе тези хора щяха да работят в Охранката, тя работи малко по-добре и, както виждате, има агенти и при едните, и при другите.

— А Естерхази?

— Нашият мишок е двоен агент, преструвал се е, че шпионира Сандер за германците от посолството, но в същото време шпионирал немците от посолството за Сандер. Постарал се да забърка целия случай с Драйфус, но Сандер разбрал, че Естерхази всеки момент ще се опари, а и германците започвали да го подозират. Сандер знаел много добре, че ви е дал образец от почерка на Естерхази. Искал да хвърли вината върху Драйфус, но ако нещата не тръгнели както трябва, отговорността винаги можело да се хвърли върху Естерхази. Естествено Естерхази твърде късно разбрал в каква клопка е попаднал.

— Но тогава защо не е споменал името ми?

— Защото щяха да го разкрият, че лъже, и щеше да се озове в някоя крепост, а може и в някой канал. Докато така може да си седи в Лондон като пет пари в кесия и да си получава солидна издръжка от службите. И няма значение дали ще припишат bordereau-то на Драйфус, или ще се реши, че предателят е Естерхази, то трябва да си остане автентично. Никой няма да реши, че виновникът може да е фалшификатор като вас. Вие сте просто една бурмичка. Обаче аз ще ви навлека доста неприятности заради труповете долу. Така че хайде давайте сведенията, които ми трябват. Вдругиден при вас ще дойде един младеж, който работи за мен, казва се Головински. Няма да се наложи да изготвяте оригиналните и окончателни документи, защото те трябва да са на руски, оттам нататък той ще се заеме с цялата история. Вие трябва да го снабдите с нов, автентичен и убедителен материал, за да освежите цялата ваша документация за гробището в Прага, тя е известна от игла до конец. Искам да кажа, че нямам нищо против произходът на разкритията да е съвещание на онова гробище, но не трябва да се уточнява кога е станало самото съвещание и трябва да се разработят съвременни теми, а не някакви си средновековни фантазии.

Трябваше да запретна ръкави и да почна работа.

* * *

Имах по-малко от два дни и две нощи да събера стотиците бележки и изрезки, които бях натрупал по време на повече от десетгодишното си вземане-даване с Дрюмон. Не мислех, че ще ми се наложи да ги използвам, защото ставаше дума все за неща, публикувани в „Ла Либър Парол“, но може пък за руснаците тези материали да бяха неизвестни. Трябваше да направя подбор. Головински и Рачковски не се интересуваха например от факта, че евреите нямат почти никакъв талант за музика или за географски открития. Къде-къде повече се интересуваха от съмненията, че подготвят разорението на честните хора.

Проверих какво съм използвал вече за предишните речи на равина. Евреите се канеха да сложат ръка върху железопътните линии, мините, горите, върху данъчната администрация, целеха се в магистратурата, адвокатурата, образованието, искаха да се инфилтрират във философията, политиката, науката, изкуството и най-вече в медицината, защото лекарят влиза в семействата повече от свещеника. Трябва да се подкопае религията, да се разпространява свободомислието, от училищните програми да се премахнат уроците по християнска религия, да завладеят търговията с алкохол и контрола върху печата. Олеле боже, какво още да искат?

Не че не можех да пусна пак в обращение целия този материал. Би трябвало Рачковски да познава само версията, която дадох на Глинка, там се говореше най-вече за строго религиозни и апокалиптични неща. Но разбира се, трябваше да добавя и нещо ново към предишните си текстове.

Направих си най-старателен преглед на всички теми, които биха могли да засегнат отблизо интересите на редовия читател. Записах ги с красив почерк, както се е писало преди повече от половин век, върху както се полага пожълтяла хартия: и ето, че разполагах с документите, предадени ми от дядо и сякаш наистина изготвени по време на юдейските събирания в гетото, в което живял като млад, и преведени от протоколите, които равините съставили след съвещанието си в гробището в Прага.

Когато на другия ден Головински влезе в магазина, се изненадах, че Рачковски може да възлага толкова важни задачи на този млад, късоглед и слабоват мужик, един такъв зле облечен, приличаше на слаб ученик. След като поговорихме обаче забелязах, че е по-буден, отколкото изглежда. Говореше лош френски със силен руски акцент, но пък веднага попита как така равините от гетото в Торино пишат на френски. Казах му, че по онова време в Пиемонт всички грамотни хора са говорели френски, и го убедих. После си зададох въпроса дали моите равини от гетото са говорили иврит или идиш, но след като документът беше на френски, това нямаше значение.

— Вижте тук — казах му. — Например на този лист се обяснява как трябва да се разпространяват теориите на философите атеисти, за да се деморализират неевреите. Ето например: „Трябва да изличим идеята за Бог от умовете на християните, като я заменим с аритметически сметки и материални нужди“.

Бях изчислил, че никой не обича математиката. Спомних си как се оплакваше Дрюмон от неприличните вестници и списания и реших, че поне за здравомислещите граждани е лесно да приемат разпространяването на лесни и блудкави забавления за широките маси като част от заговора. „Чуйте ето това — казах на Головински. — За да се попречи на народа от само себе си да открие някакъв нов начин на политическо действие, ще го разсейваме постоянно с различни видове развлечения: гимнастически игри, забавления, какви ли не увлечения, гостилници, и ще го подтикваме да участва в художествени и спортни състезания… Ще развиваме вкуса към неумерения разкош и ще увеличим заплатите, ала това няма да донесе полза на работниците, защото едновременно с това ще увеличим цената на най-необходимите продукти под претекст лошите резултати от селскостопанската дейност. Ще подкопаем основите на производството, като посеем кълновете на анархията между работниците, и ще ги насърчаваме да злоупотребяват с алкохолни напитки. Ще се стремим да насочваме общественото мнение към всякакви видове фантастични теории, които може да изглеждат прогресистки или либерални…“

— Добре, добре — повтаряше Головински. — Но има ли нещо, което да е подходящо за студентите, освен онази работа с математиката? В Русия студентите са важни, луди глави са и трябва да бъдат държани под контрол.

— Ето: „Когато дойдем на власт, ще премахнем от учебните програми всички предмети, които могат да смутят духовете на младите, за да ги сведем до послушни деца, които обичат своя владетел. Вместо да изучават класиците и древната история, която съдържа повече лоши, отколкото добри примери, ще ги караме да изучават проблемите на бъдещето. Ще изличим паметта за миналите векове от паметта на хората, защото тя може да е неприятна за нас. С методично образование ще успеем да премахнем остатъците от онази независимост на мисълта, с която от дълги години си служим за постигане на нашите цели… Ще удвоим данъците върху книгите с по-малко от триста страници и благодарение на тази мярка писателите ще се видят принудени да публикуват толкова дълги произведения, че ще имат малко читатели. За сметка на това ние ще издаваме евтини книги, за да възпитаваме умовете на публиката. Чрез данъчното облагане ще намалим приятната литература и никой, който желае да ни напада с перото си, не ще намери издател“. Що се отнася до вестниците, еврейският план предвижда фиктивна свобода на печата, която ще служи за установяване на по-голям контрол върху общественото мнение. Равините казват, че трябва да има възможно повече периодични издания, така че наглед те да са израз на различни гледни точки и да създават впечатление за свободен обмен на идеи, докато всъщност всички тези издания ще се придържат към гледната точка на еврейските властници. Отбелязват също, че няма да е трудно да се подкупват журналистите, защото те представляват нещо като масонска ложа и нито един издател няма да има смелостта да разкрие юздите, които ги свързват с една и съща кола, защото никой не може да попадне в света на журналистиката, ако в частния си живот няма нещо съмнително. „Естествено, ще трябва да се забрани на всички вестници да съобщават за престъпления, така че народът да си помисли, че новият режим е премахнал дори престъпността. Но не трябва да се занимаваме прекомерно с обвързаностите на печата, защото народът е потънал в работа и бедност и дори не забелязва свободен ли е, или не печатът. За какво му е на пролетариата разни бъбривци да имат правото да дрънкат?“

— Това е добре — отбеляза Головински, — защото у нас лудите глави непрекъснато се оплакват от някаква си мнима цензура от страна на правителството. Трябва да разберат, че при едно еврейско правителство ще стане по-зле.

— В това отношение ето и най-доброто: „Не бива да забравяме за ограничеността, непостоянството и недостатъчната морална уравновесеност на тълпата. Силата на тълпата е сляпа и тъпа; тълпата се вслушва ту в този, ту в онзи. Възможно ли е тогава масите да успеят да управляват държавните дела, без да ги смесват с личните си интереси? Могат ли да организират защитата срещу външния враг? Това е абсолютно невъзможно, защото няма как като са поделили един план на толкова части, колкото са умовете в тълпата, той да не изгуби стойността си и да не стане следователно неразбираем и неизпълним. Единствено самодържецът може да съставя мащабни планове, само той може да дава задачи на всяка част от механизма на държавната машина… Цивилизацията не може да съществува без абсолютния деспотизъм, защото цивилизацията може да крепне само под покровителството на монарха, който и да е той, а не на масата“. Сетне, вижте и този документ: „Тъй като никога никой не е виждал конституция, която да е родена от народната воля, ръководният план трябва да произтича от главата на един-единствен човек“. Прочетете и това: „Подобно на многорък Вишну, ще контролираме всичко. Няма да имаме нужда дори от полиция: една трета от поданиците ни ще контролират останалите две трети“.

— Прекрасно.

— И още: „Тълпата е варварска и винаги действа варварски. Хвърлете един поглед на тези алкохолизирани скотове, доведени до затъпяване от напитките, чиято неограничена употреба се толерира от свободата! Ще трябва ли да позволим на нас самите и на себеподобните ни да направят същото? Християнските народи са отклонени от правия път заради алкохола; тяхната младеж е доведена до лудост от преждевременните оргии, към които са ги подтикнали нашите агенти… В политиката помага само грубата сила, насилието е в началото на всичко; хитростта и двуличието трябва да са правило. Злото е единственото средство да се достигне доброто. Не бива да се спираме пред корупцията, измамата и предателството, целта оправдава средствата“.

— У нас се говори много за комунизма. Какво мислят за него равините от Прага?

— Прочетете това: „В политиката трябва да умеем да конфискуваме имотите без никакво колебание, ако чрез това можем да постигнем подчиняването на други хора и власт за нас самите. Ще се престорим на освободители на работника, като се правим, че го обичаме според принципите на братството, провъзгласени от нашето масонство. Ще кажем, че сме дошли да го избавим от потисничеството, и ще го призовем да се влее в редовете на нашата армия от социалисти, анархисти и комунисти. Дори аристокрацията, която преди е експлоатирала трудещите се, е имала интерес те поне да бъдат добре нахранени, здрави и силни. Целта ни е противоположната, ние сме заинтересовани неевреите да се израждат. Силата ни ще е в това, че ще държим постоянно работника в състояние на безсилие, защото по този начин той ще се подчинява на волята ни и оставен така, няма да има никога силата да се изправи срещу нас“. Добавете и това: „Ще предизвикаме всемирна икономическа криза с всички възможни подмолни средства включително с помощта на златото, което е изцяло в ръцете ни. Из цяла Европа ще изхвърлим на улицата огромни тълпи работници. Тогава тези маси с радост се ще нахвърлят върху онези, на които в своето невежество са завиждали още от детството си, ще разграбят имуществото им и ще пролеят кръвта им. Ние няма да понесем щети, защото ще знаем добре кога точно ще нападнат и ще вземем необходимите мерки да защитим интересите си“.

— Нямате ли нещо за евреите и масоните?

— Имам, разбира се. Ето тук един пределно ясен текст: „Докато все още не сме завоювали властта, ще се стремим да основаваме и умножаваме масонските ложи във всички части на света. Тези ложи ще са основните източници, от които ще черпим нашите сведения; ще бъдат и нашите центрове за пропаганда. В тези ложи ще свържем помежду им всички социалистически и революционни класи в обществото. Членове на нашите ложи ще са почти всички агенти на полициите по света. По-голямата част от лицата, които влизат в тайните общества, са авантюристи, които се стремят да си проправят път по един или друг начин и нямат сериозни намерения. Ще е лесно да преследваме целите си с подобни хора. Естествено единствено ние ще насочваме дейността на масонските образувания“.

— Фантастично!

— Не забравяйте, че богатите евреи също гледат с интерес на антисемитизма, който е насочен към бедните евреи, защото вдъхва у християните с по-добри сърца състрадание към цялата им раса. Четете ето тук: „Проявите на антисемитизъм бяха всъщност много полезни за еврейските първенци, защото предизвикаха съчувствие в сърцата на някои неевреи към един народ, към който явно се отнасят зле. Това послужи да се сдобием сред неевреите с много симпатизанти за каузата на Сион. Антисемитизмът, насочен срещу евреите от долните класи, помогна на водачите им да ги контролират и да ги държат в подчинение. Тези водачи приемаха преследванията, защото им даваха възможност в подходящия момент да се намесват и да спасяват братята си по религия. Забележете, че по време на антисемитските вълнения еврейските старейшини никога няма да пострадат, нито ще престанат да богатеят, нито ще изгубят официалните си длъжности на управници. Именно тези еврейски старейшини насъскваха «християнските овчарски кучета» срещу най-бедните евреи. Овчарските кучета поддържаха ред в стадото и така помагаха да се засили стабилността на Сион“.

Бях включил и много страници с твърде специализирана информация, които Жоли беше посветил на механизмите на заемите и лихвените проценти. Не разбирах много от всичко това, нито пък бях сигурен дали от времената на Жоли лихвите не са се променили, но имах доверие на източника си и предадох на Головински доста страници, които сигурно щяха да бъдат четени внимателно от разни задлъжнели търговци и занаятчии, попаднали във водовъртежа на лихварството.

И, най-сетне, съвсем неотдавна бях чел какво пише в „Ла Либър Парол“ за градската железница, която трябваше да се строи в Париж. Това беше стара история, за нея се говореше от десетилетия, ала едва през юли 1897 година беше одобрен официалният проект за нея и едва в последно време беше започната работа за издълбаването на линия Порт Майо — Порт дьо Венсен. Още нищо особено, ала вече бе създадена компания за метрото и отпреди повече от година „Ла Либър Парол“ започна кампания срещу прекалено многобройните акционери евреи в нея. Така че ми се стори полезно да свържа еврейския заговор с метрото и затова предложих следното: „Тогава всички градове ще имат градски железници и подземни тунели: посредством тях ще ги хвърлим във въздуха заедно с институциите им и документите им“.

— Добре — каза Головински, — но ако съвещанието в Прага е станало преди толкова време, откъде равините са знаели за градските железници?

— Преди всичко, ако погледнете последната версия на речта на равина, публикувана преди десетина години в „Контампорен“, съвещанието в гробището в Прага е станало през 1880 година, когато вече имаше метро в Лондон, струва ми се. А и по този начин планът ще звучи като пророчество.

На Головински доста му хареса този откъс, защото му се струваше изпълнен с много обещания. После отбеляза:

— Не мислите ли, че много от идеите, изразени в тези документи, си противоречат? Например, от една страна, се иска забраната на разкоша и излишните удоволствия, както и пиянството да се наказва, а от друга, да се разпространяват спортът и развлеченията и да се превръщат работниците в алкохолици…

— Евреите винаги твърдят взаимно изключващи се неща, те са лъжци по природа. Но ако публикувате обемист документ на много страници, хората няма да го прочетат на един дъх. Трябва да се стремим да предизвикваме поредни пристъпи на отвращение, а когато някой се възмути от някое твърдение, прочетено днес, на следващия ден няма да си спомня твърдението, възмутило го предишния ден. Освен това, ако четете внимателно, ще видите, че равините от Прага искат да използват разкоша, развлеченията и алкохола, за да поробят плебеите сега, но когато вземат властта, ще държат те да се ограничават.

— Точно така, извинете.

— Ами да, аз десетилетия съм размишлявал върху тези документи, още от дете, така че познавам всичките им нюанси — завърших със законна гордост.

— Прав сте. Но ми се иска всичко това да завършва с някакво много силно твърдение, нещо, което оставя следа в съзнанието, нещо, което да обобщава юдейското коварство. Например: „Амбицията ни е безгранична, ненаситността ни не знае предел, желаем да мъстим безмилостно и мразим силно“.

— Не е зле, но за роман с продължения. Но как мислите, че евреите, които може да са всякакви, но не и глупави, ще си служат с подобен език, който ги излага?

— Не ме безпокои особено това. Равините си говорят в тяхното гробище и са сигурни, че не ги слушат някакви си там профани. Не се стесняват. Нали трябва тълпите да се възмущават.

Головински беше добър сътрудник. Смяташе, или се правеше, че смята за автентични моите документи, но не се свенеше да ги променя всеки път, когато му беше изгодно. Рачковски бе избрал точния човек.

— Мисля — заключи Головински, — че имам вече достатъчно материал, за да съставя това, което ще наречем Протоколите от съвещанието на равините в гробището в Прага.

Гробището в Прага ми се изплъзваше, но пък вероятно помагах за неговото тържество. Въздъхнах с облекчение и поканих Головински на вечеря в „Пайар“, на ъгъла на улица „Шосе д’Антен“ и „Булвар дез Италиен“. Скъп, но изискан. Головински показа предпочитание към poulet archiduc[190] и canard à la presse[191]. Нищо, че като дошъл от степите сигурно щеше да се натъпче също толкова страстно с choucroute[192]. Така бих икономисал пари и щях и да си спестя изпълнените с недоумение погледи, които сервитьорите хвърляха към мляскащия много шумно клиент.

Ядеше обаче с удоволствие, не знам дали заради вината, или заради някаква истинска религиозна или политическа страст очите му блестяха от възбуждение.

— Ще се получи чудесен текст — твърдеше той, — в него ще проличи тяхната дълбоко вкоренена расова и религиозна омраза. В тези страници омразата кипи, сякаш се излива от съд, пълен с жлъч… Много хора ще разберат, че сме дошли до момента на окончателното решение.

— Вече съм чувал този израз от Осман бей, познавате ли го?

— По име. Едно е ясно, тази проклета раса трябва на всяка цена да бъде изтръгната от корен.

— Рачковски май не е на същото мнение, той казва, че евреите му трябват живи, за да си има подходящ враг.

— Това са приказки. Винаги може да си намериш подходящ враг. Не мислете, че след като работя при него, споделям всичките му идеи. Той самият ме е научил, че докато работиш за настоящия си господар, трябва да се подготвиш да служиш на утрешния. Рачковски не е вечен. В Светата Русия има по-радикални хора от него. Правителствата в Западна Европа са прекалено малодушни, за да пристъпят към окончателно решение. За разлика от тях, Русия е страна, пълна с енергия и екзалтирани надежди, там винаги се мисли за тоталната революция. Именно оттам можем да очакваме решаващия жест, а не от тези французи, които продължават да се лигавят с égalité и fraternité, или пък ония простаци германците, те не са способни на велики жестове…

След среднощния си разговор с Осман бей вече бях предусетил всичко това. Абат Барюел не отвърнал на обвиненията в писмото на дядо ми, защото се боял да не започнат масови кланета, ала онова, което искаше дядо ми, беше същото, което вещаеха Осман бей и Головински. Може би бях осъден от дядо ми да осъществя мечтата му. О, Боже, за щастие не пряко на мен се падаше да изтребя цял един народ, но все пак и аз давах своя макар и скромен принос за това.

Пък и в крайна сметка тази дейност беше доходоносна. Евреите никога не биха ми платили, за да изтребя всички християни, казвах си аз, защото християните са прекалено много, пък и ако това беше възможно, те сами щяха да се заемат с него. В крайна сметка с евреите беше обратното.

Не се налагаше аз да ги ликвидирам, аз (общо взето) избягвам физическото насилие, но разбира се, че знаех какво трябва да се направи, нали бях изживял дните на Комуната. Взимаш добре обучени и надъхани бригади и хоп, всеки с гърбав нос и къдрава коса до стената. Е, може да пострада и някой и друг християнин, но, както казвал епископът на силите, които били на път да нападнат заетото от албигойците Безие, за по-сигурно да ги избием всички. После Бог ще разпознае своите.

Нали така пише в техните Протоколи, целта оправдава средствата.

27.

Дневникът прекъснат

20 декември 1898

След като предадох на Головински всички материали за Протоколите от гробището, които все още бяха останали при мен, усетих някаква пустота. Така беше и като млад след дипломирането: „А сега какво?“. След излекуването ми от раздвояването на съзнанието нямам дори на кого да разказвам преживяванията си.

Сложих точка на делото на живота си, започнало с прочита на „Балзамо“ от Дюма на тавана в Торино. Сещам се за дядо, за погледа му, вперен в нищото, докато за пореден път призоваваше духа на Мордехай. Благодарение също и на моето дело всички тези Мордехаевци от цял свят бяха на път да изгорят на една величествена и страшна клада. Ами аз? Изпълненият дълг води до някаква меланхолия и тя е по-всеобхватна дори от меланхолията на параход в открито море.

Продължавам да фалшифицирам нотариално саморъчно подписани завещания, продавам по няколко десетки нафори седмично, но Ебютерн спря да ме търси, сигурно ме смята за прекалено стар, да не говорим за ония от армията, където името ми сигурно е изличено дори от паметта на онези, които все още си го спомнят — ако изобщо има такива, нали Сандер лежи парализиран в някоя болница, а Естерхази играе бакара в някой луксозен публичен дом в Лондон.

Не че имам нужда от пари, доста съм посъбрал, но ми е скучно. Имам някакви стомашни смущения и не мога да се утешавам дори с добрата кухня. Правя си бульони вкъщи, а ако ида на ресторант, после цяла нощ не мога да спя. От време на време повръщам. Уринирам по-често от обикновено.

Продължавам да ходя в „Ла Либър Парол“, ала антисемитският гняв на Дрюмон вече не ме ентусиазира. Вече руснаците работят по въпроса за случилото се в гробището в Прага.

Аферата Драйфус продължава да къкри на бавен огън, днес се вдига шум около внезапната поява на статия от някакъв католик драйфусист, и то във вестник, който винаги е бил яростно антидрайфусистки, „Ла Кроа“ (къде са чудните времена, когато „Ла Кроа“ подкрепяше Диана?). Вчера по всички първи страници на вестниците беше публикувана новината за антисемитската демонстрация на площад „Дьо ла Конкорд“. В един хумористичен вестник Каран д’Аш публикува карикатура от две части: на първата се вижда многочленно семейство, седнало симетрично около масата, а главата на семейството предупреждава да не се говори за аферата Драйфус, а под втората пише, че все пак са спорили за нея и се вижда как се карат разгорещено.

Аферата разделя французите и, както може да се прочете тук-там, и целия останал свят. Ще се възобнови ли процесът? Засега Драйфус е още в Кайен. Да си стои там.

Отидох да видя отец Бергамаски, заварих го остарял и немощен. Как иначе: след като аз съм на шестдесет и осем, той трябва да е на осемдесет и пет.

— Тъкмо си мислех да ти се обадя, Симонино — каза ми той. — Връщам се в Италия, за да завърша дните си в един от нашите домове. Премного работих за славата Господня. А ти? Не продължаваш ли да живееш сред прекалено много интриги? Сега изпитвам ужас от интригите. Колко по-честно беше всичко във времената на дядо ти, карбонарите от едната страна, а ние от другата, знаехме кой и къде е врагът. Сега не съм същият като едно време.

Изкуфял е вече. Прегърнах го и си тръгнах.

* * *

Снощи минах покрай „Сен Жулиен льо Повър“. Точно до портала седеше едно подобие на човек, един сляп cul-de-jatte[193], плешивата му глава беше покрита с лилаво-червени белези, той едва чуто свиреше някаква мелодия с една малка свирка, която беше мушната в едната му ноздра, с другата свистеше приглушено, а устата му се отваряше като на човек, който се дави и се опитва да си поеме въздух.

Не знам защо, но се изплаших. Животът май е лошо нещо.

* * *

Не мога да спя добре, сънят ми е неспокоен, сънувам Диана разрошена и бледа.

Често в ранни зори отивам да гледам какво правят събирачите на угарки. Винаги са ме привличали. Още в ранна утрин ги виждаш да обикалят наоколо със смърдящите си чанти, завързани с въже около кръста, и пръчка с метална кука на края, с която уцелват угарките дори и да са под някоя маса. Забавно е да гледаш как в кафенетата на открито сервитьорите ги гонят с ритници и понякога ги мокрят със сифоните за газирана вода.

Много от тях прекарват нощта по бреговете на Сена и там можеш да ги видиш и сутрин седнали на кейовете как чистят още влажния от слюнката тютюн от пепелта или пък как си перат ризите, омазани с тютюнев сок, и после ги чакат да изсъхнат на слънцето, докато продължават работата си. Най-храбрите събират угарки не само от пури, а и от цигари, при тях отделянето на мократа хартия от тютюна е още по-отвратителна задача.

После ги виждаш да клякат на площад „Мобер“ и в околностите му, за да продадат стоката си, и щом припечелят нещичко, влизат в някоя гостилница, за да пият по някоя скоросмъртница.

Гледам живота на другите, за да минава времето. Нали живея като пенсионер или като стар боец.

* * *

Странно, но някак си ме обзема нещо като носталгия по евреите. Липсват ми. Още от младостта си започнах да строя моето гробище в Прага, а сега сякаш Головински ми го открадна. Кой знае какво ще направят с него в Москва. Като нищо ще съберат моите протоколи в някакъв сух бюрократичен документ, лишен от първоначалната си атмосфера. Никой няма да иска да го чете, а аз ще съм пропилял живота си да създам едно безцелно свидетелство. Или пък може би само по този начин идеите на моите равини (те все пак си остават моите равини) ще се разпространят по света и ще помогнат за окончателното решение.

* * *

Някъде бях чел, че на авеню „Дьо Фландър“, в дъното на един стар двор, има гробище на португалските евреи. От края на седемнайсети век там се издигал хотелът на някой си Камо, който позволил на евреите, повечето от тях германски, да заравят в него мъртъвците си срещу петдесет франка за възрастен и двайсет франка за дете. По-късно хотелът преминал в ръцете на някой си Матар, дерач на кожи, който взел да заравя до евреите останките от конете и воловете, които дерял, поради което евреите протестирали и португалците купили място наблизо, за да ги погребват там, а пък евреите от северните страни намерили друг парцел в Монруж.

В началото на този век гробището било затворено, ала все още може да се влезе в него. Надгробните плочи са двайсетина, някои са с надписи на еврейски, други на френски. Видях една много любопитна плоча с надпис, който гласи следното: „Вишният Бог ме призова на двайсет и третата година от живота ми. Предпочитам да съм тук пред робството. Тук почива Самуел Фернандес Пато, починал на 29 пратил от втората година на единната и неделима Френска република“. Точно така, републиканци, атеисти и евреи.

Мястото е мизерно, но ми помогна да си представя гробището в Прага, което бях виждал само на картинка. Бях добър разказвач, можех да стана човек на изкуството: от съвсем малко следи успях да създам едно магическо място, тъмния и лунен център на всемирния заговор. Защо оставих творението ми да се изплъзне от мен? Можех към него да прибавя още толкова много неща…

* * *

Рачковски пак дойде. Каза ми, че отново има нужда от мен. Отвърнах му троснато.

— Не изпълнявате уговорката. Мислех, че сме квит — казах му. — Аз ви дадох никога невиждан материал, а вие си замълчахте за моята клоака. Така че аз трябва да очаквам от вас още нещо. Да не мислите, че един толкова ценен материал е безплатен?

— Вие не изпълнихте уговорката. С документите платихте за мълчанието ми. Сега пък искате и пари. Добре, не споря, за документите ще платя с пари. Следователно за мълчанието ми за клоаката ми дължите още нещо. И освен това, Симонини, хайде да не се пазарим, не е във ваш интерес да ме дразните. Казах ви, че за Франция е много важно bordereau-то да се окаже автентично, но за Русия не е така. Нищо не ми струва да ви хвърля на вестниците да ви разкъсат. Ще прекарате остатъка от живота си в залите на съдилищата. А, да, забравих. За да осветля миналото ви, говорих с отец Бергамаски и с господин Ебютерн, те ми казаха, че сте им представили някой си абат Дала Пикола, чието дело е аферата Таксил. Опитах се да намеря този абат, но явно се е изпарил, както всички онези, които са работели заедно по аферата Таксил в някаква къща в Отьой, освен самия Таксил, който ходи из Париж и също търси този изчезнал абат. Мога да ви обвиня в убийството му.

— Тялото му го няма.

— Тук долу има четири други тела. След като сте сложили в клоаката четири трупа, може да сте изхвърлили другаде още някой.

Бях в ръцете на този мизерник.

— Добре — отстъпих, — какво искате?

— В материала, който дадохте на Головински, има един пасаж, който ми направи силно впечатление, става дума за проекта да се използва метрото, за да се минират големите градове. Но за да му повярват, трябва наистина там долу да избухне някоя бомба.

— И къде, в Лондон ли? Тук още няма метро.

— Но започнаха да го прокопават, вече пробиват тунелите под Сена; на мен не ми трябва да вдигам във въздуха Париж. Достатъчно ми е да рухнат две-три подпори, а още по-добре някой участък от пътната настилка. Нищо и никаква експлозия, която обаче да отекне като заплаха и потвърждение.

— Разбрано. Но аз какво общо имам с това?

— Доколкото знам, вие сте работили с експлозиви и имате подръка експерти. Погледнете на всичко от правилния ъгъл. Според мен всичко би трябвало да стане без инциденти, защото нощем строежът няма охрана. Но да приемем, че по много злощастно стечение на обстоятелствата атентаторът бъде разкрит. Ако е французин, го заплашват само няколко години затвор, ако е руснак обаче ще избухне френско-руска война. Няма как да е някой от моите хора.

За малко да реагирам бурно, как така ще ме кара да върша такива безумия, аз съм кротък човек, пък и на възраст. После се спрях. На какво се дължеше усещането за пустота, което изпитвах седмици наред, ако не на чувството, че вече не съм сред главните действащи лица?

Ако приемех тази задача, излизах отново на предна линия. Помагах да направя моето гробище в Прага по-истинско, да стане по-лесно да се повярва в него повече откогато и да било. Още веднъж сам щях да победя цяла една раса.

— Трябва да поговоря с когото трябва — отвърнах — и ще ви дам отговор след няколко дена.

* * *

Отидох да потърся Гавиали, той още работи като вехтошар, но благодарение на помощта ми документите му са в ред, а и е спестил някоя и друга пара. За по-малко от пет години обаче го е хванало старческото оглупяване — Кайен си казва думата. Ръцете му треперят и вдига чашата с усилие, нищо, че щедро му я напълних няколко пъти. Движи се трудно, почти не може да се навежда вече и се питам как успява да събира вехтории.

Реагира с ентусиазъм на предложението ми:

— Не е вече като едно време, когато не можеше да използваш определени експлозиви, защото нямаше време да се отдалечиш. Сега всичко става с една хубава бомба с часовников механизъм.

— Как действа?

— Много просто. Взимаш едно най-обикновено будилниче и го курдисваш за желания час. Като часът дойде, едно лостче на будилничето щраква и вместо да задейства звънеца, ако си свързал жичките по подходящия начин, задейства детонатора. И — бум. А ти вече си достатъчно далече.

На другия ден дойде при мен с една ужасяваща с простотата си играчка: как да си представиш, че това възелче от преплетени жици и джобен часовник като на църковен настоятел може да предизвика експлозия?

— Обаче предизвиква — каза гордо Гавиали.

Два дни след това отидох да проуча тунелите, които копаеха тогава, като си дадох вид, че го правя от любопитство, и поразпитах работниците за това-онова. Избрах един от тунелите, в който е лесно да се слезе от улицата — под равнището й е укрепен с траверси. Не ме интересува къде води тунелът и дали изобщо води някъде: достатъчно е да се сложи бомбата на входа — и готово.

Към Гавиали подходих решително:

— Моите уважения за знанията ви, но ръцете ви треперят и ви треперят мартинките, няма да успеете да слезете в изкопа и кой знае какви ще ги забъркате с тези механизми, за които ми говорите.

Той чак се просълзи.

— Вярно е, никакъв ме няма вече.

— Кой би могъл да свърши тази работа вместо вас?

— Не познавам вече никой подходящ, не забравяйте, че най-верните ми другари още са в Кайен, нали вие ги изпратихте там. Така че поемете си отговорността. Искате бомбата да избухне, така ли? Тогава я сложете вие.

— Това са глупости, не съм експерт.

— Няма нужда да сте експерт, ако сте подготвен от експерт. Разгледайте добре нещата, които съм поставил на масата, те са необходими, за да се задейства една хубава бомба с часовников механизъм. Какъвто и да е будилник, като този например, стига само да се познава вътрешният му механизъм, чрез който се задейства звънецът в указания час. После има и една батерия, която, щом стрелката стигне до звънеца, на свой ред задейства детонатора. Аз съм старомоден човек и затова ще използвам тази батерия, наречена Данел Сел. При този модел батерии, за разлика от волтовите, се използват преди всичко течни елементи. Пълни се един малък съд до половина с меден сулфат, а другата половина с цинков сулфат. В половината с медния сулфат се вкарва медна, а в половината с цинковия сулфат — цинкова пластинка. Естествено краищата на двете пластинки представляват двата полюса на батерията. Ясно ли е?

— Дотук да.

— Добре. Единственият проблем на батерията Данел Сел е, че трябва да се внимава, като се пренася, но докато не е свързана с детонатора и с взривното вещество, каквото и да стане с нея, няма страшно, а когато се свърже, трябва да се постави на равна повърхност, освен ако този, който борави с нея, не е идиот. За детонатора е подходящо малко количество какъвто и да е взрив. Сега идваме до самото взривно вещество. Както си спомняте, едно време хвалех черния барут. Преди десетина години обаче измислиха балистита, който се състои от десет на сто камфор, както и равни части нитроглицерин и колодий. Отначало проблемът бил, че камфорът се изпарява лесно и това води до нестабилност на продукта. Откакто обаче италианците започнаха да го произвеждат в Авилиана, май е станал надежден. Не съм сигурен дали да използвам кордита, измислен от англичаните, които заместиха камфора с пет на сто вазелин и освен това сложиха петдесет и осем на сто нитроглицерин и трийсет и седем на сто гърмящ памук, разтворен в ацетон, като всичко това е изтеглено на конци като зле омесени спагети. Ще видя какво ще избера, но разликата не е голяма. И така, най-важното е да се нагласят стрелките на избраното време, после будилникът се свързва с детонатора, той пък с взривното вещество, после се задейства алармата. Бъдете внимателни, никога не променяйте реда на операциите: ясно е, че ако най-напред свържете и после задействате, а после нагласите стрелките… бум! Разбрано? После си отивате вкъщи, или на театър, или на ресторант: бомбата ще си направи всичко сама. Ясно ли е?

— Ясно.

— Капитане, не се осмелявам да кажа, че дори и дете би се справило с бомбата, камо ли един стар гарибалдийски капитан. Ръката ви е сигурна, очите зорки, трябва само да извършите малките операции, които ви обяснявам. Обаче трябва да ги извършите в подходящия ред, нали?

* * *

Приех. Ако успея, изведнъж ще стана пак млад и ще видя в краката си всички Мордехаи на този свят. И курвичката от гетото в Торино. Gagnu, а? Ще ви дам да разберете.

Изпитвам нужда да се отърва от миризмата на разгонената Диана, която от година и половина ме преследва през летните нощи. Осъзнавам, че смисълът на живота ми е да победя тази проклета раса. Рачковски е прав, само омразата стопля сърцето.

Трябва да ида да изпълня дълга си в парадна униформа. Сложих си фрака и брадата, които носех на вечеринките на Жюлиет Адам. Почти случайно в дъното на един шкаф открих запас от кокаина Парк & Дейвис, с който снабдявах доктор Фройд. Кой знае как е останал там. Никога не съм го пробвал, но ако той е прав, би трябвало да ме зареди с енергия. Към него добавих три чашки коняк. Усещам се като лъв.

На Гавиали му се иска да дойде с мен, но няма да му позволя, вече е прекалено бавен и ще вземе да обърка нещо.

Отлично разбрах как работи тази чудесия. Ще сложа бомба, която ще стане епохална.

Гавиали ме предупреждава за последен път:

— И внимавайте ето с това, и с това тук също.

По дяволите, още не съм изкуфял.

Излишни ерудитски уточнения

Историческо

Единственият измислен персонаж в тази история е главният герой Симоне Симонини — не е измислен обаче дядо му капитан Симонини, въпреки че Историята го познава само като загадъчния автор на едно писмо до абат Барюел.

Всички останали персонажи (с изключение на някои странични фигури като нотариуса Ребауденго или Нинуцо) са действително съществували и са направили и казали нещата, които правят и казват в този роман. Това се отнася не само за персонажите, които присъстват с истинското си име (макар че на мнозина може да изглежда невероятно, ала личност като Лео Таксил наистина е съществувала), а и за лица, които се появяват под измислено име, защото заради наративна икономия един-единствен (измислен) герой казва и прави нещата, казвани и правени от двама (исторически действителни) герои.

Като се замислим обаче дори Симоне Симонини, макар и резултат на колаж, в резултат на който са му приписани неща, извършени в действителност от различни хора, в някакъв смисъл е съществувал. Или с други думи, да си го кажем направо, той все още е сред нас.

Историята и интригата

Разказвачът си дава сметка, че покрай доста хаотичната интрига на записките, които са възпроизведени тук (с всичките скокове напред и назад, които кинематографистите наричат флашбек), читателят може и да се обърка в каква последователност точно протичат събитията, като се започне от раждането на Симонини и се стигне до края на неговите дневници. Това е фаталната дискразия между story и plot, както казват англосаксонците, или, още по-лошо, както казваха руските формалисти (все евреи) между фабула и сюжет или интрига. Истината е, че дори на Разказвача често му беше трудно да се ориентира, ала той все пак смята, че добрият читател може и да не обръща внимание на тези тънкости и все пак да изпита удоволствие от историята. В случай че читателят е все пак прекалено суров или пък не е от бързо разбиращите, ето една таблица, която изяснява връзките между двете равнища (всъщност типични за всеки роман — както се казва, — който е добре написан).

Глава

Сюжет

История

1. Минувачът, който в онази мъглива утрин

Разказвачът започва да следи дневника на Симонини

2. Кой съм?

Дневник от 24 март 1897 година

3. „Ше Мани“

Дневник от 25 март 1897 година (пресъздаване на обедите в „Ше Мани“ за периода 1885–1886 година)

4. Времената на дядо

Дневник от 26 март 1897 година

1830–1855 — Детство и юношество до смъртта на дядото

5. Симонино карбонар

Дневник от 27 март 1897 година

1855–1859 — Работа при нотариус. Ребауденго и първи контакти със службите

6. В служба на службите

Дневник от 28 март 1897 година

1860 — Разговор с шефовете на пиемонтските служби

7. Заедно с Хилядата

Дневник от 29 март 1897 година

1860 — На „Ема“ с Дюма. Пристигане в Палермо. Среща с Ниево. Първо завръщане в Торино

8. „Ерколе“

Дневници от 30 март — 1 април 1897 година

1861 — Изчезване на Ниево. Повторно завръщане в Торино и изгнание в Париж

9. Париж

Дневник от 2 април 1897 година

1861… — Първи години в Париж

10. Дала Пикола смутен

Дневник от 3 април 1897 година

11. Жоли

Дневник от 3 април 1897 година, през нощта

1865 — В затвора, за да шпионира Жоли. Клопката за карбонарите

12. Една нощ в Прага

Дневник от 4 април 1897 година

1865–1866 — Първа версия на сцената в гробището в Прага. Срещи с Брафман и Гужно

13. Дала Пикола казва, че не е Дала Пикола

Дневник от 5 април 1897 година

14. „Биариц“

Дневник от 5 април 1897 година, късно сутринта

1867–1868 — Среща в Монако с Гьодше. Убийството на Дала Пикола

15. Дала Пикола възкръснал

Дневници от 6 и 7 април 1897 година

1869 — Дала Пикола говори за Булан

16. Булан

Дневник от 8 април 1897 година

1869 — Дала Пикола при Булан

17. Дните на Комуната

Дневник от 9 април 1897 година

1870 — Дните на Комуната

18. Протоколите

Дневник от 10 и 11 април 1897 година

1871–1879 — Завръщане на отец Бергамаски. Обогатяване на сцената на гробището в Прага. Убийството на Жоли

19. Осман бей

Дневник от 11 април 1897

1881 година — Среща с Осман бей

20. Руснаци ли?

Дневник от 12 април 1897 година

21. Таксил

Дневник от 14 април 1897 година

1884–1896 — Историята с Таксил като антимасон

22. Дяволът през XIX век

Дневник от 14 април 1897 година

1884–1896 — Историята с Таксил като антимасон

23. Дванайсет добре прекарани години

Дневник от 15 и 16 април 1897 година

1884–1896 — Същите години, видени от Симонини. (През тези години Симонини среща психиатрите в „Ше Мани“, разказано в Глава 3)

24. Нощна литургия

Дневник от 17 април 1897 година (Който завършва на 18 април призори)

1896–1897 — Признания на Таксил. 21 март 1897 година — черна литургия

25. Изясняване на мислите

Дневник от 18 и 19 април 1897 година

1897 — Симонини разбира и ликвидира Дала Пикола

26. Окончателното решение

Дневник от 10 ноември 1898 година

1898 — Окончателното решение

27. Дневникът прекъснат

Дневник от 20 декември 1898 година

1898 — Подготовка на атентата

Дата

Посмъртни събития

1905 г.

В Русия излиза книгата „Грандиозното в нищожното“ от Сергей Нилус, в която е публикуван текст, представен така: „Мой личен приятел, сега покойник, ми даде един ръкопис, който изключително точно и ясно описва планирането и развитието на зловещ световен заговор… Този документ попадна в ръцете ми преди около четири години заедно с абсолютната гаранция, че е достоверен превод на (оригинални) документи, откраднати от някаква жена от един от най-могъщите и най-посветени в тайната главатари на Масонството… Кражбата била извършена в края на едно тайно събрание на «Посветените» във Франция — страна, която е гнездото на «еврейската масонска конспирация». За всички, които желаят да видят и да чуят, се осмелявам да обнародвам този ръкопис, чието заглавие е «Протоколи на мъдреците от Цион».“

1905 г.

„Протоколите“ са преведени незабавно на много езици.

1921 г.

Лондонският „Таймс“ открива връзката с книгата на Морис Жоли и разобличава „Протоколите“ като фалшификат. Оттогава „Протоколите“ постоянно се издават като автентични.

1925 г.

Хитлер, „Моята борба“ (I, II): „Това, че съществуването на този народ почива върху една постоянна лъжа, личи и от прочутите «Протоколи на мъдреците от Цион». Всяка седмица «Франкфуртер Цайтунг» хленчи, че те почивали върху една фалшификация, а това само по себе си доказва, че са верни… Когато тази книга стане всеобщо достояние на целия народ, можем да смятаме, че еврейската опасност ще бъде отстранена“.

1939 г.

Анри Ролен, „Апокалипсис на нашето време“: „Може да се каже, че са най-разпространеното произведение в света след Библията“.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6880

Издание:

Умберто Еко. Пражкото гробище

Италианска. Първо издание

ИК „Бард“, София, 2012

Превод: Стефан Тафров

Редактор: Иван Тотоманов

Художествено оформление на корица „Megachrom“

Компютърна обработка ИК „Бард“ ООД, Десислава Господинова

ISBN 978-954-655-281-5

Umberto Eco

Il cimitero di Praga

Copyright © 2010 RCS Libri S.p.A Milano Bompiani

© Стефан Тафров, превод, 2011

© „Megachrom“ — оформление на корица, 2012

© ИК „БАРД“ ООД, 2012

60/90/16

Печатни коли 31

1

Етиен Доле (1509–1549). Френски ренесансов печатар и публицист, известен със свободомислието си. — Б.пр.

2

Жорж-Йожен Осман (1809–1891). Френски урбанист и администратор по времето на Наполеон Трети, чиито градоустройствени решения оформят днешния облик на Париж. — Б.пр.

3

Свърталище, вертеп (фр.) — Б.пр.

4

Те винаги мрънкат (фр.) — Б.пр.

5

Откъде да знам (фр.) — Б.пр.

6

Врен Дьони-Люка (1818–1880). Нашумял френски фалшификатор, успял да измами мнозина известни учени. — Б.пр.

7

Мишел Флореал Шал (1793–1880). Известен френски математик. — Б.пр.

8

Мари Жозеф Луи Адолф Тиер (1797–1877). Виден френски политик и историк. Потушава с кръв Парижката комуна. — Б.пр.

9

Бирарии с жени (фр.) — Б.пр.

10

Бирария Издай-Дупе, Бирария на хубавите мароканки, Бирария Четиринадесетте задника (фр.) — Б.пр.

11

Анасонлийка (фр.) — Б.пр.

12

Ликьор от касис (фр.) — Б.пр.

13

Самюел-Огюст Тисо (1729–1797). Френски лекар, автор на книгата „За онанизма“, приписваща на мастурбацията различни вредни за здравето последици. — Б.пр.

14

Мразя, следователно съществувам (лат.) — Б.пр.

15

Суфле на кралицата, филе от калкан по венециански, филенца от калкан в кора от тесто, овнешка пържола с бретонско пюре (фр.) — Б.пр.

16

Предястие (фр.) — Б.пр.

17

Пиле по португалски, топъл пастет от пъдпъдъци, омар по парижки (фр.) — Б.пр.

18

Основно ястие (фр.) — Б.пр.

19

Ролца по руански с жълтурка върху канапе (фр.) — Б.пр.

20

Разядки (фр.) — Б.пр.

21

Патладжани по испански, аспержи на клончета, хапки на принцесата (фр.) — Б.пр.

22

Сладолед с формата на конус (фр.) — Б.пр.

23

Пържоли Фойо (фр.) — Б.пр.

24

Вехтории (фр.) — Б.пр.

25

Жозеф-Антоан Булан (1824–1893) — френски духовник, отлъчен от църквата заради обвинения в сатанизъм. — Б.пр.

26

Тоалетна масичка (фр.) — Б.пр.

27

Клозет (фр.) — Б.пр.

28

Квартира (фр.) — Б.пр.

29

От поезия се живее (лат.), каламбур с латинската поговорка „От поезия не се живее“ — Б.пр.

30

Долнопробна крайпътна кръчма (фр.) — Б.пр.

31

Френски лекари от XIX в., практикували в Рошфор, автори на „Вариации на личността“. (1888 г.) — Б.пр.

32

Жан-Мартен Шарко (1825–1893). Виден френски невролог, смятан за създател на съвременната неврология. Изследванията му оказват силно влияние върху младия Фройд и подготвят появата на психоанализата. — Б.пр.

33

Всички зеленчуци — на лунна светлина — се забавляваха — и минувачите ги гледаха — краставичките — виеха хоро — козите бради — танцуваха безшумно (фр.) — Б.пр.

34

Франц Антон Месмер (1734–1815). Немски физик, според когото между одушевените същества и неодушевените предмети се разменят енергии, наричани от него „животински магнетизъм“. — Б.пр.

35

Джеймс Брейд (1795–1860). Британски лекар, смятан за основоположник на хипнозата като метод на лечение. — Б.пр.

36

Еврейско зловоние (фр.) — Б.пр.

37

Лицемерна свенливост (фр.) — Б.пр.

38

Лечение с говор (англ.) — Б.пр.

39

Вид крем супа от моркови (фр.) — Б.пр.

40

Телешки език в собствен сос (фр.) — Б.пр.

41

Лучена супа (фр.) — Б.пр.

42

Чашка алкохол, който се пие след кафето (фр.) — Б.пр.

43

Детско ломотене (фр.) — Б.пр.

44

Човек от бившия режим (фр.) — Б.пр.

45

Къси до коленете пристегнати панталони (фр.) — Б.пр.

46

Абат Огюстен Барюел (1741–1820). Френски йезуит, прочул се с твърденията си, че Френската революция е дело на тайни организации и антихристиянски сили изобщо. — Б.пр.

47

Мемоари, за да служат на историята на якобинството (фр.) — Б.пр.

48

Винченцо Джоберти (1801–1852). Италиански философ и държавник, един от най-видните дейци на движението за обединение на Италия. — Б.пр.

49

Подобно на труп (лат.) — Б.пр.

50

Четиво с продължения (фр.) — Б.пр.

51

Година на чудесата, чудесна година; година на ужасите (лат.) — Б.пр.

52

Дърворезби (фр.) — Б.пр.

53

Италианска игра с пръсти (ит.) — Б.пр.

54

Мръсотии, порнография, букв. „свине“ (фр.) — Б.пр.

56

Розови пъпки (фр.) — Б.пр.

56

Гербове (фр.) — Б.пр.

57

Бдение над едно младо момиче, или Ах! Ваше преосвещенство, само да ни види Тома! (фр.) — Б.пр.

58

Въведение (фр.) — Б.пр.

59

Смажете безчестния (фр.) — Б.пр.

60

Яхния (фр.) — Б.пр.

61

Дук Карло Пизакане ди Сан Джовани (1818–1857). Италиански патриот и революционер. — Б.пр.

62

Верцингеторикс (лат. Vercingetorix, „Великият крал на воините“, 80 пр.н.е. — 46 пр.н.е.). Галски пълководец, обединил галите срещу римляните, възприеман от някои френски историци и публицисти като първия френски крал. — Б.пр.

63

На града и на света (лат.); на целия свят — Б.пр.

64

Джузепе Ла Фарина (1815–1863). Деец на движението за обединение на Италия, родом от Месина, Сицилия, писател и държавник. — Б.пр.

65

Да минем към друго (фр.) — Б.пр.

66

Глас народен (лат.); тук — според слуховете. — Б.пр.

67

Иполито Ниево (1831–1961). Виден деец на обединението на Италия, сподвижник на Гарибалди, журналист и писател. Романът му „Изповедите на един италианец“, публикуван посмъртно, се смята за един от шедьоврите на италианската литература през XIX в. — Б.пр.

68

Аспержи с грах (фр.) — Б.пр.

69

В най-лошия случай (фр.) — Б.пр.

70

Джероламо (Нино) Биксио (1821–1873). Виден деец на обединението на Италия, един от пълководците на гарибалдийците. — Б.пр.

71

Волю-неволю (фр.) — Б.пр.

72

Първо (лат.) — Б.пр.

73

Второ (лат.) — Б.пр.

74

Очила (фр.) — Б.пр.

75

Обща трапеза (фр.) — Б.пр.

76

Уличница, лека жена, кокотка (фр.) — Б.пр.

77

Полицейски информатор, доносник (фр.) — Б.пр.

78

Вехтошарница, антикварен магазин (фр.) — Б.пр.

79

Цял Париж (фр.) — Б.пр.

80

Преследвачи (фр.) — Б.пр.

81

Кафе-шантан (фр.) — Б.пр.

82

Морис Жоли (1829–1878). Френски памфлетист и политически деец. — Б.пр.

83

Доносник, „слушалка“ (фр.) — Б.пр.

84

Подводница (фр.) — Б.пр.

85

Феличе Орсини (1818–1858). Италиански патриот, прочул се с атентата си срещу Наполеон Трети, при който били убити много невинни хора. — Б.пр.

86

Пържоли (фр.) — Б.пр.

87

Скара с холандски сос, ориз по тулузки, студени желирани филета от млад заек, трюфели в шампанско, кайсиев пудинг по венециански, подбрани пресни плодове, компот от праскови и ананас (фр.) — Б.пр.

88

Алфонс Туснел (1803–1885). Френски публицист, издател на в. „Ла Пе“, социалист-фуриерист, яростен антисемит. — Б.пр.

89

„Духът на животните“ (фр.) — Б.пр.

90

Яков Александрович Брафман (1825–1879). Руски публицист, равин, приел християнството, автор на „Книгата на Кахал“, характерна с изопаченото представяне на еврейската общност. Твърденията му са в основата на официалния антисемитизъм, прокарван от руската държава през XIX в. и след това. — Б.пр.

91

Стриди (фр.) — Б.пр.

92

Супа от раци (фр.) — Б.пр.

93

Желирани филета от яребици (фр.) — Б.пр.

94

Филета от млада кокошка с пюре; филета от млада кокошка с трюфели (фр.) — Б.пр.

95

Отново, начисто (лат.) — Б.пр.

96

Роже Гужно де Мусо (1805–1876). Френски публицист-монархист, антисемит. — Б.пр.

97

Евреинът, еврейството и поеврейчването на християнските народи (фр.) — Б.пр.

98

Херман Отомар Фридрих Гьодше (1815–1878). Второстепенен германски писател с антисемитска насоченост. Една от главите от романа му „Биариц“ се разпространява след 1872 г. като част от антисемитската пропаганда. — Б.пр.

99

Просветители (фр.) — Б.пр.

100

Равенство (фр.) — Б.пр.

101

Канализация, буквално „всичко в канала“ (фр.) — Б.пр.

102

Мухоловка (фр.) — Б.пр.

103

Нека Светият кръст да не бъде моята светлина, нека драконът да бъде моят господар (лат.). Перифраза в посока на сатанизма на надписа на Кръста на св. Бенедикт, използуван от католиците за гонене на злите духове и магьосничеството. — Б.пр.

104

Извършено е (лат.) — Б.пр.

105

Официален вестник на Френската империя (фр.) — Б.пр.

106

Шаспо, вид пушка (фр.) — Б.пр.

107

Сос с черен пипер (фр.) — Б.пр.

108

На тапа (фр.) — Б.пр.

109

Нафтаджийки (фр.) — Б.пр.

110

На барикадите! Врагът е пред стените ни! Непоколебимо! (фр.) — Б.пр.

111

Жените (фр.) — Б.пр.

112

Става дума за базиликата „Сакре Кьор“ на хълма Монмартър в Париж, построена с подписка сред вярващите католици. — Б.пр.

113

Нова употреба (фр.) — Б.пр.

114

Франсоа Пол Жюл Греви (1807–1891). Френски политик и държавник с републикански убеждения, президент по време на Третата република (1879–1885). — Б.пр.

115

Леон Гамбета (1838–1882). Френски държавник и политик от втората половина на XIX в., министър-председател и многократно министър и председател на парламента, пламенен републиканец, блестящ оратор и полемист, една от най-почитаните фигури в съвременна Франция. — Б.пр.

116

Едмон Франсоа Валантен Абу (1828–1885). Френски писател, публицист и политик, републиканец и привърженик на отделянето на църквата от държавата. — Б.пр.

117

Нашите съвременници евреите (фр.) — Б.пр.

118

Пилешко фрикасе Маренго, пилешко с майонеза (фр.) — Б.пр.

119

О, каква история! (фр.) — Б.пр.

120

Храм на приятелите на френската чест (фр.) — Б.пр.

121

Картичка; писъмце (фр.) — Б.пр.

122

Стрелци (фр.) — Б.пр.

123

Луи Жан Жозеф Блан (1811–1882). Френски политик и историк, социалист. — Б.пр.

124

Пиле соте (фр.) — Б.пр.

125

За по-голяма слава на Бога (лат.). Девиз на йезуитския орден. — Б.пр.

126

Марио Рапизарди (1844–1912). Италиански поет, автор на поемата „Луцифер“, в която рационалното начало се противопоставя на религията. — Б.пр.

127

Джозуе Алесандро Микеле Кардучи. Един от най-значителните италиански поети, носител на Нобеловата награда за литература (1906 г.). Автор на провокативния „Химн към Сатаната“ (1863), наситен с антиклерикален дух. — Б.пр.

128

Амбулантна търговия — Б.пр.

129

На града и на света, т.е. на целия свят (лат.) — Б.пр.

130

Братята три точки (фр.) — Б.пр.

131

Тайните на франкмасонството (фр.) — Б.пр.

132

Сестрите масонки (фр.) — Б.пр.

133

Франкмасонството разобличено (фр.) — Б.пр.

134

Масонска Франция (фр.) — Б.пр.

135

Каква история! (фр.) — Б.пр.

136

Неделими сърца (фр.) — Б.пр.

137

Мъст, Адонаи, мъст (иврит) — Б.пр.

138

За причината на будния сън (фр.) — Б.пр.

139

Не миришат (лат.) — Б.пр.

140

Спиритизмът по света (фр.) — Б.пр.

141

Пътешествие в тайнствени страни (фр.) — Б.пр.

142

Чудовищен (фр.) — Б.пр.

143

Дяволът през деветнадесети век (фр) — Б.пр.

144

Адски дневник (фр.) — Б.пр.

145

Тайнствена кутия (лат.) — Б.пр.

146

Франкмасонството — синагога на Сатаната (фр.) — Б.пр.

147

Пожизнен (лат.) — Б.пр.

148

Магьосничество (фр.) — Б.пр.

149

Малка фигурка, използувана от заклинатели и пр. (фр.) — Б.пр.

150

Възроден и свободен Паладиум (фр.) — Б.пр.

151

Католически преглед (фр.) — Б.пр.

152

Религиозна седмица (фр.) — Б.пр.

153

Тук: сила на изказа — Б.пр.

154

В крак (с модата) (фр.) — Б.пр.

155

Леон Доде (1867–1942). Френски журналист и политик, син на Алфонс Доде. Монархист и антисемит, по време на Втората световна война подкрепя нацистите. — Б.пр.

156

Държава в държавата (лат.) — Б.пр.

157

Антисемитски катехизис (нем.) — Б.пр.

158

Теодор Фрич. Германски издател и публицист, известен с антисемитските си писания и дейност. — Б.пр.

159

Тайната на еврейството (рус.) — Б.пр.

160

Лек обяд, букв. „обяд с вилица“ (фр.) — Б.пр.

161

Еврейска Франция (фр.) — Б.пр.

162

Едуар Адолф Дрюмон (1844–1917). Френски журналист и политик, основател на „Антисемитската лига“ (1899). Вестникът му „Ла Либер Парол“ играе важна роля в аферата Драйфус. — Б.пр.

163

Джудита Анджола Мария Костанца Паста (1797–1865). Най-прочутата италианска оперна певица в началото на XIX в. — Б.пр.

164

Човек, който прави гафове (фр.) — Б.пр.

165

Обзаведени хотели (фр.) — Б.пр.

166

Ченгета (фр.) — Б.пр.

167

Пивница, кръчмичка (фр.) — Б.пр.

168

Цял Париж (фр.) — Б.пр.

169

Записка, паметна бележка (фр.) — Б.пр.

170

Тези чифути, тези чифути (фр.) — Б.пр.

171

Агнешко филе с марули (фр.) — Б.пр.

172

Сваляч на жени (фр.) — Б.пр.

173

Господин Дрюмон, психологически етюд (фр.) — Б.пр.

174

Завещанието на един антисемит (фр.) — Б.пр.

175

Спомени на един тридесет и трети. Адриано Леми, Върховен началник на франкмасоните (фр.) — Б.пр.

176

Пожизнен (лат.) — Б.пр.

177

Паладианството, култът към Сатаната-Луцифер при масонските триъгълници (фр.) — Б.пр.

178

Тридесет и третият Криспи (фр.) — Б.пр.

179

Шартрьоз, вид ликьор, първоначално (1740 г.) правен в манастира Гран Шартрьоз (фр.) — Б.пр.

180

Голяма част, активно участие (лат.) — Б.пр.

181

До човешкия род (лат.) — Б.пр.

182

Езотерични книги (фр.) — Б.пр.

183

— В името на Астарта и на Асмодей и Велзевул. Ще ида в олтара на Сатаната.

— Тук се радваме на неговата алчност.

— Всемогъщи Луцифере, излез от мрака и срази нашите врагове.

— Въведи ни в изкушение, Боже Сатана, със своята сила, и разюздай моята лъст.

— Чуй богохулството ми. (лат.)

Б.пр.

184

Вземи, Боже Сатана, тази нафора, която аз, недостойният за Теб слуга, Ти дарявам. Амин. (лат.) — Б.пр.

185

Салата Франсийон (фр.) — Б.пр.

186

Гъст бульон (фр.) — Б.пр.

187

„Аз обвинявам!“ (фр.) — Б.пр.

188

Службата за обществена безопасност, полицията (фр.) — Б.пр.

189

Немци (презрително) (фр.) — Б.пр.

190

Пиле ерцхерцог (пилешко филе със задушени гъби в мадейра) (фр.) — Б.пр.

191

Пиле в собствен сос, традиционно френско ястие (фр.) — Б.пр.

192

Кисело зеле (фр.) — Б.пр.

193

Човек с ампутирани два крака (фр.) — Б.пр.

Content

Умберто Еко
Пражкото гробище

1. Минувачът, който в онази мъглива утрин

2. Кой съм?

3. „Ше Мани“

4. Времената на дядо

5. Симонино карбонар

6. В служба на службите

7. Заедно с Хилядата

8. „Ерколе“

9. Париж

10. Дала Пикола смутен

11. Жоли

12. Една нощ в Прага

13. Дала Пикола казва, че не е Дала Пикола

14. „Биариц“

15. Дала Пикола възкръснал

16. Булан

17. Дните на Комуната

18. Протоколите

19. Осман бей

20. Руснаци ли?

21. Таксил

22. Дяволът през XIX век

23. Дванайсет добре прекарани години

24. Нощна литургия

25. Изясняване на мислите

26. Окончателното решение

27. Дневникът прекъснат

Излишни ерудитски уточнения

Информация за текста

1