Уин Уенджър, Ричард По

Факторът Айнщайн

Въведение

Може ли човек да повиши интелигентността си? Твърдо ДА!

Повечето хора се изненадват, когато им се каже, че могат да повишат своя коефициент на интелигентност (IQ). Но едва ли има специалист, който би отрекъл тази възможност. Днес вече има натрупани твърде много необорими научни доказателства, за да се твърди противното. Ето само няколко примера. Децата, включени в програмата „Равен умствен старт“ — правителствена инициатива, чието начало бе поставено в 1964 година с цел да подпомогне умственото развитие на децата от предучилищна възраст, които произлизат от непривилегировани среди — масово увеличават, дори с цели десет пункта, своя коефициент на интелигентност само след неколкомесечно участие. Деца с нарушения в способността да учат увеличават коефициента си на интелигентност с десет-двайсет пункта след прилагане на терапия за стимулиране на мозъчната дейност посредством специализирани електроенцефалограми (ЕЕГ). Учени от Калифорнийския университет и от университета „Ървин“ успяват да повишат с осем-девет пункта коефициента на интелигентност на включените в изследването студенти, след като само в продължение на десет минути им пускат да слушат „Соната за две пиана в сол мажор“ от Моцарт.

Разбира се, подобни бързи и резки постижения обикновено не са особено продължителни. Например при децата на предучилищна възраст от програмата „Равен умствен старт“ постигнатите допълнителни пунктове в коефициента на интелигентност изчезват в периода между трети и шести клас. А учените от университета „Ървин“ отбелязват, че само петнайсет минути след спирането на музиката, повишеният коефициент на интелигентност на слушателите на Моцарт се връща на предишното си ниво. Това е така нареченият „ефект на избледняване“.

Според някои специалисти, този ефект на избледняване доказвал, че — в по-голяма или в по-малка степен — човек е „прикован“ към коефициента на интелигентност, с който се е родил. Но то е все едно да се твърди, че братята Уилбър и Орвил Райт е трябвало да се откажат от всяка надежда да полетят с изобретения от тях самолет още след първия си неуспешен опит, защото машината се е задържала във въздуха само дванайсет секунди. Докато всъщност значението и внушителното постижение на този техен „полет“ е не неговата продължителност, а фактът, че изобщо е бил осъществен. Защото след като веднъж била доказана по принцип възможността да се лети със самолет, увеличаването на продължителността на полета било вече въпрос единствено на технически подобрения. И наистина само четири години по-късно братята Райт предоставят на Сигналния корпус на армията на Съединените щати самолет, способен да прелита двеста километра.

Съвременните изследователи на възможността за ускорено обучение са почти в положението на братята Райт, когато през 1903 година те правят своя пръв опит да полетят със създадения от тях самолет. Днес вече всеки знае, че човешката интелигентност може да бъде повишена и подобрена. Понастоящем предизвикателството е тя да бъде увеличавана много по-съществено и за по-продължителни периоди от време. Техниките, с които ви запознаваме във „Факторът Айнщайн“ ще ви помогнат да постигнете именно това.

Тук ще откриете някои от най-ефективните съвременни методи за „отключване“ на вашия личен фактор Айнщайн — ще се научите как да освобождавате от задръжки скритите способности за творческо мислене, заложени във всеки един от нас, хората. Някои от включените в тази книга понятия и методи са новаторски — например „Отприщване на образния поток“, „Фоточетене“, „Свободни записки“ и „Гений на заем“.

Коефициентът на интелигентност е само един от начините за измерване на ума, и то не непременно най-добрият. Въпреки че редица опити показват, че някои от предложените в тази книга техники наистина ще повишат коефициента ви на интелигентност, те по принцип имат за цел да допринесат за нещо много по-съществено и по-значимо: да усилят мощта на мозъчната ви дейност като цяло, да подобрят паметта ви, творческата ви мисъл, бързината на четене, специфичните ви таланти и заложби и общото ви мозъчно и умствено здраве.

„Факторът Айнщайн“ е продукт на двайсет и пет години изследвания и работа в областта на ускореното обучение. Посредством семинарите на „Проект Ренесанс“ техниките, с които ще ви запознаем, вече са помогнали на хиляди хора. Надяваме се, че в следващите страници и вие също ще откриете пътя за постигане на такива прозрения и мисловни постижения, за каквито дори не сте и предполагали, че са възможни за вас.

Уин Уенджър, Ричард По

Първа глава

Гений ли сте?

През всичките двайсет и пет години на моята работа в областта на ускореното обучение виждах човешкият ум да извършва какви ли не чудеса. Но едно от тях ми направи особено дълбоко впечатление. През 1981 година, по време на семинар, който провеждах в Равена, Охайо, един от участниците (ще го нарека Боб С.) осъществи забележителна — и може би дори животоспасяваща — среща със своя подсъзнателен разум.

Практикувахме техниката, наречена „Отприщване на образния поток“. Бях разделил групата по двойки и един след друг всеки трябваше да описва на партньора си, на глас и със затворени очи, всички зрителни образи, които се пораждаха в съзнанието му.

По време на отприщването на образния поток е от същностно значение съответният човек да описва на глас буквално всеки образ, който се породи в ума му, независимо колко смътен, банален или странен му се струва. Но на Боб С. му било трудно да следва това правило. Когато затварял очи, в главата му веднага се появявал само един-единствен, макар и напълно ясен образ — на изтъркана автомобилна гума. Вместо да опише на партньора си какво „вижда“, Боб С. се опитвал да заличи тази „картинка“ от ума си — просто не му се вярвало, че именно подобни „безсмислени“ неща „трябва“ да вижда.

„Все казвах на партньора ми, че още нищо не виждам — сподели той по-късно — и се опитвах да извикам в съзнанието си някакъв друг, по-смислен образ. Но той настояваше да започна да му описвам каквото и да било — балончета, чертички, все едно какво. И тогава заговорих за тази стара гума, дето не ми излизаше от ума.“

Докато описвал гумата на партньора си, Боб С. изведнъж се стреснал. Та той бил виждал същата гума и „на живо“! Ами да, това била задната дясна гума на колата на годеницата му. Защо обаче този образ изпъквал в съзнанието му именно сега, толкова ярко и натрапчиво?

„Обзе ме ужасно тревожно чувство, че нещо не е наред с цялата тази работа — спомня си Боб С. — Извиних се, изхвърчах от залата и се хвърлих към телефона, за да позвъня на годеницата ми. Нея я нямаше, но хванах баща й и той отиде да провери какво й има на гумата. Оказа се, че отстрани е толкова силно протрита и нацепена, че всеки миг може да се спука.“

А ако тази гума се беше спукала на магистралата, при сто километра в час, който и да е бил в колата е щял повече от сигурно да загине. Така посланието, което подсъзнанието на Боб С. му отправило, вероятно спасило годеницата му от сигурна смърт.

Заглушителят

Случаят с Боб С. привлича вниманието не защото е необичаен, а тъкмо напротив — защото е типичен. Човешкото подсъзнание излъчва потоци от образи, сигнали и смътни усещания почти двайсет и четири часа в денонощието, като много от тях често са заредени с прозрения и предчувствия толкова жизненоважни, колкото и това на Боб С. Но също като него, повечето от нас, хората, не отчитат и пренебрегват тези послания, дошли от глъбините на собствения ни ум. Когато подсъзнанието на Боб му отправило настойчиво, животоспасяващо предупреждение, неговият пръв импулс бил да го заглуши. Точно така постъпваме почти всички. Ден след ден, година след година, болшинството от хората заглушават своите най-дълбоки и съкровени прозрения, без дори да си дават сметка, че го правят. Повече от всеки друг фактор, именно този наш, типично човешки рефлекс — който аз наричам „Заглушител“, защото той потиска не само посланията на подсъзнанието, но често заглушава и ясния ни разум — ни пречи да разгърнем в пълна мяра умствените си способности.

Съсредоточеното внимание

Също както и повечето хора вероятно от най-ранно детство Боб С. е бил приучен да пренебрегва безспирния поток от възприятия и зрителни образи, които непрестанно прииждат в главите ни откъм подсъзнанието.

„Къде си се отнесъл?! — сигурно му се е карал учителят в клас. — Стига си мечтал, ами се стегни и съсредоточи вниманието си в урока!“

За жалост от съсредоточеното внимание няма особено голяма полза. Учените са изчислили, че човешкият мозък е в състояние да „съсредоточава вниманието си“ и да възприема около 126 бита информация в секунда. Но само слушането на говора на друг човек отнема 40 бита „съсредоточено внимание“. Следователно остават някакви си 86 бита в секунда, за да следим израза на лицето и езика на тялото на събеседника ни, да осмислим чутото и да решим какво да отговорим (виж Фигура 1.1).

Да, но в човешкия мозък ежесекундно нахлуват сетивни възприятия, включващи стотици пъти повече от 126 бита информация. Научни опити са доказали, че ретината на окото отбелязва абсолютно всеки фотон светлина, а носът отчита всяка молекула аромат. Потоците на тези невъобразими количества сетивни възприятия се вливат непрестанно в нашия мозък, но собственият ни Заглушител сякаш ги унищожава напълно, преди изобщо да могат да стигнат до съзнанието ни. Това обяснява защо — макар и в определени редки случаи — мозъчните травми отключват невероятни способности за сетивни възприятия. По някакво иронично съвпадение, мозъчните травми предизвикват един вид късо съединение в Заглушителя, поради което, след неговото изключване, до съзнанието вече достигат повече сетивни възприятия. Например известно е, че един неврохимичен мозъчен дисбаланс, наречен заболяване на Адисън, увеличава 150 пъти вкусовите усещания.

А какво става с всички онези сетивни възприятия, атакувани от Заглушителя? Противно на онова, което си мислим, те всъщност нито са изгубени, нито са унищожени. В действителност според най-съвременните научни изследвания, човешката памет съхранява близо 100% от цялата постъпила в мозъка информация. Тоест, всички ние запомняме буквално всичко. Но тези наши спомени са толкова дълбоко погребани в подсъзнанието ни, че до неотдавна психолозите не разполагаха с никакви други методи да ги извличат оттам, освен чрез хипноза.

Геният вътре в нас

Ако играете тенис, вероятно сте чували инструкторът стотици пъти да повтаря: „Не изпускай топката от погледа си!“. Повечето хора предполагат, че това означава непрекъснато да „съсредоточават вниманието“ си върху топката, което обаче е физически невъзможно. Летящата топка за тенис винаги ще изпреварва с около половин секунда скоростта на съзнателната ви мисъл, тъй като на зрителния образ му е необходима една десета от секундата, за да стигне до мозъка, на който пък му трябват още 400 милисекунди, за да оформи съзнателно възприятие за топката. Ако тенисистите разчитаха на съсредоточеното си внимание, абсолютно всяка топка щеше да прелита безпрепятствено покрай тях, преди още дори да са помръднали ракетата си.

Пресрещането на летящата топка за тенис е само една от безкрайно многото — и то от най-простичките — задачи, които вашето подсъзнание е в състояние да изпълнява. Неговите способности са наистина невъобразими и удивителни. Подсъзнанието на Боб С. си е отбелязало някаква дребна и уж незначителна подробност, която той вероятно е мярнал буквално с крайчеца на окото си, докато вниманието му е било съсредоточено върху нещо друго. Подсъзнанието му е анализирало тази нищожно малка частичка информация, диагностицирало е опасността от протриването на гумата и е положило всички усилия, за да привлече съзнателното внимание на Боб С. към съществуващия проблем — поредица от действия, която изисква не само интелигентност, но и остро чувство за отговорност.

Почти можем да си представим подсъзнанието на Боб С. като някаква напълно отделна личност, скрита вътре в него, надарена със свръхчувствителни сетива, която непрекъснато е нащрек и се грижи за безопасността и за добруването му — представа много сходна със стародавните вярвания в съществуването на духове закрилници. Древните гърци наричали тези свръхестествени, според тях, добронамерени същества — „демони“. Дори напълно рационално мислещият Сократ смята, че именно неговият демон пазител го е спасил от смърт при участието му във войната между Атина и Спарта. Древните римляни пък наричали тези доброжелателно настроени към човека призрачни същества „гении“ (на латински genius в единствено число, genii в множествено). А християнската религия ги смята за „ангели пазители“. Древните мислители и обикновените хорица приписвали цялата мъдрост, прозренията и творческото вдъхновение на човешките същества именно на тези „гениални“ духове.

Суперразумът

Всъщност този древен възглед не е далеч от истината. Всеки от нас действително притежава мисловен апарат, много по-съвършен от слабоватия ни съзнателен ум. Навремето математикът Йохан фон Нойман е изчислил, че човешкият мозък може да съхранява до 280 квинтилиона (когато бъде изписано изцяло с цифри, това число изглежда доста внушително — 280 000 000 000 000 000 000) бита информация. Днес мнозина смятат това негово твърдение за твърде консервативно и плахо. Понастоящем се приема, че оперативната скорост на мозъка е между 100 и 100 000 терафлопса (един терафлоп е равен на един трилион флопса, като един флоп е стандартната мярка за компютърната скорост за обработка на информацията). В сравнение с човешкия мозък, най-бързият в света суперкомпютър СМ–5 изглежда направо скован от артрит с неговите 100 гигафлопса, тоест 100 милиарда флопса. Направо несравними са мозъчните 10^17 флопса с „мизерните“ 10^11 флопса на СМ–5.

Но въпреки че всички ние, човешките същества, притежаваме такива потресаващо мощни мозъци, повечето от нас се затрудняват при умножаването на двуцифрени числа без калкулатор, да не говорим пък, че почти никой не си спомня какво е вечерял в сряда миналата седмица. Изглежда само моцартовците, айнщайновците и давинчите на този свят — буквално нищожна частичка от цялото човечество — могат да използват ефективно мощта на своите мозъци (като при това е очевидно, че дори те си служат само с малка част от своя интелект). А на всички нас, останалите простосмъртни, техните таланти ни изглеждат толкова потресаващо удивителни, че възприемаме тези гении почти така, както са ги възприемали и древните хора — като божествено надарени неземни същества, владеещи сякаш свръхестествени сили.

Скритият гений

Но дали наистина гениите са чак толкова различни от нас, останалите хора? Едва ли ще си го помислите, ако видите училищните им бележници или отзивите за служебните им изяви. Малцина от така наречените гении са се отличили още в ранна възраст. Затова пък мнозина от тях са били наричани „трудно схващащи“, „с муден ум“ и дори направо „глупави“. Навремето прочутият математик Анри Поанкаре се представил толкова зле на създадения наскоро от Бине тест за отчитане на коефициента на интелигентност, че бил обявен за „малоумен“ (и то в медицинския смисъл на думата). Томас Едисон, чиито 1093 патентовани изобретения оставят далеч назад всеки друг изобретател в историята на човечеството и променят из основи живота на хората, схващал много бавно учебния материал.

„Баща ми ме смяташе за глупав — спомня си Едисон по-късно — и аз почти реших, че съм пълен и неспасяем кретен.“

Като дете Алберт Айнщайн също изглеждал глуповат в сравнение с неговите връстници отчасти поради своята дислексия, която му създавала големи затруднения при говор и при четене.

„При него нормалното детско развитие протичаше много по-бавно — припомня си сестра му Майя Винтелер-Айнщайн — и той срещаше толкова големи затруднения със словото, че всички се бояхме, че никога няма да се научи да говори… Докъм седмата си година брат ми имаше навика, преди да каже каквото и да било изречение, дори най-простичкото и най-привичното за него, многократно да си го повтаря предварително наум, като само мърда устни.“

Слабите словесни умения на младия Айнщайн подтикват учителя му по древногръцки да му заяви: „Никога нищо няма да постигнеш.“ По-късно Айнщайн бил изключен от гимназията заради слаб успех, а после се провалил и на приемния изпит в колежа. Когато с цената на много и упорити усилия най-сетне завършил образованието си, необходимо за бакалавърска степен, той не получил ни едно академично отличие, нито пък успял да вземе препоръка за работа от когото и да било от преподавателите си. Принуден да постъпи като най-нисш служител в малко швейцарско патентно бюро, в средата на двайсетте си години Айнщайн изглеждал обречен на напълно посредствено съществуване.

Но ето че като станал на двайсет и шест, той най-неочаквано извършил нещо направо невероятно — през лятото на 1905 година публикувал своя труд „Специална теория на относителността“, в който била изведена и прочутата му формула E=mc^2. Шестнайсет години по-късно Айнщайн е носител на Нобелова награда и световна знаменитост. Дори днес, близо петдесет години след смъртта му, одухотворените искрящи очи на Айнщайн, гъстите му мустаци и ореолът от сребриста коса олицетворяват представата на хората за „гений“, а името му е синоним на свръхестествена интелигентност.

Какво е имал Айнщайн, което ние нямаме?

Именно това искал да узнае д-р Томас Харви. През 1955 година той бил дежурният патолог в болницата на Принстън точно в деня, когато Айнщайн починал. Така, по чиста случайност, съдбата отредила на д-р Харви да направи аутопсията на учения. Без да поиска разрешение от близките на покойника, той решава на своя отговорност да извади и да съхрани мозъка на Айнщайн. През следващите повече от четирийсет години д-р Харви пази мозъка на този гений на човечеството във формалдехид, като отделя от него сегмент по сегмент, за да го изследва под микроскоп, и не отказва да предоставя сегменти и на други изследователи. С каква цел ли? За да бъде разгадана тайната на гениалността на Айнщайн.

„Никой никога преди не е откривал ни най-малка разлика, която да отличава мозъка на гения от този на обикновения човек — споделя по-късно д-р Харви пред един журналист. — Така че възнамерявахме просто да го изследваме и да видим дали ще можем да намерим нещо.“

Самият Харви също не открива никога нищо — за разлика от една негова колежка. В началото на осемдесетте години Мериан Даймънд, невроанатом към Калифорнийския университет в Беркли, изследва сегменти от мозъка на Айнщайн и съобщава за едно свое удивително откритие — толкова изумително, че може да доведе до революция във всичките ни представи за процеса на човешкото обучение и за гениалността.

Как се „прави“ гений

Повечето хора предполагат, че гениите се раждат, а не се „правят“. Но Даймънд посвещава кариерата си на това да създаде гений в лабораторни условия.

При един свой впоследствие станал прочут експеримент Даймънд отглежда лабораторни плъхове в свръхстимулираща среда — в клетки с люлки, стълбички, пътечки за бягане и най-различни играчки. Контролна група плъхове били отглеждани в обикновени, празни клетки. Плъховете, отраснали и живеещи в свръхстимулиращата среда, не само доживявали до изненадващо дълбоката за тях старост от три години (което се равнява на 90-годишна възраст при човека), но и мозъците им увеличавали размера си, развивали гъсти снопове от нови свръзки между нервните клетки под формата на дендрити и аксони — вретеновидни, клоноподобни структури, които предават електрическите сигнали от една нервна клетка (неврон) към друга. Плъховете от празните клетки залинявали и умирали сравнително млади, в рамките на нормалната за вида продължителност на живота, а в мозъците им се откривали много по-малко междуклетъчни свръзки.

Още през 1911 година бащата на невроанатомията Сантяго Рамон-и-Кахал открива, че количеството свръзки между невроните (научното име на тези свързващи снопове е синапси) е истинската мярка за гениалност и е много по-решаващо за определяне мощта на мозъка, отколкото броят на самите неврони в него. Прочутият опит на Даймънд доказва, че — поне при плъховете — физическият механизъм за появата на гениалност може да бъде създаден и стимулиран посредством умствени упражнения.

Но дали този принцип е валиден и при хората? Именно това искала да открие Мериан Даймънд. Ето защо помолила д-р Харви за няколко сегмента от мозъка на Айнщайн и ги подложила на щателно изследване. Както и очаквала, открила силно увеличен брой слепващи клетки в левия париентален лоб — нещо като „разпределителна гара“, която Даймънд описва като „асоциативна област за други асоциативни области в мозъка“. Както личи по името им, слепващите клетки спояват в едно цяло другите нервни клетки, а освен това спомагат и за предаването на електрохимичните сигнали между невроните. Даймънд очаквала да ги открие в мозъка на учения, защото вече била отбелязала големи струпвания на слепващи клетки в мозъците на своите поумнели плъхове. Наличието им в мозъка на Айнщайн подсказвало, че и при хората протича подобен стимулиращ и обогатяващ умствената мощ процес.

За разлика от невроните, които спират да се възпроизвеждат почти веднага след раждането на човека, слепващите клетки, аксоните и дендритите могат да увеличават броя си през целия ни живот, в зависимост от това как използваме мозъка си. Откритието на Даймънд предполага, че колкото повече учим, толкова повече синапси се образуват в мозъка ни (виж Фигура 1.2). По подобен начин, когато престанем да учим и умовете ни закърнеят, синапсите се свиват и отмират.

Приложението на това откритие е повече от ясно. Щом като мозъкът на Айнщайн е откликвал на стимулирането по начин, подобен на процеса при плъховете на Даймънд, значи е възможно да създаваме нови айнщайновци, осигурявайки на човешкия ум достатъчно стимулиращи умствени упражнения.

Теорията на Айнщайн за гениалността

Какъв тип умствени упражнения при човека би отговарял на люлките, стълбичките, пътечките за бягане и играчките при свръх-плъховете на Даймънд? Самият Айнщайн имал някои идеи по този въпрос. Той вярвал, че всеки може да стимулира оригиналната си творческа мисъл, стига да позволи на въображението си да се рее свободно, несковано от общоприетия начин на мислене.

Айнщайн например смятал, че е открил теорията на относителността не благодарение на някаква своя по-особена дарба, а поради, както сам казва, „забавеното“ си развитие.

„Нормалният възрастен човек никога не се спира, за да се замисли за проблемите, възникващи поради общоприетите понятия за пространство и време — размишлява Айнщайн. — Това са «странности», над които той е разсъждавал като дете. Но моето интелектуално развитие беше забавено, в резултат на което аз започнах да си задавам въпроси за пространството и за времето едва след като вече бях пораснал.“

Пътешествието на Айнщайн върху опашката на светлинния лъч

В своите „Автобиографични бележки“ Айнщайн си припомня първото си забележително „видение“, довело го впоследствие до формулирането на неговата „Специална теория на относителността“. То го споходило изневиделица, докато веднъж, когато бил шестнайсетгодишен, си фантазирал за най-различни неща.

„Ами какво би станало — почудил се тогава Айнщайн, — ако яхна опашката на някой светлинен лъч и заедно с него се понеса в пространството със скоростта на светлината?“

Според Айнщайн нормалните възрастни обикновено биха заглушили подобен въпрос още преди да се е дооформил в съзнанието им, а ако все пак си го зададат — биха го забравили почти на секундата. Вероятно именно това е имал предвид и Уинстън Чърчил, когато казва: „В един или друг момент от живота си повечето хора се препъват в някое велико откритие. Но болшинството просто се изправят и го подминават с безразличие.“

Така се препънал и Айнщайн, но не отминал безразлично. Без изобщо да има ясна представа къде може да го отведе този негов интерес, в продължение на цели десет години той използвал прословутия си въпрос като „играчка“ и упражнение за ума си. И колкото повече размишлявал над него, толкова повече нови въпроси възниквали. А всеки нов въпрос го приближавал към истината.

Чувство за относителност

Няколко годни след като си задал за пръв път своя въпрос, Айнщайн вече се питал какво би станало, ако, докато язди опашката на светлинния лъч, държи пред лицето си огледало. Дали ще вижда в него отражението си или не? Според постулатите на класическата физика, отговорът бил повече от ясен: няма да вижда образа си в огледалото, защото, за да стигнат до огледалото, отразените от лицето му светлинни лъчи ще трябва да летят със скорост, по-голяма от тази на светлината, а това е невъзможно.

Е, да, но Айнщайн просто не можел да се примири с подобен отговор. Наистина, това обяснение се градяло върху известните и необорими за тогавашната наука факти, но поради причини, които сам той не бил в състояние да изрази с думи, Айнщайн някакси нямал чувството, че именно това е правилният отговор на неговия въпрос. Струвало му се нелепо и комично, чист абсурд, човек да погледне в огледало и да не се види там. Доверявайки се на интуицията си повече, отколкото се доверявал на познатите факти и признавал законите на физиката, Айнщайн дръзко си представил, че съществува вселена, в която човек може да вижда отражението си в огледалото пред лицето му, дори когато е яхнал опашката на светлинния лъч. Едва години по-късно той съумял да облече в думи това свое „видение“ и да докаже по математически път правотата на теорията си. Но до правилния отговор Айнщайн стигнал по интуиция, а не следвайки строгите закони на физиката и математиката.

„Откритието не е продукт на логичната мисъл — заключава Айнщайн, — въпреки че крайният продукт е свързан с логична структура.“

Методът на Айнщайн

С малки изключения, великите открития в науката са били направени все в резултат на подобни интуитивни мисловни експерименти. Не Айнщайн е измислил тази техника, но тъй като той е нейният най-прочут и най-активен привърженик, аз я нарекох „Метод на Айнщайн за правене на открития“. Друг източник на информация за различните откривателски похвати (освен метода на Айнщайн) е трудът на Сидни Дж. Парнис от Фондацията за творческо обучение — „Фантазирането: използване на творческите процеси за насърчаване на откривателството“.

През 1994 година психологът Робърт Б. Дилц публикува една забележителна тритомна биография на Айнщайн — „Стратегиите на гения“. За да я напише, Дилц проучва задълбочено всяко съхранило се късче информация относно процеса на научното мислене на Айнщайн, като за целта използва кореспонденцията му със Зигмунд Фройд и с математика Жак Адамар, а също и пространните интервюта на учения с психолога Макс Верхаймер, основателят на образната терапия (позната предимно под немското й наименование — гещалтова терапия). В този свой биографичен труд, Дилц стига до някои наистина забележителни прозрения.

„Айнщайн винаги е твърдял — пише Дилц, — че вместо с думи или с математически формули, той мисли предимно в зрителни образи и в чувства… Словесното и математическото оформяне на мислите му идват едва след приключването на основния творчески процес.“

Комбинативна игра

В действителност Айнщайн е отдавал своя научен успех на нещо, което самият той описва като „подсъзнателна игра“, при която по най-невероятни начини се съчетават гледки, образи и други сетивни усещания, както и елементи на чувства, едновременно „зрителни“ и „мускулни“.

„Изглежда че именно тази комбинативна подсъзнателна игра — пише Айнщайн — лежи в основата на продуктивната съзнателна творческа мисъл.“ (Виж Фигура 1.3)

Относно създаването на теорията на относителността, Айнщайн казва на Макс Вертхаймер: „Тези размисли не идват под формата на каквито и да било словесни формулировки. Аз изобщо твърде рядко мисля с думи.“

В комбинативната подсъзнателна игра на Айнщайн с образите, сетивата и чувствата, откривам механизъм, подобен на този, позволил на Боб С. да спаси живота на годеницата си. И при Айнщайн, и при Боб С. решението на съответните проблеми не се дължи на съзнателна мисловна дейност. Боб С. стига до прозрение посредством техниката за отприщване на образния поток, а Айнщайн използва свой собствен похват. Но и двамата извличат истината от области, разположени отвъд границите на съзнателното ниво.

Похватът на гения

С течение на годините всичките ми проучвания ме водиха неизменно и упорито към заключението, че гениите не са нищо друго освен най-обикновени хора, случайно попаднали на някаква техника или похват, чрез които да разширяват канала на вниманието си и така да извличат на съзнателно ниво своите подсъзнателни възприятия и усещания.

Обикновено те откриват и развиват този свой похват още в съвсем ранно детство и към момента на навлизането си в зрелостта изцяло са забравили тайната на постигането му. За тях целият процес вече е станал напълно автоматичен. Ето защо повечето гении са също толкова удивени, колкото и всички останали хора, от собствените си „невероятни“ способности и от начина, по който постигат такива необикновени и „свръхестествени“ резултати.

Един гений на бейзбола

Преди няколко години гостувах на мой приятел в Чикаго. По същото време синът му тренираше за приемане в бейзболния отбор на гимназията, но се страхуваше, че няма да го вземат, защото средният му резултат на успешни удари беше доста нисък. Поработихме заедно около час, като приложихме голяма част от техниките, с които ще ви запозная по-нататък в тази книга.

По време на това наше съвместно занимание момчето откри, че постига най-високи резултати, когато си представя зрително едно мъничко петънце върху топката и се прицелва с бухалката си именно в него, а не в топката като цяло. Това въображаемо петънце му осигуряваше именно онази капчица допълнително фокусиране, която му бе необходима, за да уцели топката.

Възможно е подобно „прозрение“ да ви се стори банално и незначително, но неговият ефект върху играта и резултатите на момчето бе поразителен. В бейзбола постигането на средно 250–300 успешни удара от един играч на сезон се смята за повече от добър резултат. Но ето че само в първите десет срещи от сезона това момче отбеляза 800 успешни удара! То не само бе прието за редовен играч в гимназиалния отбор, но стана и негова звезда, а освен това бе обявено и за „най-ценен играч на годината“ в лигата на младежките бейзболни отбори.

Само за едно-единствено едночасово занимание с упражнения за ума, двамата с него бяхме успели да открием техника, която превърна момчето в бейзболен гений. Но най-изненадващото за мен откритие тепърва ми предстоеше. Отново се срещнах с момчето чак след няколко години. То все още играеше бейзбол „като бог“ и много добре си спомняше, че именно нашето едночасово занимание бележеше повратната точка в спортната му кариера. Но се чудеше защо!

Младежът бе забравил абсолютно всички подробности за това какво именно е научил по време на нашия някогашен един час. Не помнеше нищо за техниката относно допълнително фокусиране чрез петънцето върху топката и каза, че вече изобщо не си го представял съзнателно, когато вдигнел бухалката за удар. Сподели с мен, че в действителност и той самият бил също толкова удивен, колкото и съотборниците му, от това как така изведнъж е успял да стане такъв фантастичен играч.

Въпросът за таланта

Сигурно ще кажете, че момчето вероятно поначало си е имало талант за бейзбол. Да, убеден съм, че е имало. Но когато се запознахме, от подобен талант нямаше и помен. Според всички обективни стандарти на играта, то бе обречено на пълен провал. Едва след като откри похвата с петънцето върху топката, дремещият му талант се разбуди и се развихри с пълна сила.

В действителност всички ние притежаваме най-различни скрити, дремещи таланти, твърде често именно в онези области, в които се смятаме за най-неспособни и най-малко надарени. Заучването на съответните умения, упоритото им упражняване и усилният труд за усъвършенстването им несъмнено могат да доведат до нарастващо подобряване на изявите. Но ако искаме да отприщим цялата мощ на собствената си гениалност, трябва да открием именно онзи най-важен катализатор, онази техника или похват, които ще фокусират ведно тялото, сетивните ни възприятия, чувствата и ума ни.

Именно този катализатор наричам „фактор Айнщайн“.

По-умни сте, отколкото си мислите!

Общоприетите традиционни образователна система и професионално обучение са забележително ефективни… за потискане на увереността в собствените ни сили и способности и за заглушаване на най-блестящите ни мисли и прозрения. Повечето от нас се научават отрано да погребват дълбоко природната си гениалност. И също като младия Томас Едисон ние позволяваме на други хора и на обществото буквално да ни смазват — до такава степен, че когато се погледнем в огледалото да виждаме само един „пълен кретен“ и нищо повече.

В действителност обаче всички вие сте далеч по-умни, отколкото си мислите. Техниките, с които ще се запознаете в тази книга, ще ви помогнат да промените дългогодишната си неподходяща настройка на ума. Ще ви помогнат да откриете онова „петънце“, което е от най-голямо значение лично за вас. Всеки постига фактора Айнщайн по свой собствен път, напълно различен от този на всички останали хора. Не бих могъл да предскажа каква форма ще приеме „петънцето“ при вас — вашият подсъзнателен ум сам ще ви го подскаже. И също като духът от лампата в приказката за Аладин собственият ви подсъзнателен ум може да стане ваш могъщ и винаги на разположение съюзник — стига да му го позволите, разбира се.

Втора глава

Сънища безкрай

Изобретателят Елиас Хоу работел усилено часове наред, опитвал какво ли не в желанието си да създаде първата шевна машина, обаче нищо не се получавало. Но ето че една нощ му се присънил ужасен кошмар. В съня си Хоу бягал от група преследващи го канибали. Те били толкова близо по петите му, че отчетливо виждал да проблясват върховете на копията им. Обзет от ужас, той изведнъж забелязал, че в острия връх на всяко копие има изрязана дупка, точно във формата на ухото на шевна игла. И в този момент се събудил, задъхан от страх.

Само след миг обаче Хоу осъзнал какво всъщност се опитвало да му каже с този кошмар неговото подсъзнание. Разбрал, че за да може неговата шевна машина да заработи, ухото на иглата трябва да бъде не в горния (както е при обикновените шевни игли), а в долния, в заострения й край. Точно решението на този проблем се опитвал да открие вече месеци наред. Така, благодарение на съня на Хоу, била изобретена шевната машина.

Проблемът със сънищата

Историята на изобретенията и на откривателствата изобилства от подобни на гореописания случай. Сънищата са вдъхновявали царе, пълководци, художници и други творци, учени и изобретатели още от библейски времена. Но и при тях има редица спънки. Най-голямата е това, че не подлежат на контрол. Все още не сме се научили да сънуваме „по поръчка“ (макар че е възможно и това да стане някой ден). Просто не сме в състояние да решим предварително какво да сънуваме. Пък и обикновено не помним сънищата си или почти веднага ги забравяме.

Прозрачно сънуване

Психофизиологът Стивън Лаберж се е опитал да реши този проблем посредством разработената от него техника „Прозрачно сънуване“. Чрез нея той обучава хората как да идват в пълно, „будно“ съзнание посред някой сън.

Първата стъпка към това е да придобиете навика на кратки интервали през деня да си задавате въпроса „Това сън ли е?“. Щом започнете да го правите напълно автоматично, без изобщо да се замисляте, тоест когато навикът бъде затвърден, ще си задавате този въпрос и докато спите. Първия път, когато си го зададете по време на сън и си отговорите с „Да“, можете да се поздравите! Това ще е вашият пръв прозрачен сън.

Хората, усвоили техниката на прозрачното сънуване, много скоро се научават и да направляват успешно развоя на действието в сънищата си, а също и да подбират общата насока на онова, което искат да изживеят по време на сън. Мнозина разказват за свои вълнуващи и вдъхновяващи прозрачни сънища — как са се реели волно в облаците, изследвали са морските глъбини, превръщали са се в различни животни, както и за други удивителни и приятни изживявания „по желание“. Споделят как благодарение на техниката „Прозрачно сънуване“ са могли дълго да разговаряли на сън с интересни за тях хора; успели са да се отърсят от различни неврози; преодолели са собствените си страхове. Дори че тя им помага да спрат развоя на някой кошмар и да насочат действието към друг, по-приятен завършек. Ако тези въпроси ви интересуват, прочетете забележителните книги на Лаберж „Прозрачно сънуване“ (1985 г.) и „Изследване на света на прозрачните сънища“ (1990 г.).

Методът на Лаберж е многообещаващо средство за отключване на съкровищницата на човешкото подсъзнание, но все пак не е панацея, за каквато го обявяват мнозина негови ентусиазирани привърженици. Критиците на прозрачното сънуване обвиняват Лаберж, че почти не споменава за трудностите при усвояването на тази техника. Изглежда че само на малцина тя се отдава с лекота, докато повечето хора срещат големи затруднения. Често се налага и използване на уреди, чиято цена варира между 275 и 1000 долара. Например „Нова Дриймър“, апарат, който чрез светлинни и звукови сигнали уведомява подсъзнанието на спящия за началото на всяка от така наречените REM (Rapid Eye Movement) фази на съня — на няколко пъти повтарящи се по време на сън периоди с характерни бързи движения на очните ябълки, когато обикновено се сънува.

Но дори ако тези трудности бъдат преодолени, моите проучвания и опит показват, че сънищата могат да бъдат също толкова несъществени и дори подвеждащи, колкото и полезни. По време на дълбокия транс на REM фазите на съня, съзнанието сякаш разтваря врати пред онези наши потиснати мисли и чувства, които ежедневните изживявания и грижи са изтласкали толкова дълбоко в подсъзнанието ни, че в будно състояние често дори не си даваме сметка за съществуването им. Тълкуването на сънищата несъмнено може да допринесе известни познания и полза, пък и това е област, която никога не е преставала да привлича и да вълнува човешкия ум, но ако сте си поставили за цел да стимулирате творческото си мислене и да решавате специфични проблеми, ще ви е необходимо да се въоръжите с далеч по-директни и по-ефикасни техники.

Сънища наяве

Как бихте могли да получите най-пряк достъп до удивителния поток на собствените си подсъзнателни възприятия? Вярвам, че през последните двайсет и пет години успях да открия отговор на този въпрос. Техниката „Отприщване на образния поток“, която разработих въз основа на моите изследвания, разтваря ума за възприемане на скритата в подсъзнанието богата символна образност, също толкова ярка, колкото и всеки сън. За разлика от сънуването обаче, можете да практикувате отприщване на образния поток в будно състояние, буквално винаги и навсякъде. Ако прилагате тази техника за „сънища наяве“ дори само десет минути дневно, това ще е достатъчно, за да предизвика дълбока и положителна промяна в живота ви.

Образният поток

В действителност истината е, че ние винаги сънуваме. Според психофизиолозите, хората прекарват около 50% от времето си на този свят в сънища наяве и над 8% в сънуване по време на сън. А това означава, че всички ние прекарваме 58% от своя живот в пасивно възприемане на изплуваща от подсъзнанието ни мисловна образност. На пръв поглед това изглежда страшно много време, но редица изследвания сочат, че тази цифра е дори твърде занижена.

Има неопровержими доказателства, че образният поток никога не прекъсва. Дори когато умът ни е зает с работа, разговор или други изискващи внимание дейности, сетивните механизми в него продължават да го захранват с „въображаеми“ образи, звуци, миризми, вкусови усещания и чувства. Голяма част от тези наши „сънища наяве“ е съставена от спомени, чиято поява — на повече или по-малко съзнателно ниво — се „отключва“ в резултат на случайни асоциации. Друга част представлява един вид ехо или подсилване на съзнателните ни мисли в дадения момент.

„Сънищата наяве“ са една от няколкото области, в които скритият в ума ни Заглушител работи в наша полза. Защото ако той не потискаше образния поток, докато управлявате самолет примерно или докато оперирате някой пациент, животът на зависещите от дейността ви хора щеше да е застрашен. Образният поток щеше да ви разсейва и да ви пречи да си вършите работата.

Странната злочестина

Великият югославски изобретател Никола Тесла страдал от нещо, което той самият наричал „странна злочестина“. Като малък Тесла бил измъчван от ослепителни проблясъци на ярки спомени, които най-неочаквано изниквали пред очите му със зашеметяваща интензивност. Една-единствена дума, чута по време на разговор, изведнъж извиквала в съзнанието му отчетливия образ на човека, предмета или действието, свързани с нея. Тези „сънища наяве“ били толкова чести, реални и ярки, че — според собствените му думи — Тесла не винаги бил в състояние да отличи дали онова, което вижда, е действителност или не. Това го изпълвало с „потискащо чувство на неудобство и смазваща тревожност“. Постепенно той успял да овладее тази своя „странна злочестина“ посредством различни упражнения за ума и силна воля.

През двайсетте години съветските психолози започнали да изследват журналиста Соломон Шерешевиески, като се опитвали да открият каква е тайната на неговата потресаваща, почти съвършена памет. Необикновената дарба на Шерешевиески му създавала редица мъчителни проблеми. Отделни думи по време на разговор, някоя мисъл или случаен спомен изведнъж отприщвали буря от сетивни възприятия, които сякаш възпламенявали едновременно, неконтролируемо и почти болезнено и петте му сетива.

„Непрекъснато виждам цветове, когато чувам звуци — споделя той. — Ако, да речем, някой ми говори нещо, аз виждам думите му цветово, но го разбирам. Ако обаче се намеси гласът и на друг човек, в съзнанието ми избухва буря от хаотични цветове. Те сякаш извират от сричките и от отделните звуци в думите на двамата говорещи и аз вече не съм в състояние да разбирам казаното.“

По време на разговор с изтъкнатия съветски психолог Вигоцки, Шерешевиески възкликва: „Какъв скърцащ жълт глас имате!“. Затова пък гласът на кинорежисьора Айзенщайн му харесва: „Когато го слушам, от него сякаш извира вибриращ пламък и се насочва право към мен. Цветовата образност на неговия глас ме привлича толкова много, че изобщо не мога да следя и да схващам какво казва.“

Веднъж на улицата Шерешевиески приближил до количка за сладолед и попитал продавачката какви видове има. „Тути-фрути“, отвърнала жената.

„Но тя го каза с такъв тон — припомня си по-късно Шерешевиески, — че от устата й сякаш се изсипа купчина прегорели въглени и черна пепел. Просто не успях да преодолея тази си представа, породена от начина, по който ми отговори, и ми се отщя да си купя сладолед.“

Изживяванията на Тесла и на Шерешевиески не са халюцинации в клиничния смисъл на това понятие. Техните подсъзнателни умове са откликвали на света по-скоро по напълно нормален начин. Но и на двамата просто им е липсвала способността, която повечето от нас притежават, да заглушават при нужда своя мисловен образен поток.

Дарбата на Тесла

Макар и мъчителна, ярката интензивност на образния поток на Тесла изглежда е стимулирала неговата гениалност. Наред с редица други таланти той е притежавал и забележителната дарба да вижда съвсем отчетливо и в най-малки подробности своите изобретения, още преди да е започнал да ги чертае. Тесла конструирал на ум съответния уред, детайл по детайл, подлагал го на различни технически изпитания, преработвал го в зависимост от получените при тях резултати — и целият този процес протичал само във въображението му! Неговите мисловни „чертежи“ били толкова прецизни, че той бил в състояние да диагностицира всеки проблем в която и да било машина само като си я представи как работи.

„За мен е абсолютно без значение дали наистина ще задвижа турбината, дали ще я изпитам как действа в работилницата ми — пише Тесла, — защото само като я погледна и вече знам има ли някакъв проблем или не. Резултатите от мисловните и от реалните изпитания на машините са винаги едни и същи.“

Именно по този начин — на ум — Тесла изобретява всички основни механизми на съвременната глобална електрическа мрежа, включително високоволтовите трансформатори, далекосъобщителните линии, хидроелектрическите генератори и трансформаторите за ток.

Човекът, който помни всичко

Шерешевиески също съумява да „впрегне“ своя образен поток за полезна работа, като демонстрира забележителни постижения на паметта. Още приживе (умира в 1950 година), той е прочут в целия свят като „човекът, който помни всичко“. Паметта му била феноменална, направо съвършена. При един тест психологът Луриа му дал списък от няколко страници с напълно безсмислени срички без никаква логична последователност помежду им, който започвал така:

1. ма

ва

на

са

на

ва

2. на

са

на

ма

ва

3. са

на

ма

ва

на

4. ва

са

на

ва

на

ма

5. на

ва

на

ва

са

ма

6. на

ма

са

ма

ва

на

7. са

ма

са

ва

на

8. на

са

ма

ва

ма

на

Тъй като списъкът бил изключително дълъг, а сричките напълно безсмислени и сходни по звучене, обичайните трикове за запаметяване не вършели никаква работа. Шерешевиески не само запомнил с лекота целия списък, но когато осем години по-късно Луриа го подложил на изненадващ тест, „човекът, който помни всичко“ изредил отново целия списък, без ни една грешка — абсолютно всяка сричка си била точно на мястото в съответната колонка.

Трикът на Шерешевиески

Трикът на Шерешевиески се състоял в това, че той използвал своя необичаен мултисензорен образен поток на мисълта, за да тренира паметта си. Той твърди, че запаметявал дълги поредици от думи не само като си представял с фотографска прецизност как изглежда и какъв е смисълът на всяка една от тях, но и като ги „вкусвал и претеглял на тежина“, а също и посредством „цял комплекс от събуждани от тях чувства и усещания“.

Така например, когато прочел за първи път списъка на Луриа от безсмислени срички, Шерешевиески изведнъж се видял как върви през някаква гора, а от лявата му страна се появила тъничка, сивкаво-жълтеникава нишка.

„Тя изглежда отразяваше визуално факта, че всички съгласни в сериите бяха в двойка с гласната «а» — обяснява той по-късно. — После по линията бързо се появиха най-различни подутинки, петънца, мъглявинки, грахови зърна, всички в различен цвят, с различна тежина и дебелина. Това бяха съответните съгласни.“

Според Шерешевиески, винаги когато по-късно искал да възстанови в паметта си списъка със сричките, му било напълно достатъчно просто да си представи отново как върви по същата горска пътека и „веднага виждах, подушвах, усещах всяко петънце и всяка мъглявина по сивкаво-жълтеникавата нишка.“

Чиракът на магьосника

Но Шерешевиески трябвало да заплати определена цена за своята невероятна памет. Подобно на магията, направена от чирака на магьосника, тази негова способност се проявявала по най-непредсказуеми начини. Като начало Шерешевиески открил, че му е почти невъзможно да забрави каквото и да било. А това му създавало най-неочаквани проблеми. Ако например се опитвал да запамети поредици от думи, изписани на някаква черна дъска, паметта му ги свързвала и смесвала с други поредици от думи, които при предишни случаи били изписани на същата черна дъска. На Шерешевиески непрекъснато му се налагало да полага усилия да заличава едни спомени, за да отвори място в паметта си за нова информация — процес, който протича съвсем естествено при останалите хора.

Освен това той изпитвал различни затруднения и с човешките лица. Повечето от нас си спомнят някое познато лице само в най-общи линии. Не и Шерешевиески. Когато той си припомнял лицето на познат човек, то се появявало пред мисления му взор не само до най-малки подробности, но и от всевъзможни гледни точки, осветено по най-различни начини и с най-разнообразните изражения, които някога бил виждал да се изписват по него. И в цялата тази какофония от цветове, светлосенки и форми Шерешевиески едва разпознавал кому всъщност принадлежи лицето.

„Човешките лица са толкова променливи — оплаквал се той. — Но най-много ме объркват различните нюанси в израженията.“

Уравновесяване

Изглежда че гениалността е свързана с интензивността на подсъзнателната образност. Но за да бъде тя ефективна, е наложително да се научим да уравновесяваме дейността на Заглушителя с протичането на образния поток. Когато се стремим да получим достъп по наше желание до наситената и ярка образност на подсъзнанието си, трябва същевременно и да запазваме способността си да заглушаваме при необходимост избликващия от него порой от образи. Подобно равновесие между Заглушителя и мисловната образност може да бъде постигнато най-успешно посредством контролиран процес, какъвто е методът „Отприщване на образния поток“, който ни позволява сами да подбираме подходящо време и място за нашите „сънища наяве“, а също и да оставаме напълно будни и овладени.

Феноменът със запомнянето на сънищата

Всички ние притежаваме много по-голяма способност да направляваме дейността на съзнанието и на подсъзнанието си, отколкото ни се струва. Феноменът със запомнянето на сънищата е една от най-ярките илюстрации на тази наша способност. Някои специалисти, например неврологът Алън Хобсън, поддържат тезата, че когато човешкият мозък навлезе в REM фазата на съня, той престава да отделя химическите вещества (невротрансмитери), предизвикващи предаването на импулсите между невроните и необходими за дейността на паметта. Следователно, според Хобсън, за хората е физиологически невъзможно да си спомнят и да запомнят повечето от сънищата си. В действителност обаче, вие самите можете съвсем лесно да оборите тази теза.

Направете си един простичък експеримент. Задайте си въпроса „Какво се случи в първите три съня, които сънувах миналата нощ?“ Ако сте като болшинството хора, няма да можете да си спомните дори един-единствен сън, камо ли пък три последователни. Всъщност мнозина твърдят, че изобщо не сънуват, освен в много, много редки случаи. Но изследователите на съня са доказали, че всеки човек сънува средно пет отделни сънища всяка нощ, чиято обща продължителност е поне два часа. Тоест, всички сънуваме, но в момента на събуждането просто вече сме забравили сънищата си.

А после направете следното: преди да си легнете да спите тази нощ, оставете до възглавницата си бележник и химикалка. В мига, в който се събудите — дори да е за съвсем кратко посред нощ — веднага запишете всичко (дори най-дребни и неясни спомени), каквото помните от съня си. Вероятно през първите няколко дни няма да има никакви резултати, но ви гарантирам, че ако правите редовно това упражнение, след седмица-две ще откриете, че всяка сутрин се събуждате с ярки, живи спомени за три и дори повече различни сънища. И вече ще си спомняте толкова много подробности, че скоро ще ви се струва невъзможно да успявате да записвате всичко. Същите резултати ще постигнете и ако правите упражнението с касетофон, вместо да записвате на хартия.

Подсилвате ли нещо — получавате повече от него

Този добре известен феномен със запомнянето на сънищата илюстрира това, което бихме могли да наречем Първи закон на поведенческата психология: „Подсилвате ли нещо — получавате повече от него“.

Всеки път, когато записвате сънищата си, вие всъщност подсилвате поведенческите реакции на мозъка си да ги запаметява. Така запомнянето им става все по-добро и по-добро. По същия начин, всеки път когато пропуснете да ги запишете, подсилвате поведенческите реакции на мозъка си да ги забравя и съответно запомнянето отслабва.

Методът „Отприщване на образния поток“ е изграден на същия принцип. Когато сте започнали да четете тази книга, вашият образен поток вероятно е бил много слаб, защото през целия си досегашен живот сте го пренебрегвали или потискали. Но когато започнете ежедневно да упражнявате техниката за отприщването му, много скоро ще откриете с изненада, че с течение на времето мисловната ви образност и въображението ви стават все по-богати, по-ярки и по-живи.

Как да отприщите образния си поток

Техниката за прилагане на метода „Отприщване на образния поток“ е удивително проста. Седнете някъде удобно, отпуснете се, затворете очи и започнете да описвате на глас всички образи, които се пораждат и протичат в ума ви. Три фактора са от съществено значение за успеха на метода. Наричам ги трите божи заповеди за отприщване на образния поток:

1. Трябва да описвате всички мисловни образи гласно, било пред друг човек, било пред касетофон. Ако го правите наум или ако само мърдате устни, ще обезсилите ефекта и резултатът ще е нулев.

2. В описанията си трябва да използвате всичките си пет сетива. Ако видите примерно покрита със сняг планина, не описвайте само как изглежда. Опишете също и вкуса на снега, какво изпитвате, когато го докосвате, ароматите, които долавяте, звука на вятъра в клоните и по чукарите.

3. Правете всичките си описания в сегашно време.

Експериментът на Райнърт

Първоначално разработих техниката за отприщване на образния поток като един вид „оракул по поръчка“. Идеята ми беше човек да може да зададе конкретен въпрос на подсъзнателния си ум и да получи смислен отговор посредством излъчваната от него мисловна образност — така, както сънят на Елиас Хоу му е подсказал как да реши проблема с иглата на шевната машина. Отприщването на образния поток наистина се оказа изключително ефективно средство за постигане на тази цел — въпрос, който по-нататък ще разгледаме по-подробно.

Но докато изпробвах използването на метода „Отприщване на образния поток“, за да разработя техниката „Оракул по поръчка“, се разкриха и редица други, неочаквани, благоприятни и полезни ефекти от прилагането му. Един от тези изненадващи странични ефекти се прояви при експеримент, проведен от Чарлз П. Райнърт, професор по физика в Югозападния щатски университет в Маршъл, Минесота. Райнърт поканил 79 от своите студенти първокурсници да вземат участие в изпробването на техники за ускорено обучение. Така през зимния семестър на 1988 година част от студентите прилагали метода на Уимби — стандартна програма, при която посредством словесни задачи се развиват аналитични умения. Останалите използвали един доста необичаен за онова време нов метод, наречен „Отприщване на образния поток“, чрез разработената от мен техника „Оракул по поръчка“.

Както в началото на курса, така и след него, Райнърт направил на всеки студент от двете групи тест за измерване коефициента на интелигентност. Резултатите били не само неочаквани, но и направо поразителни (виж Фигура 2.1). Студентите, които използвали при обучението си метода на Уимби, увеличили коефициента си на интелигентност средно с 0,4 пункта за всеки час практика. Докато онези, които се обучавали чрез техниката за отприщване на образния поток, увеличили коефициента си на интелигентност средно с невероятните 0,9 пункта за всеки час практика — тоест, „поумнявали“ с цял един пункт за всеки осемдесет минути практикуване на техниката! (Резултатите от този пръв експеримент на Райнърт в тази насока все още не са оповестени в научна публикация, поради което трябва да бъдат смятани за предварителни. Окончателните резултати и изводи ще бъдат публикувани, след като ученият приключи провеждания понастоящем дългосрочен експеримент.)

Каналите в мозъка

Защо отприщването на образния поток повишава коефициента на интелигентност? Отговорът на този въпрос е скрит в мозъчните ни клетки. Помислете си какво става, когато усвояваме някое ново умение, примерно да караме колело. Отначало ни се струва просто невъзможно да балансираме на две колелета, и то в движение. Но усвоим ли веднъж това умение, повече никога не го забравяме. И след двайсет години — дори ако междувременно сме карали съвсем малко или изобщо не сме карали колело — все още помним „как става номерът“.

Това е така, защото съответното умение (в нашия пример — за каране на колело) се е затвърдило в мозъка ни посредством изграждането на широка, сложна плетеница от милиони различни, но свързани помежду си, неврони. Тази мрежа може да има наистина колосални размери. Учени от Нюйоркския университет обучили една котка да отличава две врати по двата концентрични кръга, нарисувани върху едната от тях. Независимо че съвършено произволно разменяли местата на вратите, котето доста бързо се научило, че ако бутне и отвори тази с двата кръга, ще получи купичка с храна. Учените обаче били истински шокирани, когато проследили с радиоактивен скенер дейността на котешкия мозък — оказало се, че при този привидно простичък акт на отличаване „пламвали“ едновременно между пет милиона и сто милиона неврона, тоест една десета от цялата мозъчна маса!

Този експеримент показва, че мозъкът сигурно използва едни и същи неврони за изграждане на много и най-различни мрежи за запаметяване. В противен случай, в целия котешки мозък щеше да има място за запаметяване само на десет умения. Следователно спомените се съхраняват не в самите клетки, а в съответна мрежа от електрични импулси, предавани между клетките. Но в такъв случай как се съхранява веднъж изградената мрежа? Дали ако в продължение на двайсет години нито веднъж не се качите на колело, въпреки това мозъкът ви през цялото време ще излъчва електричните импулси на запаметената мрежа „умение за каране на колело“? Не, разбира се. Мозъкът ви много бързо ще изтощи докрай „батериите си“, ако едновременно и непрекъснато поддържа в работно състояние 280-те квинтилиона бита информация, складирана в паметта ви — включително мрежите за всяко умение, което изобщо някога сте усвоили.

Чрез серия експерименти, проведени през четирийсетте години, психологът Доналд Хъб открива и доказва, че когато два съседни неврона си изградят навика да си прехвърлят електрични импулси един на друг, и в двете клетки настъпват неврохимични промени — те улесняват общуването помежду им и затрудняват това между тях и другите неврони, които не участват в мрежата на съответното заучено умение. Когато се учите да карате колело, между невроните, които участват в затвърждаването конкретно на това умение, се образуват така наречените дълготрайни свръзки на Хъб. Когато след двайсетгодишно прекъсване отново яхнете колелото, тези дълготрайни свръзки между съответните неврони преминават от латентно в работно състояние и по тях отново започват да протичат електрични импулси — точно както водата потича с лекота по вече прокопаните в земята напоителни канали.

Също като карането на колело, отприщването на образния поток е заучено умение. Колкото повече го практикуваме, толкова повече затвърждаваме и укрепваме милионите дълготрайни свръзки на Хъб между същностно важните за упражняването му сегменти в мозъка.

Механизъм за парализа

Един шейсет и седем годишен мъж периодично сънувал, че кара мотоциклет. В съня му друг мотоциклетист — негов съперник — непрекъснато напирал да го избута от пътя, а той яростно се съпротивлявал и се опитвал да изрита нападателя си.

За жалост този изпълнен с насилие кошмарен сън се пренасял и в реалния живот на мъжа. Съпругата му се оплаквала, че насън той я блъскал с юмруци и я ритал, а често скачал от леглото и се мятал като побеснял из стаята, все така без да се събужда. Психиатрите от университета в Минесота стигнали до заключението, че мъжът страда от нарушения в мозъчния механизъм за парализа.

Редица ключови сегменти от нашия мозък не правят разлика между сън и реалност. Когато виждаме, докосваме, вкусваме, помирисваме и/или чуваме нещо насън, съответните сетивни центрове в мозъка ни се включват и задействат така, сякаш наистина изпитваме всички тези усещания. По същия начин и физическите ни движения в сюжетното действие на съня активират съответните двигателни механизми, които биха ги предизвикали в реалния живот.

„От гледна точка на невроните — казва неврологът Алън Хобсън, — по време на REM фазата на съня мозъкът наистина вижда, чува, движи се и тъй нататък.“

За да не нараним себе си или други хора по време на сън, дълбоко в мозъчния ствол има предпазен механизъм, който се задейства по време на REM фазата и изключва мускулната система, като по този начин постига ефект на пълна парализа. При мъжа от дадения по-горе пример именно този механизъм е бил повреден.

Мостове между полюсите

Също както и по време на сън въображаемите гледки, звуци и различни други усещания при отприщването на образния поток активират съответните мозъчни центрове в почти съвършено наподобяване на реалността. От гледна точка на неврологията, при отприщване на образния поток човек говори, слуша, вижда, подушва, вкусва, чувства, анализира, отреагирва, чуди се и твори едновременно на две нива — в реалния свят, в който се намира, но и в също толкова реалната за мозъка му избликнала от подсъзнанието образна действителност.

Тази необичайна комбинация от умствени дейности сякаш прехвърля мостове между противоположните „полюси“ на мозъка (виж Фигура 2.2). През последните петнайсетина години стремежът да бъде постигнато равновесие между изявите на рационално мислещото, аналитично ляво мозъчно полукълбо и творческото, чувствително дясно мозъчно полукълбо се превърна почти във всеобща мания. Понастоящем в най-големите корпорации се смята за престижно и стана рутинна практика инструктори да „настройват“ праволинейните суховати служители за „по-развинтено“ десномозъчно мислене. Дори вече съществуват „салони за настройка на мозъка“, където посредством светлинни импулси и специално модулирани звукови вълни най-дръзките последователи на тази нова мания могат да подобрят цялостния синхрон на мозъчната си дейност.

Но подобно противопоставяне на лявото и на дясното мозъчно полукълбо е доста преувеличено. В действителност значимите мозъчни функции могат в равна степен да бъдат преразпределяни между горната и долната, предната и задната, лявата и дясната части на мозъка. Буквално всяка дейност, която свързва противоположните страни или „полюси“ на мозъка, допринася за цялостното му уравновесяване и за неговия синхрон.

От всички методи, които познавам, прехвърлянето на мостове между полюсите задейства най-уравновесено най-обширна част от мозъчната маса, като стимулира до краен предел активността на съзнанието и създава мощни мрежи от дълготрайни свръзки на Хъб из целия мозък — не само в лявото и дясното полукълбо, но и в горната, долната, предната и задната му част. Техниката за отприщване на образния поток е само едно от многото упражнения за прехвърляне на мостове между полюсите на мозъка и, поне засега, се очертава като най-ефективното от тях.

Равновесие в мозъка

Ефектът от прехвърлянето на мостове между мозъчните полюси бе категорично потвърден от експеримента на Райнърт. Освен това, при него бе доказано, че техниката за отприщване на образния поток не само повишава коефициента на интелигентност, но и помага на мозъка да си изгради един по-уравновесен стил за възприемане на учебния материал. Това бе потвърдено посредством стандартен тест, наречен „тест на Колб за отчитане стила на обучение“, на който студентите бяха подложени преди и след участието им в експерименталния курс по физика на професор Райнърт.

Тестът на Колб отчита степента, в която съответният човек използва всеки от четирите основни стила за усвояване на нов учебен материал или на ново умение — конкретен личен опит, абстрактно изграждане на концепции, рефлексивно наблюдение и активно експериментиране. В идеалния вариант четирите стила би трябвало да се уравновесяват. Студентите от курса на Райнърт, които прилагали при обучението си метода на Уимби, показали голямо отклонение от „златната среда на равновесие“, като мисълта им станала значително по-рефлексивна и по-конкретна, но много по-малко активна и абстрактна — впрочем според някои изследвания, това е ефект, който се наблюдава по време на всеки курс, при всеки типичен университетски семестър, независимо дали се използва или не методът на Уимби. От друга страна, при всички студенти, които по време на експеримента на Райнърт прилагали техниката за отприщване на образния поток, се наблюдавало постепенно изграждане на идеален общ стил на обучение, с уравновесяване и на четирите основни стила.

И така — да започнем

Сигурно вече горите от нетърпение да започнете да отприщвате образния си поток. Но имайте предвид, че — както става и с всичко друго в този наш живот — някои хора ще успяват да го правят по-лесно и по-естествено, отколкото други. И освен това, трябва да сте наясно, че — както е при почти всички други дейности — колкото повече се упражнявате, толкова по-добре ще се справяте. В следващата глава ще откриете набор от доказано ефективни техники, способни доста бързо да раздвижат и най-мудния образен поток.

Трета глава

Отприщване на образния поток

И така, готови сте да отприщите образния си поток. Избирате възможно най-удобния стол, включвате касетофона, отпускате се, затваряте очи и… и нищо! Къде са образите?

Уви! Вие явно сте сред онези 30% от населението на света, на които им е трудно да проявяват въображение. Но не се отчайвайте! Всеки човек има образен поток. Просто трябва да се научите как да престанете да потискате вашия. А ако сте сред останалите щастливи 70%, които могат съвсем безпроблемно да раздвижват въображението си по желание, техниките в тази глава ще ви помогнат да увеличите мощта и яркостта на вашия образен поток.

Подсилете неврологичния контакт

Направете си следния експеримент:

Изберете два ъгъла или два отсека от стаята, в която сте. Вземете лист и химикалка. На едната страна на листа опишете подробно първия ъгъл. На другата — втория.

Когато описвате първия ъгъл на стаята, използвайте конкретни термини относно цветове, форми, материал, усещане при допир, разположение в пространството. Когато описвате втория избран ъгъл, използвайте само абстрактни термини, които нямат нищо общо със сетивните усещания — например можете да напишете „На стената виси картина, в ъгъла е облегнат тапициран стол“, но нито дума за това как точно изглеждат или какви са при досег тези предмети. Отделете за всяко описание около пет минути (три, в случай че използвате касетофон).

Сега сверете двете описания. Кое от тях е по-интересно? Кое пресъздава по-достоверно и по-пълно гледката? Кое дава по-цялостна представа за описания ъгъл от стаята?

Съвсем очевидно е, че първото описание е много по-живо. Това е така, защото то осигурява по-висока степен на неврологичен контакт с описания ъгъл. Когато слушате или четете описание, което е изпълнено с ярки сетивни представи, мозъкът ви автоматично започва да „включва“ центровете на съответните сетива, точно както го прави и по време на сън. Колкото повече сетивни усещания разбуждате с описанието си, толкова по-широка ще е основата на неврологичния контакт.

Смесване на сетивата

Уолт Дисни бил голям любител на класическата музика. Той твърдял, че когато слуша великите композитори от миналото, в главата му се пораждат образни картини. Воден от желанието си да сподели с останалите хора това свое „вълшебно изживяване“, Дисни създава „Фантазия“ — анимационен филм, в който класическата музика извиква за живот феерия от форми, образи и цветове.

Мултисензорният подход на Дисни целял да разшири неврологичния контакт между филма и зрителите. Творецът страстно вярвал, че това ще помогне на зрителите да възприемат музиката още по-дълбоко и по-наситено.

„В музиката има елементи, които средният зрител няма да разбере, докато не ги види на екрана, пресъздадени в ярки и живи образи — твърди Дисни. — Едва тогава зрителите могат да почувстват цялата шеметна глъбина на музиката.“

Понастоящем мнозина специалисти смятат, че Дисни е бил леко синестетичен тип. Това е естествено неврологично състояние, което се среща при по-малко от 1% от населението. То може да бъде и временно предизвикано чрез употреба на наркотични вещества. Първите изследователи на ефектите от наркотика ЛСД откриват, че неговите психоделични съставки заличават границите между различните сетива. Под тяхно влияние можете примерно да „чуете“ червения цвят или да „помиришете“ някой концерт на Бах. Днес има все повече и повече доказателства, че смесването на сетивата — наречено синестезия — вероятно е нормална функция на мозъка, която просто е потисната при повечето хора. Изглежда че ярко проявената способност на техниката за отприщване на образния поток да прехвърля трайни мостове между мозъчните полюси се дължи до голяма степен именно на този скрит механизъм. Тя активизира съществуващите връзки между петте сетива, които повечето от нас смятат за съвършено отделни и независими едно от друго.

Синестетичен свят

Неврологът Ричард Читович изучава години наред синестети, тоест хора, които са родени напълно синестетични. Възможно е те да виждат златисти топки, когато слушат вибрафон, или стъклена колона, когато вкусват нещо с дъх на мента. Когато опитват една или друга храна, някои синестети имат усещането, че към кожата им се притискат различни геометрични форми. Други неволно започват да извиват телата си в характерни фигури като отговор на определени думи, които чуват. Това състояние на синестезия напомня нишката с подутинки, мъглявини и цветни зърна, която виждал руският журналист Шерешевиески, когато чувал определени срички. Всъщност той е класически пример за синестет.

Веднъж, докато правел радиоактивен скенер на мозъка на един синестет, Читович бил направо потресен от изненада, когато видял, че в моментите на синестетични изживявания, в мозъчната му кора (кортекс) приижда силен приток на кръв. „Никога, никога, никога досега не сме наблюдавали подобно нещо!“, отбелязва Читович по-късно. Кортексът, или „сивото вещество“, обикновено се смята за „най-човешката“ част от мозъка, отговорна за високо интелектуалния тип мислене. След като открива, че по време на синестезия в кортекса навлиза приток на кръв, Читович изказва хипотезата, че смесването на сетивата сигурно се осъществява дълбоко в лимбичната система, тоест в онази инстинктивно действаща част от мозъчното подкорие, където се пораждат най-силните и най-първични инстинкти — гладът и жаждата, сексуалното желание, емоциите.

При несинестетичните хора кортексът действа като Заглушител, който потиска синестезията и я задържа безопасно овладяна в недрата на мозъчното подкорие. Ето защо на съзнателно ниво при повечето хора съществуват привидно строги граници между петте сетива. Но изглежда, че подсъзнателният ни ум действа в един напълно синестетичен свят.

Да виждаш, без да виждаш

Неврологът Антонио Дамасо изучава жертви на прозопагнозия — състояние, при което мозъчна травма е разрушила съзнателната способност за разпознаване на лица. Дамасо показвал на пациентите си снимки на различни лица — някои на техни приятели и роднини, други на известни личности, трети на напълно непознати им хора. На съзнателно ниво пациентите му не разпознавали нито едно от тях. Но когато гледали някое лице, което би трябвало да познават, измерената електрична проводимост на кожата им се увеличавала драстично — белег за наличие на емоционален отклик на снимката пред очите им. Дамасо стига до заключението, че в действителност пациентите му разпознавали лицата на подсъзнателно ниво, но поради получената мозъчна травма това разпознаване не можело да достигне и да проникне в съзнателния им ум.

Подобен ефект се наблюдава и при така нареченото „сляпо зрение“. Изглежда че хора, ослепели вследствие на мозъчна травма — а не поради нараняване на очите или на зрителния нерв, — не изгубват способността си да виждат. Но мозъкът им не може да осмисли на съзнателно ниво зрителните импулси. Когато д-р Антъни Марсел от университета в Кембридж приканил свои ослепели след мозъчна травма пациенти да вземат някой от предметите, поставени на масата пред тях, те просто протягали ръка и уверено вземали един или друг предмет, без изобщо да опипват или да се колебаят — нещо напълно невъзможно, ако има пълна липса на зрение. Други експерименти показват, че ослепелите след мозъчна травма хора могат да избират от подредени една до друга фигури с различна форма именно онази, която им бъде поискана.

По подобен начин синестетичните възприятия изглежда нахлуват в кортекса откъм подкорието, без повечето от нас да отчитат съзнателно съществуването им. Заглушителят в мозъка изчиства съзнанието ни от тези смущаващи работата му сигнали, но макар и недоловими за нас, техните ефекти оставят отпечатък върху изживяванията ни и са също толкова недвусмислени, колкото и галваничната реакция на кожата при пациентите с прозопагнозия на д-р Дамасо и безпогрешната умелост на ослепелите пациенти на д-р Марсел.

Свидетелства за синестетичността на нашия подсъзнателен ум откриваме в редица общоприети обрати на речта — например когато казваме, че синият цвят е „студен“, че гласът на някоя жена е „сладък“ или че даден звук е „остър“. Тези метафори нямат никакъв рационален смисъл, но инстинктивно всички хора ги разбират напълно безпогрешно.

„Знаете ли защо в ресторантите свири музика? — ме попита веднъж един синестет. — Защото музиката променя вкуса на абсолютно всичко. Ако музиката бъде подбрана правилно, всяка храна ще има прекрасен вкус. Несъмнено хората, които работят в ресторантите, са наясно с това.“ Може и да са наясно. Но дори да знаят причината, поради която обикновено подбират много подходяща музика, това тяхно знание е несъзнателно, напълно инстинктивно. Следователно несекващият поток от несъзнателни сетивни възприятия обогатява и стимулира живота ни по безкрайно много скрити начини.

Без паника!

Възможно е някои читатели да се уплашат, че ги подтиквам да станат синестети. Без паника, моля! Изобщо нямам подобни намерения. В действителност пълната синестезия е необичайно, ненужно, а понякога дразнещо, смущаващо и дори мъчително изживяване, както видяхме от случая с Шерешевиески. А да се живее непрекъснато със съзнателната мисъл за нея е също толкова безплодно и изнервящо, колкото и непрестанно да следиш и да се тревожиш за ритъма на сърцето си или да се опитваш да усетиш отделянето на секрети от жлезите си. Както и многото други функции на организма, синестезията се осъществява най-успешно в мрака на подсъзнанието ни, когато изобщо не си даваме сметка за съществуването й.

Но затова пък нейните прояви са от същностно значение за образния поток. Не забравяйте, че при отприщването на образния поток се използват и петте сетива, а не само зрението. Човешкият мозък е настроен по такъв начин, че зрението винаги се опитва да вземе превес при творческия процес. И това е съвсем нормално. Но когато описваме гласно — пред касетофон или пред друг човек — пораждащите се в ума ни мисловни картини, винаги трябва да се стараем да включваме в описанията си и усещанията си, предизвикани от другите четири сетива, три от които — вкус, обоняние и докосване — обикновено пренебрегваме почти напълно.

Не е нужно да чувате биенето на сърцето си, за да сте наясно, че тичането стимулира дейността на сърдечносъдовата ви система. По същия начин, не е необходимо да бъдете синестет, за да тренирате вашите синестетични „мускули“. Мултисензорното описание изгражда успешно нервни свръзки между петте ви сетива и разширява обхвата на неврологичния ви контакт с образния поток. Ефектът от подобно упражнение ще се прояви много скоро чрез все повече, по-силни, по-ярки и по-устойчиви мисловни картини.

Самозареждане

Силата и яркостта на въображението са потенциално безгранични. Ако бъдат умствено разгърнати в цялата им мощ, образите, звуците и другите сетивни усещания могат да станат толкова живи и убедителни, че да са неотличими от реалните изживявания.

При силно податлив на внушение човек умелият хипнотизатор може да предизвика състояние, наречено „позитивна халюцинация“, при което да го подтикне да вижда и дори да разговаря със събеседник, който всъщност не присъства реално на сеанса. Хипнотизаторът може да предизвика и „негативна халюцинация“, при която реално присъстващият на сеанса събеседник от плът и кръв изведнъж да стане невидим за обекта на хипнозата.

Подобни предизвикани по време на хипнотичен транс халюцинации извличат своята мощ от силата на внушението. Когато е под хипноза, по-малко податливият на внушение човек ще халюцинира своя неприсъстващ реално събеседник като неясна, призрачна форма. Докато поддаващият се на дълбоко внушение човек ще възприема своя въображаем събеседник като напълно солиден обект и дотолкова реалистично, че ако протегне ръка и го докосне, ще усети топлината на кожата му.

Но при отприщването на образния поток яркостта и стабилността на въображаемите картини не разчитат на хипнотичната внушаемост. Това е процес на един вид самозареждане. Колкото по-вглъбено, по-подробно и по-цялостно описвате породилия се в главата ви образ, толкова по-силно ще се съсредоточава умът ви върху него, в резултат на което картината ще става още по-ясна, по-отчетлива и по-солидна. Вашата собствена обективна наблюдателност, а не внушенията на друг човек, ще вдъхва живот на образния ви поток.

Подобрете уменията си да описвате

И така, да започнем. Първата крачка е да подобрите уменията си да описвате. Както и всяко друго умение, тази ваша способност също може да бъде развита посредством редовно упражняване. Най-успешният начин за „разчупване на ледовете“ е просто да започнете да описвате нещо, независимо какво.

Започнете с материалния свят около вас. Опишете стаята, в която се намирате, или някоя обичайна за вас гледка от ежедневните ви излизания навън. Изключително важно е да правите описанието на глас, пред касетофон или пред друг човек. Непрекъснато ще ви повтарям това първостепенно условие, защото то е от същностно значение за успеха ви. Всички експерименти недвусмислено показват, че отприщването на образния поток губи ефективността си, ако не се спазват съвсем точно указанията за провеждането му или ако някое от тях бъде пропуснато.

Ако правите описанията си пред касетофон, представете си че говорите по телефона. Представяйте си, че описвате една или друга сцена пред ваш приятел. Трябва да си поставите за цел описанията ви да са толкова богати на конкретни подробности и на първични сетивни усещания, че буквално да втълпите на събеседника си представата за напълно осезаема реалност.

Дори да изпитвате известни съмнения, продължавайте да говорите. Не редактирайте описанията си. Не се старайте да се изразявате правилно и с добре построени изречения. Не се колебайте дали да включите или не някой хрумнал ви нюанс или баналност — просто продължете да описвате така, както ви дойде на ум. Не съществува „правилен“ начин за описание. Ще сгрешите единствено, ако спрете да говорите, ако се колебаете дали да кажете нещо или ако редактирате думите и/или представите си. Защото именно така действа скритият в ума ви Заглушител.

След няколко дни редовни упражнения, способността ви да описвате заобикалящия ви свят ще се е подобрила изключително много (а също и силата, и богатият обхват на вашата наблюдателност). Щом се почувствате непринудено и уверено при процеса на описване на реалността, настъпва моментът да направите следващата крачка — да започнете да описвате картини и сцени, които не съществуват в реалността, а са продукт на въображението ви.

Направете го!

И сега стигаме до същината на нещата. На следващите страници ще откриете подробни напътствия за последователното прилагане на различни техники за отприщване на образния поток. След като прочетете внимателно упътването за всяка конкретна техника, например на кадифено-гальовното дишане, оставете книгата настрани и наистина опитайте да я приложите, преди да продължите със следващия раздел.

Настоятелно ви препоръчвам, докато четете, поне по веднъж да пробвате лично всяка една от разглежданите техники, веднага щом я срещнете да се споменава в текста. По този начин ще възприемате и усвоявате материала не абстрактно, а посредством самозареждането, за което вече говорихме.

На следващите страници ще се постарая да се въздържам и да не ви натяквам непрекъснато колко огромно е значението на редовната и упорита практика за постигането на успех. Но знайте, че ако следвате този съвет, ще можете да разберете, да усвоите и да прилагате много по-добре и по-успешно всяка техника.

Дишайте кадифено-гальовно

Отприщването на образния поток и на въображението ви се осъществява много по-лесно, когато умът ви е в отпуснато, но будно състояние. Един от начините за постигане на такова състояние е да дишате кадифено-гальовно. След като прочетете следващите няколко реда, затворете очи и останете така в продължение на десет минути. Не се опитвайте нарочно да „видите“ нещо, не дебнете появата на образи. Защото само излишно ще се напрегнете, ако нищо не се получи. Просто се съсредоточете в дишането си. Вдишвайте и издишвайте толкова леко и плавно — да няма осезаема пауза между поемането и изпускането на дъха. Вдишванията и издишванията ви трябва да се слеят в едно цяло, в дълго, продължително, плавно д-и-и-ш-а-а-н-е-е, като бавна, лека въздишка. Нека тя ви гали така, както вие бихте галили парче гладко и нежно кадифе.

Започнете с някой познат образ

При първите си опити да отприщите образния си поток, описвайте много подробно нещо, което ви е добре познато — човек или предмет. Все така със затворени очи, започнете да описвате майка си, детето си, брачния си партньор или партньорка. Описвайте Тадж Махал (стига да знаете как изглежда) или друг някой прочут паметник на архитектурата, който сте виждали и познавате добре.

Заслужавате поздравления, ако успеете да изпълните дори тази простичка наглед задача! Защото това означава, че сте започнали да раздвижвате мисловния си образен поток. Мнозина твърдят, че при тези описания не „виждат“ абсолютно нищо, но в действителност е психологически невъзможно да се опише човек или предмет само по памет, без в ума да се появи неговият образ.

Практикувайте това умение, докато не се почувствате съвсем непринудено и удобно, когато правите упражнението. След което ще сте готови да преминете към изживяване на спонтанна поява на образи от въображението ви.

Бъдете нащрек

Когато очаквате спонтанна поява на образи, трябва да сте готови на всичко. Не бъдете като Боб С., който потискал спонтанно възникналия в ума му образ на автомобилна гума, защото предполагал, че трябва да вижда нещо друго, „по-смислено“. Нищо не предполагайте, защото всъщност нищо не „трябва“ да виждате. Образният поток може да избликне в съзнанието ви под най-различни форми. Възможно е да видите ограда, човешко лице или клон от дърво. Може да изпитате усещане сякаш докосвате пясък, да доловите дъх на мащерка или да ви обземе някаква емоция. Възможно е първоначалният образ да е смътен и неопределен — неясно цветно петно, няколко пресичащи се линии или проблясване на светлина.

Най-важното е да сте нащрек и готови да го посрещнете. В мига, в който в съзнанието ви се появи какъвто и да било образ или усещане, веднага го „разнищете“ от описване! Мнозина се провалят при тези първи опити, защото смятат, че образът трябва да остава пред мисления им взор през цялото време, докато го описват. Нищо подобно. Дори ако проблесне само за секунда и веднага изчезне, продължавайте да го описвате по памет — точно както при предишното упражнение описвахте майка си или Тадж Махал. Ще се убедите, че дори самият акт на описването отново ще върне образа в съзнанието ви.

Изобщо не се притеснявайте дали описанията ви са прецизни. Няма никакво значение дали ще преиначите едно-друго. Съвършено свободно разкрасявайте, преувеличавайте или си измисляйте части от описанието, стига това да придава повече яркост и живост на мярналия се в главата ви образ. И не забравяйте да го описвате с помощта и на петте си сетива. Понякога мимолетен аромат ще събуди в съзнанието ви зрителен образ, или лек звук ще извика вкусово усещане. Особено докато тепърва усвоявате техниката за отприщване на образния поток, подобно съзнателно възприемане на смесица от сетивни усещания може да ви е от помощ, защото то обикновено предизвиква спонтанен изблик на мисловна образност.

А сега оставете книгата настрани, включете касетофона, затворете очи и се опитайте да отприщите образния си поток, като първо се отпуснете с кадифено-гальовно дишане.

Специално за страдащите от безсъние

Помнете, че първата божа заповед при отприщването на образния поток е да описвате пораждащите се в главата ви картини високо на глас. Мнозина начинаещи си въобразяват, че те най-добре знаят какво да правят. И ако изобщо си дадат труда да описват проблясващите за секунди образи, го правят само за себе си, шепнешком или дори наум. Но това всъщност е един от най-сигурните начини, които са ми известни, за да се приспи човек. Така че, ако страдате от безсъние, настоятелно ви препоръчвам след като си легнете да започнете да отприщвате образния си поток шепнешком или наум. Това ще ви приспи много по-бързо от което и да е приспивателно от домашната аптечка.

Когато предприемал своите експерименти за потъване в „дълбок размисъл“, Айнщайн например стисвал по един камък във всяка ръка. Когато започнел да се унася, изпускал единия, или и двата камъка, и това го разбуждало. Този метод сигурно ще ви предпази от заспиване, но пък при него липсват двете допълнителни измерения — на високия говор и на слуховото възприятие, които са същностно важни за успешното отприщване на образния поток.

А ето и няколко техники, които ще ви помогнат да направите образния си поток по-ярък и по-полезен за вас.

Говорете само в сегашно време

Помнете, че третата божа заповед при отприщването на образния поток е използването на сегашно време. Дори ако мярналият се в ума ви образ вече се е стопил, при описването му никога не казвайте „Видях еди-какво си“. Винаги си служете с фразите „Виждам еди-какво си“ или „В момента наблюдавам еди-що си“.

Примка за обратна връзка

Отприщването на образния поток е процес на самозареждане. Почти всеки стимул може да послужи за „отключване“ на въображението ви, но оттам насетне безпрепятственото протичане на образния поток зависи единствено от собственото ви словесно описание на мисловните картини. И тук важи основният принцип на поведенческата наука, който в случая звучи така: колкото повече описвате нещо, толкова повече ще имате да описвате. Вашият описателен монолог е част от така наречената „примка за обратна връзка“. Описанието едновременно и следва образния ви поток, и го поражда (виж Фигура 3.1).

Ето защо не само че няма нищо нередно, а дори ще ви е от полза, ако разкрасявате или „доизмисляте“ нещата при описването им. Подсилването на образите на съзнателно ниво е естествен и желателен мисловен процес, който протича обратно към подсъзнанието, където се слива и захранва допълнително спонтанно възникващата образност. Също както е и при „измислиците“ на художниците или на писателите, в действителност това ваше „доразкрасяване“ е направлявано най-вече от собственото ви подсъзнание, макар привидно да изглежда подвластно на волята ви. По подобен начин, когато използвате сегашно време при описанията на мисловните си образи, вие захранвате подсъзнанието си с усещане за реалност, което пък прави образния поток по-непосредствен, по-ярък и по-продължителен.

Сега опитайте отново да отприщите образния си поток, като внимателно следите да говорите само в сегашно време. Обърнете внимание какъв ефект ще окаже това на силата, яснотата и живостта на възприятията ви.

Въпрос на чувство

От началото на шейсетте години учените започват да изследват въздействието и използването на така наречената биологична обратна връзка. При първоначалните експерименти те я прилагали, за да обучават хора да упражняват контрол над телата си, подобен на този, който имат йогите. Доброволците — обект на тези тестове, трябвало часове наред да наблюдават отчитането на данните за сърдечния им ритъм или за температурата на кожата им, като се опитвали да ги променят посредством усилия на волята. За изненада на учените, хората доста бързо се научавали да променят сърдечния си ритъм, температурата на кожата и други функции на организма, за които се предполагало, че не подлежат на съзнателно волево влияние.

Понастоящем същият принцип се прилага при опитите да бъдат създадени „задвижвани от мозъка“ уреди, апарати и машини. Повечето от участващите в тези експерименти доброволци успявали да играят на видеоигри или да работят с различни компютърни програми, като използвали за целта единствено мозъчните си вълни, предавани към захранването на уреда посредством закрепени на човешкия скалп електроди. Но участниците не били в състояние нито да обяснят как са се научили да направляват толкова прецизно мозъчните си вълни, нито пък да обучат някой друг на това умение. „Въпрос на чувство“, твърдят единодушно те. Но подобно чувство може да бъде развито само при условие, че отчитате и отреагирвате на обратната връзка. Когато мислите по един начин, компютърът или видеоиграта откликват. Когато мислите по друг — няма никакъв отговор от страна на машината. Така, като прилагате постоянно принципа на опита и грешката, постепенно може да се научите кой тип мислене постига желания ефект.

Уменията за отприщване на образния поток се придобиват по подобен начин. При редовно практикуване ще откриете, че някои образи още с появата си са естествено по-ярки и по-продължителни, отколкото други. И освен това — тук вероятно става дума за нещо повече от просто съвпадение: ще забележите, че възприемате именно тези картини като най-прекрасни и приятно вълнуващи. Позволете на инстинкта си да ви направлява. Ако се почувствате привлечени от даден образ, отдайте се на това чувство. Задръжте този мисловен образ колкото се може по-дълго. Неговата привлекателност започва да си взаимодейства със съзнателното ви внимание и така се образува нова мощна примка за обратна връзка, която укрепва способността ви да извиквате за живот още по-силна и по-ярка мисловна образност.

Принцип на описанието

Всички споменати по-горе явления могат да бъдат обяснени накратко посредством следните три елемента от принципа на описанието:

1. Докато описвате който и да било обект, реален или въображаем, вие същевременно и го наблюдавате. Самият акт на описване фокусира вниманието ви по такъв начин, че започвате да откривате, да забелязвате и да долавяте все повече и повече подробности и нюанси във връзка с описвания обект.

2. Описването на обекта на висок глас, пред външен слушател — човек или касетофон — е най-сигурният и най-мощен начин, който ни е известен поне засега, за стимулиране и за предизвикване на ефекта „допълнително откривателство“.

3. Колкото повече сетива използвате при описанието, колкото по-малко абстрактно и по-обяснително е то, толкова по-силен ще е ефектът от него, особено когато описвате отвлечени или сложни сцени или възприятия, при които трудно може да се открие нещо конкретно.

По-късно ще се върнем отново към този принцип на описание. Засега е достатъчно да кажем, че той лежи в основата не само на отприщването на образния поток, но и на самата гениалност.

Поток на съзнанието

Докато работите по отприщването на образния си поток, не забравяйте, че крайната ви цел е да постигнете изцяло спонтанна, нецензурирана, невъзпирана от каквито и да било задръжки образност. Тя всъщност наподобява свободното асоцииране при потока на съзнанието, което психоаналитиците насърчават при своите пациенти. След известен момент на практикуване ще забележите, че вече не ви се налага да се мъчите и терзаете при опитите си да извикате в ума си поява на поне някакъв образ. И сами ще бъдете изненадани от нахлуващото в главата ви изобилие от образи, от тяхната поразителна яснота и реалност, а често и от странните и неочаквани сюжети на тези мисловни сцени. Трябва да знаете, че едва когато стигнете до този момент от вашата практика, започва истинското отприщване на образния ви поток.

Типичен образен поток

По мое предложение, за да ви демонстрираме един типичен случай, сътрудникът ми при написването на тази книга — журналистът Ричард По „отключи“ един свой образен поток. Споменатите от Ричард ефект „Ахаа!“ и „праг“ са във връзка с техниките за решаване на проблеми, които ще разгледаме в следващи глави. Сега ви предоставяме нецензуриран и нередактиран запис на неговия образен поток, за да добиете представа как приблизително звучи непосредственият описателен монолог.

L>

Виждам нещо като фон от зеленикаво-жълтеникави размити петънца, наподобяват петната по кожата на ягуар или на гепард, пръснати са на общ черен фон, и всичко това трепти, приближавам се и петната стават по-големи. Погледът ми навлиза още по-навътре в тях и те стават все по-големи, между петната има черни пространства и виждам, че наистина е кожа на ягуар. Мога да протегна ръка и да я докосна, докосвам я и усещам под дланта си кадифената й гладкост и вече мога да видя главата на гепарда. Да, това наистина е гепард, не ягуар. Това са петна на гепард. Виждам главата му. Той се обръща към мен и мога да я докосна. Усещам под ръката си ушите му, усещам меката им податливост под пръстите си, еластичната им податливост и усещам как муцуната му потръпва, докато го галя по главата, и гепардът ме гледа, гледа ме войнствено, не, всъщност не войнствено, а сякаш ме приема, сякаш съм член от неговото гепардско семейство, а сега поглежда над главата ми към саваната, може би му се играе, и да, намираме се в африканската савана. Дърветата са пръснати на големи разстояния едно от друго. Мога да виждам надалеч между тях и в далечината виждам извор и край него една зебра и други диви животни, а цялата сцена е окъпана в ярка слънчева светлина, зеленината на саваната се простира до хоризонта. Вятърът докосва кожата ми и е много топъл, почти горещ и се чувствам едно цяло с гепарда. Ние с него сме заедно, и си принадлежим един на друг, и аз не съм чужд на това място, двамата с него сме ловци, наблюдаваме стадата от тревопасни в далечината, и просто чувствам вятъра по кожата си. Много е горещо. Мисля, че е някъде обяд в тропическа Африка, слънцето е жестоко. Направо гори в небето. Не мога да погледна към него, защото е ослепително ярко, но се намира почти над главите ни и просто изгаря и заслепява. Толкова е ярко, че небето всъщност не изглежда синьо. То е някак си нездраво жълтеникаво и… Трябва да престана да осъществявам неврологичен контакт пак с тази сцена… вятъра, и слънцето, необятния простор, който виждам накъдето и да погледна, не откривам никакво „Ахаа!“, не намирам отговор на моя въпрос. Моят въпрос, разбира се, е как да…, как най-добре да подходя към написването на книгата. Когато мисля за това, небето сякаш се отваря. Една голяма фигура, мисля, че е на мъж, не мога да кажа дали е на мъж или на жена, жена е, с тъмна коса, с корсаж, косата й е прибрана и е облечена така, че ми напомня Италия от Ренесанса. Косата й е тъмна. Прилича на италианка. На средна възраст е, мисля. Мисля, че е една от Борджиите или от друга от прочутите ренесансови фамилии в Италия, тя е една от тях, може би от кралско потекло, херцогиня е. И ме гледа с пронизващ поглед. Долавям парфюма й, който долита на вълни към мен, усещам и аромата на косите й. Не знам как да го нарека, но първичен аромат, като тамян, нещо някогашно и първично-естествено, парфюм, който сигурно са употребявали навремето. Зад нея има стая. Тя все още стои и отмята с ръце встрани и назад разкъсаните краища на небето, откъдето излиза, а зад нея има стая, и в стаята е сумрачно и задушно. Минавам покрай нея, влизам в стаята, въздухът вътре е прашен, спарен и много топъл. Има стъкленици, колби, бутилки и една пещ на алхимик, огнище, изградено е от тухли. И в него гори огън. Става много горещо, лъхва ме горещ вятър, целият съм в пот, защото е много горещо. Беше горещо в африканската савана, и в тази стая също е горещо, задушно и горещо, и поглеждам надолу към огъня в огнището. Гледам надълбоко в огъня и виждам едно бебе, почти като ембрион, свито на кравайче в огъня, и знам, че огънят ражда нещо, но какво е това в огъня? Вглеждам се в бебето. То заприличва все повече и повече на ембрион, колкото повече го гледам. Потта се стича по лицето ми и чувствам, че това ме пречиства, че всички отрови напускат тялото ми, изтичат с потта от мен, и мога да усетя с обонянието си горящия огън. Мириша огъня, който нажежава тухлите, миризмата е отвратителна. Чувам как огънят ръмжи вътре в себе си. Чувам силата на яростната горещина вътре в него. Когато се вглеждам дълбоко в него, в най-дълбоката му част, където гори, всичко става ослепително оранжево, проблясват пурпурни светкавици и виждам нещо като топка, пурпурна топка. Прилича на кристална топка, и решавам, че ей сега ще направя техниката „Праг“, защото когато тази топка се разпука от огъня, отговорът на въпроса ми ще е вътре. Топката става все по-черна и грапава, и се напуква като яйце, яйце на влечуго, в което има нещо. Разпуква се и, естествено, там има дракон, черен дракон, в типичната му средновековна форма с криле, и той разперва крилете си, и полетява, и с летене напуска Земята, лети в космическото пространство, лети в галактиката, в слънчевата система, между планетите и аз яздя върху гърба му, и заедно отлитаме дълбоко в космоса…

L$

Ами ако пак нищо не става?

Дотук, надявам се, повечето читатели поне веднъж са оставили книгата и са опитали техниката за отприщване на образния поток. Резултатите на поне 30% от тях са били напълно разочароващи. Някои вероятно са се отчаяли до такава степен, че сигурно вече си мислят: „Аз явно съм един от онези, които нямат ни капчица въображение.“

В действителност такива хора просто не съществуват. Всеки притежава въображение и може да вижда мисловни образи. До 1973 година аз самият бях от хората, които упорито твърдяха, че нямат абсолютно никакво въображение и че просто са неспособни да видят какъвто и да било образ, камо ли пък да отприщват цял образен поток. Едва след като се подложих на интензивен режим от упражнения и експериментиране, включително и за усвояване на умения за автохипноза, най-сетне успях да измъкна някакви образи от подсъзнанието си. Веднага след това обаче образният ми поток избликна с пълна мощ и много скоро вече се чувствах „в свои води“ в него.

Убеден съм, че на никой от вас, читателите на тази книга, няма да му се наложи да мине през мъките и затрудненията, които трябваше да преодолявам аз. Защото тук ви предоставям плодовете на моя двайсетгодишен труд — двайсет години на проучвания, експерименти и изпробване на различни похвати. До края на тази глава ще ви запозная с някои от най-силно въздействащите техники, които открих и разработих. Те ще ви помогнат да отхвърлите задръжките си, да разбиете зидовете и да освободите вашия образен поток. Откакто успях да съчетая и да усъвършенствам тези техники — процес, който завърших около 1982 година — не е имало нито един от хилядите участници в моите семинари, който да не може да освободи мисловната си образност.

Техника „Описание на красива гледка“

Красотата е като майчин език за десноориентирания мозък. Нищо не е в състояние да стимулира образното мислене по-пряко и по-силно, отколкото възприемането на нещо красиво, на нещо удивително прекрасно.

Започнете да отприщвате образния си поток, като си припомните най-красивата природна картина, която сте виждали през живота си — гора, бълбукащ поток, градина, залез над океана… Но имайте предвид, че трябва да описвате реално място, не някаква въображаема гледка. После съсредоточете цялото си внимание в това да си припомните, не да измисляте, тази прекрасна за вас природна картина — извличайте от паметта си дремещите спомени, съхранени в нея и вероятно забравени там от години. Описвайте на глас и най-дребните подробности, и най-тънките нюанси.

Когато потънете дълбоко в описанието на тази реална прекрасна гледка, в един момент ще забележите, че в главата ви се пораждат и други, несвързани с нея образи. Не се съпротивлявайте, поемете нишката на тези нови картини и започнете тях да описвате.

Техника „Остатъчен образ“

Вгледайте се съсредоточено в поносимо силен източник на светлина, например 40–60 ватова крушка — но в никакъв случай не и в слънцето! — в продължение на около половин минута. После затворете очи и опишете на глас спомена си за наблюдавания източник светлина, тоест неговия така наречен остатъчен образ.

Много скоро той ще започне да променя цветовете, формата и разположението си. Ще започнат да се появяват нови образи. Все така със затворени очи продължавайте да описвате гласно всичко, което виждате, и доста бързо ще се озовете насред буен образен поток. Всички визуално ясно определени шарки — райета, кръгчета или карета — също оставят остатъчни образи, ако преди това сте се вглеждали достатъчно дълго и задълбочено в тях.

Вариант на този начин за отприщване на образния поток е техниката на Фосфен. Разтърквайте леко очите си с кокалчетата на показалците на свитите си юмруци — така, както го прави сънливо дете — и описвайте светлинните ефекти и цветовете, които ще се появят под натиска на пръстите ви.

Техника „Спомен за някогашен сън“

Всички сме имали необичайно ярки сънища, които остават за дълго в паметта ни. Някои от тях запомняме дори за цял живот. Опитайте се да отприщите образния си поток, като тръгнете от един такъв сън. Започнете да го описвате на глас, колкото се може по-подробно и по-живо, в оригиналната последователност на действието в него. Също както и при описанието на образния поток не се притеснявайте да попълвате празнотите, като доизмисляте и разкрасявате това-онова. Ако продължите да описвате всичко в сегашно време, все едно че „гледате“ съня си в момента, а не си го припомняте, много скоро ще откриете, че сякаш наистина изживявате това, което описвате, в напълно реални и осезаеми образи.

В един момент сънят ви ще заживее свой собствен живот, ще продължи да се развива и по-нататък, отвъд онова, което се е съхранило в паметта ви за него, ще се допълва в съзнанието ви. Много е възможно да преоткриете оригиналното послание на съня си или да видите неговия край, който вероятно с течение на годините сте забравили или сте потиснали дълбоко в подсъзнанието си.

Техника „Разказ“

Можете да предизвикате отприщване на образен поток, като тръгнете от историята, разказана във всеки увлекателен и интересен за вас роман, разказ, филм или телевизионна програма. Но това трябва да е нещо прочетено или видяно съвсем наскоро, или което ви е впечатлило толкова дълбоко, че споменът за него е все още жив в паметта ви. Подберете и с помощта на въображението си започнете да описвате подробно сцени от тази история, които авторът само е загатнал. Когато описанието ви набере скорост и наситеност, ще започнете да правите свободни асоциации между съответната история и скритата във вас образност, докато най-сетне преминете изцяло към оригинален и независим образен поток.

Техника „Фантазия“

Тази техника стимулира синестетичен отговор по-пряко от която и да било друга. Слушайте със затворени очи някоя музикална композиция с богата хармония. В резултат на редица експерименти стана ясно, че най-подходящи и най-ефективни за целта са френската импресионистична музика, класическата музика (и по-точно създадената в периода между 1750-та и 1825-та година) и прогресивният джаз. Ключови фактори са наситеността и комплексното звучене на хармонията. Подсигурете си колкото се може повече „музика на единица музика“, така да се каже, за да предизвикате по-чувствителен и по-богат отклик от страна на подсъзнателната си образност. Този тип музика ще стимулира такива приятни и феерични зрителни образи, каквито виждаме във филма „Фантазия“ на Уолт Дисни.

Техника „Сляп досег“

Читателите с по-силно развита тактилна сетивност, тоест които са по-чувствителни към усещанията при докосване, могат да постигнат по-добри резултати посредством техниката „Сляп досег“. Един подходящ за прилагане неин вариант е да завържете очите си, така че нищо да не виждате, и да започнете бавно да се движите из стаята и дома си, като докосвате и опипвате различните предмети, които срещате по пътя си. Най-подробно описвайте как изглежда и какви усещания събужда у вас при досег всеки от тях. Друг вариант на същата техника е някой да сложи в торбичка или в кутия най-различни предмети, след което вие да ги вадите един по един и да ги описвате пак така възможно най-подробно и най-цялостно. И при двата варианта постепенно започва да протича независим образен поток. Продължете известно време да описвате породените от него образи.

Техника „Сляп вкус и мирис“

Тази техника помага в описанията да бъдат включени и двете най-пренебрегнати сетива — вкуса и обонянието. Преди да седнете на масата, завържете очите си така, че нищо да не виждате. Започнете да се храните бавно, като описвате всичките си усещания и най-малкия нюанс. Продължавайте, докато не се отприщи оригинален образен поток и известно време описвайте събужданите от него образи.

Друг много интересен вариант на тази техника е да подберете четири-пет бурканчета с различни подправки, които имат не особено остър и характерен мирис. Свалете им капачките и ги наредете на масата пред себе си. Затворете очи, разместете ги слепешката, после ги вземайте едно по едно и се опитвайте по мириса да определите каква е подправката. Ще се изненадате колко интензивен и разнообразен образен поток ще отприщят в съзнанието ви различните миризми. Ароматите са особено ефективни за събуждане на отдавна забравени спомени.

Техника „Въздушна скулптура“

Затворете очи и започнете с ръце да оформяте във въздуха въображаема скулптура на някой предмет. Когато свършите, задръжте я в ръцете си и започнете най-подробно да я описвате.

Направата на истинска скулптура от глина също върши работа, стига да нямате нищо против малко да се поизцапате. Както и техниката „Сляп досег“, „Въздушна скулптура“ е особено подходяща за хора с по-силно развита тактилна сетивност.

Специално за често пътуващи заети хора

Докато пътувате с влак, автобус или кола, затворете очи (но не и ако вие шофирате, разбира се!) и започнете подробно да описвате пейзажа или уличните сцени, покрай които смятате, че минавате. Не се смущавайте да описвате на глас. Когато другите пътници видят касетофона ви, ще предположат, че сте някой отговорен шеф, който диктува деловите си писма. Тази техника е изключително подходяща за много заетите и често пътуващи хора, които по този начин могат да превърнат загубеното по транспорта време в обогатяващо и развиващо ума им преживяване.

Техника „Дърво и облак“

Представете си, че се разхождате сред природата. Вървите нагоре по един хълм, на чийто връх има едно-единствено огромно дърво. Включете всичките си сетива в описанието. Усетете с кожата си и вдъхнете топлия бриз; опишете слънчевата светлина и топлина по лицето, врата и раменете си; полските аромати; мускулните усещания при дългото изкачване нагоре по хълма… Описвайте различните диви цветя, шума на стъпките в тревата, околните звуци, собственото си дишане…

Когато стигнете върха на хълма, легнете на меката, прохладна земя в основата на дървото. Плъзнете поглед нагоре по дънера му. Вижте през клоните му небето, по чиято безбрежна синева бавно се носят различни по форма облаци. Обърнете внимание как тяхното движение създава илюзията, че самото дърво сякаш плува, заедно с вас и с целия хълм. Отпуснете се по вълните на тази незрима река. Нека течението й ви носи накъдето пожелае. (И през цялото време описвайте, описвайте, описвайте!)

Техника „Под лодката“

Представете си, че в тих слънчев ден плавате с лодка по гладката повърхност на езеро. Вгледайте се надълбоко във водата, отвъд искрите и проблясъците на повърхността й. Опитайте се да видите какво се крие в глъбините на езерото. Отначало няма да виждате нищо друго освен играта и отраженията на слънчевата светлина по дъното, но колкото по-настойчиво се взирате, толкова по-отчетливи форми ще придобива един цял подводен свят. Собственото ви въображение ще определи дали виждате потъналата Атлантида, или някакви фантастични морски същества. Описвайте в най-големи подробности всичко, което се мерне пред вътрешния ви взор.

Техника „Време/пространство“

Именно тази техника довела Айнщайн до неговата „Специална теория на относителността“. Припомнете си онова, което казахме по този повод в Първа глава — Айнщайн прекарал цели десет години в опити да си представи какво би било да лети със скоростта на светлината. Е, и вие също може да опитате подобно изживяване.

Представете си, че вие самите сте нещо като електромагнитен или гравитационен феномен — например радиовълна, лазерен лъч, квант или дори черна дупка. Представете си, че се движите в дълбокия Космос, между звездите, между галактиките, към неизвестността. Не е нужно да сте физици, за да стигнете до някои дълбоки прозрения посредством тази техника. Но ако предварително попрелистите някоя и друга научнопопулярна книга, това ще зареди въображението ви и ще обогати изживяванията ви по време на експеримента.

Обратна връзка с реален партньор

Ако чрез самостоятелно прилагане на споменатите дотук техники не постигнете желания резултат, вероятно имате нужда от помощта на реален партньор. Този метод — наричан понякога техника „Помощник“ — се основава на предположението, че в действителност вие през цялото време плувате в образния поток на вашето подсъзнание, но просто не можете да го „видите“ със съзнанието си. Ролята на реалния партньор е именно да ви помогне да изведете мисловната си образност на съзнателно ниво.

Използвайте обичайните стъпки за отприщване на образния поток, включително техниката „Кадифено-гальовно дишане“. Помолете помощника си да ви наблюдава внимателно през цялото време, като следва дадените по-долу указания. В тях местоимението „вие“ и второ лице множествено число се отнасят за помощника ви, а не за вас. Вие в случая сте „Мечтател“.

1. Следете за „кукички на вниманието“. „Кукички на вниманието“ наричаме онези едва доловими белези, по които разбираме, че нещо е привлякло вниманието на Мечтателя. Мигновената пауза в дишането е една от най-показателните „кукички“, особено в момент, когато Мечтателят прилага техниката „Кадифено-гальовно дишане“. Паузата в дишането означава, че той реагира на някакви подсъзнателни стимули, например на ярък мисловен образ. Друга издайническа „кукичка“ е движението на очните ябълки под спуснатите клепачи. Когато очите на Мечтателя са затворени, движението на очните ябълки означава, че той „гледа“ нещо. Какво би могло да е то? Единствено мисловни образи. Помнете, че трябва да следите за истинско движение на очните ябълки, а не за потрепването на клепачите.

2. Привлечете съзнателното внимание на Мечтателя. В мига, в който забележите някаква „кукичка“, веднага привлечете към нея съзнателното внимание на Мечтателя, като го попитате „Какво виждаш точно сега?“ Ако не сте съвсем сигурни дали наистина сте уловили „кукичка“, не се колебайте, а веднага задайте въпроса — дори да се окаже, че сте сбъркали, това с нищо няма да навреди на процеса.

3. Бъдете настойчиви. Възможно е някои Мечтатели да имат толкова силни задръжки и такъв мощен Заглушител, че упорито да отказват да повярват, че в ума им протича образен поток, дори ако многократно сте привличали съзнателното им внимание към различни „кукички“. Бъдете търпеливи. Продължавайте настойчиво да търсите и да откривате „кукички“, упорствайте да привличате вниманието на Мечтателя към тях, докато упражнението доведе до желания резултат.

4. Напътствайте Мечтателя. В определен момент Мечтателят най-сетне ще се „закачи“. Вероятно ще оповести с огромно вълнение, че най-после е уловил някакъв образ. От този миг насетне ролята ви се променя — от „ловец на кукички“ се превръщате в един вид касетофон и наставник на Мечтателя. Сега вече трябва да го напътствате да продължава да описва най-подробно всеки мярнал се пред вътрешния му взор образ, в сегашно време и посредством всичките си сетива. Настоятелно му припомняйте да продължава с описанието още няколко минути, дори ако образът се е мярнал в съзнанието му само за секунда. Подсещайте го, че за да стимулира образния си поток спокойно може да поукрасява или да доизмисля малко видяното. Обзет от вълнение и ентусиазъм при появата на първия мисловен образ, Мечтателят може и да забрави тези основни разкрепостяващи принципи, така че ще му е от полза да му ги припомняте от време на време.

Съвместно пътешествие с реален партньор

Ако провеждате експериментите си с участието на реален партньор, сигурно ще ви е интересно да предприемете заедно с него едно съвместно пътешествие в мисловната образност. Това е техника за малко по-напреднали и е добре да бъде прилагана едва след като и вие, и партньорът ви вече сте усвоили индивидуалното отприщване на образния поток.

Седнете един срещу друг, затворете очи. След като преминете през въвеждащите техники за отпускане и за настройване с кадифено-гальовно дишане, всеки от вас започва да описва на другия пораждащите се в ума му образи. Но не се изчаквайте да свърши да говори единият, за да започне другият. Просто когато говорещият поспре, за да си поеме дъх, партньорът веднага взема думата и започва да описва собствените си мисловни образи. Веднъж щом започнете, не позволявайте ни секунда „празно“ време. Това увлекателно като игра упражнение е съвършен катализатор за образния поток. Освен това, то много бързо ще изостри въображението ви и способността ви за живи описания.

Подсилете неврологичния контакт с образния си поток

Веднъж щом сте установили неврологичен контакт с вашия образен поток, вероятно ще пожелаете да изпробвате и да изследвате неговите граници. Колкото по-остра става наблюдателността ви, толкова по-силни ще стават и уменията ви за предизвикване на ярка мисловна образност. По-долу ви предлагам някои подходящи за целта техники. Тези и много други подобни на тях упражнения не само заякчават „мускулите“ на въображението, но и съвсем реално разширяват онова пространство в съзнанието, където се разгръща мисловната образност. Като предоставите на ума си по-широкообхватно поле за действие и му изградите панорамна „сцена“, вие го освобождавате да твори и го подтиквате да разиграва още по-сложни и по-увлекателни „пиеси“.

Техника „Панорамен филм“

Щом в съзнанието ви се появи някоя мисловна сцена, докато я описвате, започнете леко да измествате вътрешния си взор наляво — сякаш главата ви е видеокамера, а словесното ви описание е звуков запис. Какви нови картини се разкриват пред погледа ви? Продължавайте все така мислено да се извъртате. Какво виждате? Каква е гледката, когато сте се обърнали на 180°? Продължавайте бавно да се измествате по кръга и да описвате видяното. Когато се извъртите на 360° и сте обхванали с мисления си взор цялата панорамна картина, ще я изживеете невероятно реалистично и ще имате усещането, че сте в триизмерно пространство.

Техника „Разгръщане на сетивата“

Тъй като зрението е най-силно развитото от всичките ни пет сетива, неминуемо ще проявявате склонност да разчитате предимно на него. Ето защо е добре да усвоите и техниката „Разгръщане на сетивата“, като от време на време описвате образния си поток само с останалите четири сетива. Докосването е може би най-важното от тези незрителни сетива, тъй като то стимулира особено успешно всички останали. Изследвайте с докосване различните повърхности във вашата въображаема сцена. Пипнете и почувствайте възлите по дънерите на дърветата; усетете под пръстите си нагрения от слънцето груб тухлен зид (който впрочем има и твърде необичайна и характерна миризма); мислено докосвайте с голите си, пети свежата трева; ако сте в стая — опипайте и изследвайте грапавините и нишките на нелакираните дървени мебели, докоснете и погалете тапицериите… За да бъде упражнението още по-ефективно, все така със затворени очи се опитайте да усетите топлината и студа, влажността, атмосферните промени, пространството и движението, тежестта и лекотата.

Освободете гледната си точка

Можете да промените пространствената си гледна точка, като се придвижвате насам-натам във въображаемата си картина, без да забравяте подробно да описвате всички промени в перспективата. Докато сте в мислената си картина, можете също така да се придвижвате напред и назад във времето, като променяте часовете на деня, сезоните, вековете, хилядолетията. И най-сетне, можете да променяте и самите себе си — да ставате по-големи или по-малки, също като Алиса в Страната на чудесата. Опитвайте и си играйте с всички тези промени, за да започнете да долавяте и да стимулирате още повече и по-феерични гледки при отприщването на образния си поток.

Принцип на Да Винчи

Докато усвоявате и практикувате всички тези техники, несъмнено ще откриете много лично ваши си трикове за разгръщане и за подсилване на образния поток. Дори е възможно вашите собствени подходи да ви вършат много по-добра работа, отколкото предлаганите от мен. Важно е да знаете, че освен основните три принципа на описанието, няма някакви строго „заковани“ или пък „вълшебни“ правила. Всъщност най-главният принцип при отприщването на образния поток е, че няма никакво значение как ще предизвикате появата на образите. А веднъж щом бъде отприщен, вашият образен поток сам ще ви понесе натам, накъдето трябва. И много скоро ще се озовете именно в онова психологическо пространство, в което изпитвате най-огромна необходимост да бъдете.

Наричам това „Принцип на Да Винчи“. Психолозите днес знаят, че буквално всички стимули — например хаотичните мастилени петна от теста на Рьоршах — могат да „отключат“ поредица от асоциации, които бързо да ви отведат до най-чувствителните кътчета на ума и на душевността ви. Леонардо да Винчи открива този принцип петстотин години преди Зигмунд Фройд. За разлика от Фройд обаче, Да Винчи не използва свободните асоциации, за да открива и да изследва дълбоко вкоренените си комплекси. Вместо това, този велик ренесансов мъж, живял през петнайсети век във Флоренция, открива чрез свободно асоцииране пътя си към невероятни творчески и научни прозрения.

„Не би следвало да ви затруднява — пише Да Винчи в своите «Бележници» — да поспирате от време на време, за да се вгледате в драските по стените или в пепелта в огнището, или в облаците, или в калта…, където е възможно да откриете наистина удивителни идеи.“

В един свой трактат за изобразителното изкуство Да Винчи казва, че ако бъдат наблюдавани съсредоточено, тези и други подобни случайни форми много скоро „заприличват на различни пейзажи, изпъстрени с планини, реки, скали, дървета, долини, широки полета, разнообразни групи от хълмове. Ще можете също да видите и бойни сцени, фигури в бързо движение, лица със странни и невероятни изражения, необичайни костюми, безкрайно много неща, които после може да сведете до разграничени една от друга и ясно отличими форми.“

Да Винчи се е вдъхновявал също и от звука на камбаните, „в чиито гласове можете да откриете всяко име и всяка дума, за която изобщо се сетите.“

Възможно е да се чувствате леко глуповато, докато практикувате описаните в тази глава техники, но не се притеснявайте. Знайте, че се намирате в добра компания. Да Винчи също признава, че хората с циничен ум посрещали с подигравки неговия „нов творчески подход“.

„Този мой нов подход може да изглежда банален и почти достоен за присмех — пише той, — но всъщност е изключително полезен, за да възбуди ума за различни откривателства.“

Ефект на Уитман-Блейк

Преди двеста години поетът Уилям Блейк е написал в „Поличба за невинност“ четири стиха, които според мен отразяват съкровената същина на отприщването на образния поток:

В песъчинка една свят огромен да съзираш;

и Небесни селения — в малкото полско цветче;

Безкрайността в дланта си да побираш;

а Вечността в едничък час да протече.

Сто години по-късно Уолт Уитман отразява като ехо същата идея, когато пише „Виж Вселената, побрала се в единствено стръкче трева.“ Привидно и най-незначителните стимули могат наистина да предизвикат мисловна буря от образи и безгранични феерични видения. Посредством процес, който аз наричам „Ефект на Уитман-Блейк“, вашият лимбичен мозък преобразува чрез своята тайнствена синестетична алхимия първичните сетивни възприятия, които му подавате, и ги превръща в гениалност.

Поспрете за миг, преди да вземете следващото си важно решение. Поогледайте се наоколо си и забележете леките грапавини по тавана, усетете материала на подовата настилка под краката си, почувствайте как се свива и изправя коляното ви, доловете различните леки потръпвания и мимолетни усещания в раменете, стомаха, тила и по лицето си. Невъзможно е наистина да си обясним защо става така, но когато разширим по този начин неврологичния си контакт със света около нас, започваме да се чувстваме по-силни, по-уверени, по-мъдри и с много по-богата творческа мисъл — а съответно да вземаме и по-умни решения.

Отприщването на образния поток увеличава стотици пъти въздействието от този ефект. Когато овладеете техниките, за които говорихме в тази глава, ще сте придобили нещо като мощен мозъчен микроскоп, чрез който ще можете да откривате наистина огромни светове и безкрайни вселени и в най-ситните песъчинки, и в най-тъничките стръкчета трева на вашия ум.

Четвърта глава

Разширяване на обратната връзка

Като студент в Цюрих в края на деветдесетте години на деветнайсети век младият Алберт Айнщайн често се включвал и групови екскурзии с платноходка по Цюрихското езеро. Една от участничките в тях, младата госпожица Марквалдер, по-късно споделя, че по време на тези пикници поведението на Айнщайн било особено необщително.

Тя си спомня, че всеки път щом вятърът утихнел и платноходката замирала насред езерото, Айнщайн веднага изваждал бележник и започвал съсредоточено да пише, напълно забравил за приятелите си от компанията.

„Но щом вятърът отново издуеше платната — отбелязва госпожица Марквалдер, — бележникът изчезваше и Алберт се сещаше, че не е сам в лодката.“

Какво ли е записвал Айнщайн в бележника си? Вероятно никога няма да го узнаем. Но много по-важен е въпросът не какво, а защо е писал. Сигурно не е случайно, че всички изследователи на висшата интелигентност открай време отбелязват навика за непрекъснато водене на бележки като един от признаците за гениалност.

Неудържим стремеж към записване

През двайсетте години изследователката Катрин Кокс проучва триста гении от човешката история, сред които са сър Исак Нютон, Томас Джеферсън и Иохан Себастиян Бах. Нейните задълбочени проучвания на всички съществуващи биографии и различни свидетелства за живота им разкриват наличие на поразително подобни навици и черти на характера при тези забележителни личности.

Кокс отбелязва, че един от белезите за гениалност явно е наблюдаваният при всички тях неудържим стремеж още от най-ранна възраст да записват подробно размислите и чувствата си в дневници, поеми, писма до приятели и роднини (така нареченото компулсивно записване). Изследователката подчертава, че тази склонност се наблюдава не само при писателите и поетите, но и при генералите, държавните мъже и учените.

Единият процент хора

Достатъчно е да посетите библиотеката, за да се уверите в правотата на направения от Кокс извод. Статистическите данни сочат, че само 1% от населението има навика редовно да записва мислите, изживяванията й прозренията си в дневници, бележници, писма или книги. Но с поразително постоянство изглежда че всички изтъкнати личности на света попадат именно в този 1%.

В библиотеката ще откриете непропорционално огромно количество автобиографичен материал, написан и публикуван от най-надарените мъже и жени в човешката история през различните векове. Сред тях са прочутата „Автобиография“ на Бенджамин Франклин, „Автобиографичните бележки“ на Алберт Айнщайн, няколкото тома „Бележници“ на Леонардо да Винчи, изпълнени със скици, диаграми и криптографски записки. Когато умира в 1931 година, Томас Едисон оставя след себе си около три милиона страници записки и писма. Въпросът е в това дали гениалността подтиква към записване, или записването стимулира гениалност?

Защо всички тези надарени мъже и жени започват да с водят дневници? Дали защото са били по начало уверени, че някой ден ще станат прочути и затова са искали да оставят на бъдещите историци достатъчно материал за проучване? Или тази тяхна мания за подробно записване е просто несъществен страничен продукт на един жадуващ за изява ум — или на прекомерно самолюбие? А може би — и именно тази гледна точка застъпвам аз — само по себе си, записването е своеобразен механизъм, чрез който хора, не гении по рождение, подсъзнателно подхранват И активират в себе си свръхинтелект?

Една древна тайна

В една прочута сцена от класическия филм от петдесетте години „Историята на една монахиня“ (заснет по исторически достоверната новела на Дидро) главната героиня, пресъздадена от Одри Хепбърн, и другите послушнички в манастира се нареждат в редица, за да получат по един малък бележник с кожени корици.

„От днес нататък — казва Майката игуменка, — до края на живота си ще препитвате съвестта и съзнанието си два пъти дневно и ще отбелязвате всичките си размисли в тези бележници.“

На героинята на Одри Хепбърн принудата да води такъв дневник й се струва потискащо бреме. Докато пише, умът й непрекъснато се рее някъде другаде. Но може би тя щеше да бъде по-прилежна, ако й бяха известни съвременните открития на невропсихологията, според които тази древна духовна практика е изключително ефективно средство за постигане на умствена мощ.

Супермонахините

Години наред геронтологът Дейвид Сноудън — от Центъра за изследване проблемите на остаряването „Сандърс-Браун“ към Университета в Кентъки — проучва една затворена и малко позната общност на монахини, живеещи в Манкато, Минесота. Както и при повечето от останалите членки на техния орден — Общност на сестрите на Света Богородица — при монахините от Манкато също се наблюдава необичайно дълга средна продължителност на живота. Двайсет и пет от сто и петдесетте вече оттеглили се от активна религиозна служба сестри от манастира в Манкато са над деветдесетгодишни, а има и няколко, които са прехвърлили стоте. И нещо още по-забележително, монахините от този орден са удивително устойчиви на съпътстващите остаряването мозъчни заболявания — като болестта на Алцхаймер, мозъчните инсулти и старческата деменция — които ги сполетяват много по-рядко, на много по-напреднала възраст и в много по-лека форма, отколкото е при останалите стари хора.

Каква е тайната на тези супермонахини? Сноудън се опитва да открие отговора на този въпрос. Преди три години 678 монахини от Манкато дават съгласието си след смъртта им Сноудън да вземе мозъците им за изследване. До този момент той е получил 95 мозъка. Въз основа на тях ученият отсега изказва предположението, че след цялостното приключване на това мащабно изследване, сигурно ще се окаже, че в болшинството от мозъците на монахините от Манкато ще бъдат открити необичайно силно развити разклонени мрежи от гъсти дълготрайни свръзки между невроните. Напредналата възраст и заболявания като това на Алцхаймер обикновено спират растежа и водят до свиване и до отмиране на тези свръзки, но ако преди това е натрупал достатъчно големи количества от тях, мозъкът ще използва тези свои резерви от дендрити и аксони, за да преодолява пораженията, нанесени от възрастта и болестите, като „прескача“ засегнатите области.

Или го ползваш, или го губиш

Вече знаем, че дендритите, аксоните и слепващите клетки се увеличават и разрастват в отговор на отправените към ума предизвикателства. В действителност Стоудън смята, че именно строгият и последователен интелектуален режим на монахините от Манкато допринася за тяхното здраво и силно невропсихологично състояние.

Дори още повече от всички останали духовни школи техният религиозен орден порицава и осъжда като грях пред Бога умствената леност. Последователките му забраняват на умовете си и най-малкия лукс на почивка. Много от сестрите, дори в напреднала възраст, продължават образованието си и постигат все по-високи научни степени. През свободното си от религиозни и академични занимания време, монахините от ордена играят на стимулиращи умствената дейност игри, решават различен тип сложни кръстословици и тестови задачи, а всяка седмица имат семинари, по време на които провеждат дебати по политически и други въпроси. И нещо още по-важно, всяка монахиня редовно си води най-подробен дневник за личните си духовни и интелектуални постижения и развитие. Също като героинята на Одри Хепбърн от „Историята на една монахиня“ те ежедневно изследват задълбочено душите и умовете си и записват какво са открили.

Принцип на физическия контакт

Когато Мериан Даймънд провежда прочутия си експеримент, при който отглежда плъхове в свръхстимулираща среда, освен контролната група в празни клетки, тя изследва паралелно и друга, втора контролна група плъхове. На тях не им е била предоставена възможността да се занимават с различните играчки, стълбички, люлки, пътечки за бягане и други привилегии, на които са се радвали суперплъховете. Но пък им било позволено да гледат как си играят суперплъховете.

Някои теории за детското развитие поддържат хипотезата, че дори самото наличие на стимули в заобикалящата среда може да подобри интелектуалното израстване на детето. По аналогия, в мозъка на плъховете зрители при експеримента на Даймънд би следвало да се появят допълнителни неврологични свръзки, просто защото са гледали игрите на суперплъховете. Но изследванията на мозъците им не разкрили нищо подобно. Зрителите умирали също толкова млади и свръзките в мозъците им били също толкова тънки и редки, колкото и при събратята им от празните клетки, които били лишени дори от привилегията да гледат игрите на суперплъховете.

Следователно, наличието на стимули в заобикалящата среда не било достатъчно само по себе си за развиването на супер-ум. За да увеличат умствените си способности, на плъховете им е било необходимо да имат физически контакт, да разучават и да си играят с играчките, а не само да ги гледат. Тоест, ефектът „Суперплъхове“ е всъщност примка за обратна връзка. Колкото повече физически контакт със заобикалящата ги среда имали плъховете, толкова повече стимули получавали от нея, което водело до активизиране на мозъчната им дейност и до нарастване на умствените им способности.

Кръговрат на изявата

Откритията на Даймънд недвусмислено потвърждават нещо, което невролозите са знаели от близо осемдесет години преди нейния прочут експеримент. Значителна част от физическото развитие на човешкия мозък зависи не толкова от генетичното наследство, нито дори от външните стимули, колкото от обратната връзка, получена в резултат от личните спонтанни и непосредствени изява и дейност. Наричам този принцип „кръговрат на изявата“.

Още в 1911 година Сантяго Рамон-и-Кахал отбелязва, че микроневроните в малкия мозък се развиват и нарастват в пряка зависимост от проявяваната активност и от дейните занимания на бебето и на малкото дете. В по-ново време неврологът Хосе М. Р Делгадо открива при своите изследвания, че 90% от невроните в някои части на мозъка се образуват след раждането, като техният брой и структурата им са силно повлияни от „сетивните възприятия, получени в резултат от взаимодействието със заобикалящата среда“.

Но въпреки че тази примка за обратна връзка е известна на учените едва ли не още от началото на века, до неотдавна нейното значение и прилагането й за постигане на ускорено обучение бяха напълно пренебрегвани. Истината е, че ако ние самите се изявяваме по-активно и по този начин завържем примката за обратна връзка със заобикалящата ни среда, можем наистина да променим физическата форма на мозъка си, а оттам и силата на интелекта си.

Пълзене и лазене

Преди години един психолог изучавал две индиански племена в Америка, които се намирали толкова близо едно до друго, че между резерватите им просто нямало ясна граница. И двете племена живеели при еднакви културни и икономически условия. Но при направените тестове за определяне на коефициента на интелигентност средният резултат на хората от едното племе бил с над двайсет и пет пункта по-висок от този на хората от другото племе. Ученият проследил и най-малките различия в начина им на живот и открил, че племето с по-висок коефициент на интелигентност позволявало на своите бебета и още непроходили дечица свободно да пълзят и лазят навсякъде, докато в другото племе ги възпирали и ограничавали.

При своите проучвания д-р Реймънд Дарт и другите изследователи от основания от него „Институт за човека“ във Филаделфия правят подобни наблюдения и стигат до същите заключения. Впрочем д-р Дарт е откривателят на австралопитека — липсващата до момента на неговото откритие важна брънка от еволюцията на човека. Понастоящем ръководеният от него „Институт за човека“ се занимава с изследвания на общото историческо развитие на човешкия род. Осъществените от учените от института интензивни проучвания на днешните по-примитивни племенни общности по света, принадлежащи към различни култури и намиращи се на различни нива на развитие, неизменно потвърждават същия извод. Онези племена, в които позволяват на бебетата да пълзят и лазят свободно навсякъде, проявяват тенденция към оформяне на по-сложни общества, имат по-високи технически познания и зачатъци на писмен език. Докато повечето от племената, в които възпират бебетата и не допускат свободното им общуване с околния свят, живеят в по-примитивни общности, нямат собствен писмен език и много трудно могат да бъдат научени да четат. И нещо повече, което е и много съществено, членовете на тези племена срещат големи затруднения, когато трябва да фокусират очите си на една ръка разстояние — а именно това е дистанцията, на която хората четат, пишат, създават произведения на изкуството или предмети на занаятите, изработват или използват различни сечива. Действително „от цивилизацията ни дели една ръка разстояние“, както отбелязва д-р Птен Доуман, пионер на науката за ускореното обучение.

Кръговрат на обратната връзка — принципът „ръка — око“

Наблюдавайте очите на бебето, докато пълзи по пода. Докато премества напред ръчичките си, една след друга, то следи движението на всяка от тях, напред-назад, напред-назад, стотици пъти. По този начин бебето не само се учи да пълзи, което се смята за подготвителен етап към ходенето, но най-вече тренира очите си да се фокусират едновременно на една ръка разстояние. Всеки път, когато изявява активно волята си, протягайки ръчичка напред, бебето веднага завързва примка за обратна връзка — чрез докосването до подовата настилка, чрез гледката на това как ръката му изпълнява заповедите на ума му, а също и чрез стимулиращото усещане за постижение, което придвижването по пода несъмнено поражда в него.

В по-широк смисъл моделът за кръговрата на изявата ще допринесе много за прекратяването на настоящите спорове относно това какво означава „стимулираща среда“ за малките и за подрастващите деца. Според традиционния метод за обогатяване на заобикалящата бебето среда, пред очите на новороденото се окачват различни пъстри дрънкулки или дори цялото му креватче се заобикаля с блещукащи многоцветни лампички като коледна украса. Това определено стимулира зрението на бебето, но му осигурява съвсем малка или дори никаква обратна връзка. Подобни стимули ще допринесат за нарастването на мозъка и за развитието на ума му толкова, колкото гледането как си играят суперплъховете е допринесло за поумняването на плъховете зрители от експеримента на Даймънд.

По-подходящо за кръговрата на изявата би било, ако към лампичките се направят някакви приспособления, така че бебето да може, като натиска тук и там по креватчето си, да ги командва и да контролира светлинките. Така то ще получава незабавна зрителна обратна връзка, породена от собствените му движения и действия. Подходящи за по-големите деца са ярко оцветените играчки, които започват да просветват с различни светлинки и да издават звуци, когато детето ги задвижва по един или друг начин.

Как Стивън Хоукинг надлъгва смъртта цели 30 години

Принципът на обратната връзка играе изключително голяма роля що се отнася до това как и защо известният физик Стивън Хоукинг е все още жив и неуморно работещ. След като лекарят диагностицирал при Хоукинг заболяване на Лу Гериг — дегенеративна неврологична болест — той му дал още само две години живот. Днес, трийсет и две години след тази мрачна прогноза, Хоукинг не само е още жив и наскоро се ожени повторно, но и продължава да е водещо име в областта на глобалната обща теория на относителността — най-напредничавата сфера на модерната физика. И дори се изяви като актьор с немалка роля в един от епизодите на „Междузвездно пътешествие: следващото поколение“!

Как го постига?

Прикован към инвалиден стол, парализиран, лишен от възможността да пише, Хоукинг години наред говореше само с мънкане. Сега, когато вече изгуби напълно гласа си, той общува с околните посредством сложно приспособление с клавиатура, на което, въпреки силните си болки, упорито печата думите си, а електронният уред ги „изговаря“ с механичен глас. Въпреки мъчителния начин за общуване Хоукинг винаги е заобиколен от своите студенти, които трепетно чакат всяка негова дума и записват всичките му мисли и разсъждения. Този стимулиращ кръговрат на себеизява и обратна връзка вече три десетилетия помага на гениалния физик да е жив, с ясен и буден творчески ум (виж Фигура 4.1).

Физикът, който не разбираше нищо от математика

Английският физик и изобретател Майкъл Фарадей е един от най-великите умове в историята на световната наука. Неговата теория за електромагнитните полета и силовите линии вдъхновява до голяма степен идеите на Айнщайн във връзка с относителността. А откривателските методи на Фарадей открай време са представлявали истинска загадка за по-праволинейно мислещите историци на науката. Пък даже и тези с по-разкрепостен ум също се удивляват.

„Фарадей не е разбирал абсолютно нищо от математика — отбелязва Айзък Азимов в своята «История на физиката». — Той развива забележителната си теория за силовите линии по невероятно опростен начин, като ги уподобява на ластични ленти.“ Вероятно учените никога нямало да узнаят какво всъщност да правят с електромагнитните полета на Фарадей, ако малко по-късно Джеймс Клерк Максуел не ги беше „превел“ на езика на математиката. Горкият Фарадей положил всички усилия, за да бъде „в крак“ с работата на Максуел, но в един момент се оплел до такава степен, че написал на математика писмо, в което го умолявал: „Преведете йероглифите си на по-човешки език, така че и аз да мога да ги разбера.“

Бележниците на Фарадей

Още по-нетрадиционни и по-необичайни били бележниците на Фарадей. Той изпълнил хиляди страници с див и хаотичен — но често изпълнен с поезия — порой от мисли.

„Днес всеки водопад сякаш димеше от потопите вода — пише Фарадей в дневника си, когато през 1841 година посещава водопадите край Гайзбах, Швейцария. — Слънцето блестеше ярко, по небето се преплитаха удивително красиви пъстроцветни дъги.“ Една от тях привлякла особено силно вниманието на Фарадей:

„Приличаше на човешкия дух, обзет от крепка вяра, устояващ на всякакви бури — пише той в дневника си. — И макар на моменти да помръкваше, оставаше все така непоколебим… Дори водните пръски, способни сякаш да пометат и да отнесат всичко във вихъра на своята ярост, само вдъхваха нов живот на тази дъга и още по-голяма красота.“

Както отбелязва в своята книга „В окото на ума“ писателят Томас Уест, това, че именно този природен феномен привлича така неудържимо Фарадей, вероятно е нещо повече от просто съвпадение — устойчивостта и интензивността на дъгата сред бушуващия хаос над водопада напомня изключително много тайнствения начин, по който линиите на електромагнитните силови полета запазват формите си в „аморфния етър“.

Обзет от отчаяние поради неуспешните си опити да пресъздаде процеса на зараждане и протичане на научната мисъл на Фарадей, изследвайки неговите бележници, Уест отбелязва с горчивина, че почти всяка страница от тях е изпълнена с подобни, привидно безцелни, образи.

„Бележниците на Фарадей предизвикват дори раздразнение с безразборно нахвърляните в тях идеи, често преповтаряни, а после напълно забравяни“ — пише той. Въпреки всичките си старания ученият напразно търсел да открие поне някакво подобие на последователно научно разсъждение. Вместо това обаче непрекъснато се сблъсквал с „хаос от къде по-ясно изразени, къде напълно неразбираеми принципи, концепции, наблюдения и физически факти.“ Най-сетне Уест се видял принуден да признае своята безпомощност, като стигнал до заключението, че „самата липса на последователност и стройна постройка на мисълта е повече от ясно свидетелство за начина на мислене на Фарадей /курсивът е на Уест/. Той е отлагал необходимостта от разбиране и просто е нахвърлял безразборно нахлуващите в главата му мисли. Не се е опитвал да вмества идеите си в никаква предварително установена работна рамка на взаимовръзки, а им е позволявал свободно да избликват от хаоса на собствените му видения.“

Техника „Преносима банка за памет“

Фарадей е използвал една техника, която аз наричам „Преносима банка за памет“. Тя всъщност не е никак сложна. Купувате си малък бележник и го носите навсякъде със себе си, където и да сте, точно както са правели Айнщайн и Фарадей. Записвайте веднага всяка мисъл, която се породи в главата ви, независимо дали ви се струва смислена и достойна за отбелязване или не.

Тази техника е изключително ефективна, защото е приложение на Първия закон на поведенческата психология. Всеки път щом запишете някое свое възприятие или идея, с това укрепвате способностите си за наблюдателност и за творчество. А всеки път, когато не запишете някое свое хрумване, подсилвате поведението си на ненаблюдателност и неизява на творческата активност. Съвсем просто и ясно, нали?

Много скоро след като започнете да прилагате тази техника, ще забележите рязко нарастване на броя и подобряване на качеството на творческите ви хрумвания. В действителност компулсивното записване — тоест, неудържимият стремеж да записвате всяка мярнала се в съзнанието ви мисъл — е сурова форма на отприщване на образния поток. Както и при него, тук също се образува примка за обратна връзка — между ума ви, който поражда идеи, и изявата на себесъзнанието ви, чрез записването в бележника.

Ефект на драшта

Индусите имат специална дума за себесъзнанието. Наричат го „драшта“, често превеждано като „наблюдател“ или „свидетел“. Драшта е напълно обективен свидетел. Той гледа съвършено безпристрастно на света и дори ни позволява да се откъсваме от телата си и да се наблюдаваме отстрани. Можем да възприемем бележника — тази преносима банка за памет — като метод, чрез който да подсилваме своята перспектива на драшта. Записките ни позволяват да се вглеждаме и да изследваме потока на нашите смътни усещания от позицията на внимателен страничен наблюдател.

При отприщването на образния поток касетофонът изпълнява ролята на драшта, като с негова помощ завързваме примката за обратна връзка между вътрешните си възприятия и нашия обективен „свидетел“. Но отприщването на образния поток е много по-директен и по-мощен метод, отколкото преносимата банка за памет. Всъщност при воденето на записки описваме мислите си едва впоследствие, когато потокът на описанието вече не може да подхрани обратно и да повлияе върху мисловната ни образност. И нещо повече, при този метод изцяло са пренебрегнати внушителните възможности на говора и на слуха, които са същностно важни за действително успешното отприщване на образния поток.

Всяка от тези две техники — преносимата банка за памет и отприщването на образния поток — прехвърля мостове между определени мозъчни полюси и стимулира умствени способности, които са били пренебрегнати от другата. Те са най-ефективни, когато бъдат използвани заедно, особено ако и двете са едновременно насочени към един и същ специфичен обект на наблюдение.

Принцип на Хайзенберг

В 1926 година немският физик Вернер Хайзенберг стига до извода, че е невъзможно да бъде измерена траекторията на свободно движещия се в пространството електрон. И обяснява, че светлинните лъчи са с твърде голяма дължина на вълната, за да уловят сянката на тази миниатюрна частица, а гама-лъчите пък въпреки че имат много по-малка дължина на вълната — са прекалено силни. В мига, в който гама-лъчите докоснат електрона, те го отклоняват от пътя му и променят траекторията му. Следователно, дори самият акт на извършване на наблюдение над електрона променя движението му и опорочава експеримента.

Като тръгва от този феномен, Хайзенберг формулира своя прочут „Принцип на несигурността“. Според него има неща — например скоростта и траекторията на един електрон — за които никога не можем да бъдем напълно сигурни, тъй като самият акт на наблюдаването им променя данните.

„Това, което наблюдаваме в подобни случаи, не е тяхната истинска природа — казва Хайзенберг, — а природата им, след като е била повлияна от нашия метод за изследването и наблюдението им.“

От момента на формулирането му принципът на Хейзенберг се прилага като метафора в почти всички области на знанието, включително и в психологията. Професионалните психотерапевти го използват, за да обяснят защо човек не може да направи психоанализа на самия себе си. Присъствието на реален психоаналитик в стаята е наложително, за да служи като катализатор и фокус на потока от асоциации на пациента. Фройд отбелязва, че в процеса на все по-дълбоко проникване в подсъзнанието на пациента (така наречената трансференция) психоаналитикът играе ролята на един или друг човек от неговото минало. Съвременните психотерапевти в областта на междуличностните взаимоотношения прилагат този феномен по отношение на личното взаимодействие между пациент и аналитик. Но всички тези тълкувания всъщност искат да кажат, че свободното асоцииране е най-ефективно, когато бъде прекарано през примката за обратна връзка. Именно външният фокус — човек, аудитория, бележник или касетофон — оформя примката за обратна връзка, като извлича от подсъзнанието онези неуловими усещания, възприятия и образи, които не биха избликнали от само себе си.

Лоша обратна връзка

За съжаление примките за обратна връзка не винаги стимулират развитието на мозъка и на ума. Лошите обратни връзки могат да възпрепятстват дейността на мозъка също тъй успешно, колкото и добрите могат да я подсилят. В нашето общество оригиналното мислене все още твърде често е приемано и всъщност наказвано с присмех, подигравки и завист, а когато става дума за деца — с неодобрението на възрастните.

Аз самият веднъж получих прекомерно лоша обратна връзка от моя учител в шести клас — това стана през 1949 година в Харисънбърг, Вирджиния. Казах по време на урока, че не е справедливо някои хора да тънат в богатство, а други да умират от глад. И без никаква задна умисъл попитах дали не би могло богатството да се разпределя по равно. Някой по-опитен учител би съумял да използва неволно провокативния ми въпрос като изходна точка, за да ни запознае с основните закони на икономиката. Но — несъмнено отчасти и защото точно тогава американското общество навлизаше в ерата на макартизма, с нейното маниакално и яростно преследване на „комунисти“ — учителят реагира на въпроса ми със страх и подозрение.

„Та това би било чист комунизъм! — възкликна той обвинително. — Не бихте искали такова нещо, нали?“

На единайсетгодишна възраст аз едва ли съм знаел какво точно искам, но пък бях достатъчно възприемчив, за да схвана кога ми „натриват носа“. При първа възможност се вмъкнах в училищната библиотека, изрових измежду книгите един том от „Капитала“ на Карл Маркс и решително се зарових в неговите тромави и неразбираеми страници. Благодарение най-вече на въздействащия като силно приспивателно стил на Маркс, избягнах ранно покръстване в пролетарската вяра. А по времето, когато ми предстоеше да се дипломирам като бакалавър на изкуствата и икономиката, вече бях стигнал до заключението, че идеите на Адам Смит и на Хенри Хазлин за свободния пазар — с някои модификации — предлагат възможно най-справедлив отговор на моя въпрос.

Въпреки щастливия завършек лошата обратна връзка, която ми предостави този учител, можеше да нанесе сериозни поражения на подрастващия ми ум. Някое по-чувствително и поддаващо се на внушение или не толкова бунтарски настроено и с голям „инат“ дете би могло да бъде отучено веднъж завинаги от задаване на задълбочени и провокативни въпроси. Поради причини, на които ще се спра по-долу, лошата обратна връзка е една от най-яките бариери пред развитието на интелигентността. А отприщването на образния поток предлага най-ефективния път, който ми е известен, за коригиране и противодействие на пораженията, нанесени от лошата обратна връзка.

Принцип на третия балкон

„Експертите“ са шаманите на нашето време. А „неекспертите“ биват настоятелно съветвани, че е по-добре да си „траят“ и да не се „излагат“, като изказват лични мнения. Но пък голяма част от великите открития във всяка една област от човешкото познание са направени от лаици. Такива като Айнщайн например — нисш служител в малко патентно бюро, който дръзва да се противопостави на професорите по физика. Или като Хайнрих. Шлиман — дребен предприемач за внос-износ на потребителски стоки, който успява да открие Троя при своите неподкрепени от никого археологически разкопки, и то след като експертите категорично са обявили, че такъв град никога не е съществувал, а е само една красива легенда.

Едва ли на някой от всепризнатите през 1831-а учени експерти изобщо би минало през ум (камо ли пък наистина да го осъществи) да направи любителския експеримент, с който Майкъл Фарадей се прочува през същата година. Воден само от някакво свое хрумване, звучащо едва ли не налудничаво за онова време, Фарадей решава да провери какво ли би станало, ако завърти малък меден диск между двата полюса на извит като конска подкова магнит. И сам бива потресен от изненада, когато тази негова „машинария“ започнала да генерира електричество.

„Това откритие е дръзко творение на гениален ум — отбелязва по-късно Айнщайн, — което дължим най-вече на факта, че Фарадей никога не е ходил на училище, а по такъв начин е успял да си запази редкия дар на свободната мисъл.“

В един или друг момент болшинството от нас са хранили повече от силно подозрение, че експертите грешат по отношение на някои техни фундаментални твърдения в областта на медицината, политиката, икономиката или която и да било друга област на знанието. И сме изпитвали здравословното и напълно естествено желание да започнем да освиркваме „светилата“ откъм нашите евтини места на третия балкон в театъра на живота. В действителност американската република се гради именно върху „принципа на третия балкон“. Според американската конституция обикновените граждани са най-справедливите съдници кое е най-добро за обществото, а експертите — било то генерали, съдии или държавници — трябва да бъдат държани под око, посредством строго разделение на властите и с помощта на свободните и винаги будни средства за масово осведомяване. При все това обаче, голяма част от възпитанието и обучението ни — в детството, в училищата и университетите, на работните места цели да „избие“ от главите ни именно този „принцип на третия балкон“. Непрекъснато ни учат, наставляват и съветват да не се доверяваме на собствените си мнения, а да разчитаме изцяло на възгледите на експертите.

Изобщо не е случайност фактът, че най-великите гении на човечеството проявяват дълбоко незачитане спрямо общоприетото установено мнение. Смелостта да бъдеш различен е крайъгълен камък на високия интелект. Именно това е истинската поука от приказката на Андерсен за новите дрехи на царя. Двама хитреци „експерти“ казали на него и на подчинените му, че ако не виждат новите (всъщност несъществуващи) дрехи на царя, значи са глупаци и не заслужават да бъдат на постовете си. Но правейки се на умници, държавните първенци всъщност се оказали най-големите глупаци и станали за посмешище. Най-умно от всички било едно наивно малко момченце, което се доверявало на собствените си виждания и дръзнало да обяви на всеослушание, че царят е гол.

Заседналият камион

Веднъж един камион заседнал в тунела под някакъв надлез, защото се оказал прекалено висок, за да мине. Полицията и служителите от пътната помощ пристигнали и започнали да опитват какво ли не, за да го измъкнат, но всичките им усилия оставали напразни. Всеки от експертите излизал с някакво свое предложение как да освободят камиона. Първо разтоварили част от стоката, която пренасял. Но това само влошило положението, защото, освободен от товара си, камионът олекнал, кабината и каросерията му се издигнали още повече и той се вклинил още по-здраво в тунела. Опитвали да го поместят с лостове и клинове. Форсирали двигателя. Накратко, опитали абсолютно всички методи, които хората обикновено използват, за да освободят заседнали коли и превозни средства. Но нашият камион проявявал забележително упорство и само се вклинявал още по-яко и по-яко.

Тогава към отчаяната група от експерти приближило шестгодишно момченце. То погледнало удивено огромните гуми на камиона, които се издигали високо над главата му. И предложило решението: да се изпусне малко въздух от гумите! Проблемът бил решен.

Забравете каквото „знаете“

Полицаите и хората от пътната помощ не могли да освободят камиона, защото „знаели“ прекалено много. А всичко, което им било известно за освобождаване на заседнали превозни средства и вклинени машинни части, все било свързано с теглене, изблъскване или отцепване чрез прилагане на физическа сили. По същия начин, както и в случая със заседналия камион, повечето от нашите проблеми само се влошават поради нещата, които вече сме научили и „знаем“. Едва когато успеем да откъснем вниманието си от натрупаните в главите ни стари знания и го насочим към онова, което действително забелязваме и усещаме, можем да стигнем до решението на голяма част от проблемите си.

Възможно е да ви звучи лесно, но всъщност е невероятно трудно. Когато започнат да отприщват образния си поток, повечето хора срещат големи затруднения да ограничат описанията си в рамките на своите сетивни възприятия „тук и сега“. Те масово проявяват склонност да пренебрегват първичните си усещания и да говорят абстрактно относно образите, които виждат. И всъщност описват онова, което знаят за тези образи, а не което действително възприемат посредством петте си сетива.

В следващите глави ще видим как отприщеният образен поток може да бъде използван, за да даде отговор на зададени му въпроси или за решаване на конкретни проблеми. Но при всички случаи, най-много образи се пораждат и се постига най-голям ефект тогава, когато хората насочват вниманието си към подробно, сетивно описание, а не към абстрактни тълкувания на образността.

„Сбъркани яйца, моля“

Веднъж си направих един по-скоро глупав експеримент, който обаче ми даде много храна за размисъл. Всичко започна един ден, докато си поръчвах закуска в ресторант. Казах на сервитьорката, че искам „сбъркани яйца“. Дори без да трепне с клепки, момичето ми донесе „бъркани яйца“, като изобщо не забеляза, че й бях поръчал нещо все пак малко по-екзотично.

Безкрайно заинтригуван, през следващите шест години периодично повтарях този експеримент при най-различни случаи, и най-вече, когато в ресторанта беше тихо, а английският на сервитьора бе много добър. При шейсет и два от моите осемдесет такива експеримента съответният човек изобщо не забеляза, че искам „сбъркани яйца“, въпреки че се стараех да давам поръчката си високо и пределно отчетливо.

Един мой приятел, който работеше в строго охраняван отдел на Пентагона, направи подобен експеримент. За да бъде допуснат от охраната до работното си място, той трябвало да носи на ревера си пропуск с неговото име и лична снимка. Веднъж приятелят ми нагънал една банкнота от пет долара така, че да се вижда само портретът на Абрахам Линкълн. После я пъхнал в пропуска си върху собствената си снимка. Безпрепятствено бил допуснат на работа. И въпреки че приятелят ми носил на ревера си същия пропуск и минавал покрай охраната по няколко пъти на ден в продължение на една година, нито един от охранителите, чиито смени се въртели непрекъснато, никога не забелязал нищо нередно.

Предопределено мислене

Тези най-груби експерименти отразяват действието на един принцип, нееднократно доказван в редица далеч по-сложни изследвания. Повсеместно и масово хората виждат и чуват точно и само онова, което очакват да видят и да чуят, дори ако то се различава от реалните им възприятия в момента. Психолозите наричат този феномен „предопределено мислене“, защото умът забелязва само онова, което му е зададено предварително, че трябва да улавя.

До известна степен предопределеното мислене е наистина необходимо и полезно съкращаване на мисловния процес. Никой няма време да долавя всяка сричка от всяка дума, която чува. Така че за сервитьорите е не само удобно, но и напълно естествено да предполагат, че клиентите им ще си поръчват яйца, приготвени по предварително известни начини.

И все пак, предопределеното мислене подхранва предразсъдъците и крайностите. Именно то внушава на някои хора фанатични убеждения от рода на: всички чернокожи са опасни, всички белокожи са расисти, всички мъже са грубияни, всички жени са истерични, всички демократи са безпринципни и разхайтени, всички републиканци са ограничени и тъпи. Предопределеното мислене замъглява възприятията и на учените и статистиците, които твърде често виждат в насъбраните данни само онова, което очакват и искат да видят.

Отприщването на образния поток помага на ума да се отърси от своята зависимост от предопределеното мислене. Колкото повече практикуваме този метод, толкова повече свикваме да се доверяваме и да разчитаме на реалните си възприятия и усещания в момента, а не на предразсъдъците си. Тоест, учим се да бъдем оригинални наблюдатели — хора, които забелязват и схващат, а не предполагат истината за нещата.

Бъдете оригинални наблюдатели

Само една крачка дели оригиналния наблюдател от гения. Ако насърчаваме децата (пък и възрастните също) свободно да задават въпроси и да търсят отговори, ще се удивим на тяхната естествена гениалност. В действителност всички деца са оригинални наблюдатели някъде докъм четиригодишната си възраст, когато започват да свикват да настройват умовете си на по-ниска степен на любопитство.

Отчасти именно това обяснява забележителната нестабилност на резултатите от тестовете за определяне на коефициент на интелигентност при деца под четири-пет годишна възраст. Възприето е да се смята, че при тях тези тестове са недостоверни, защото четиригодишно дете може един ден да набере 70 пункта, което е доста под определените стандарти за средна интелигентност, а на следващата седмица да се изяви като абсолютен гений с над 130 пункта. Преподавателите предпочитат да изчакат, докато детето се установи за по-продължително време на определено ниво (обикновено след шестгодишна възраст) и чак тогава да започнат да го тестват за интелигентност. За жалост, докъм това време повечето деца вече са научили, че да си оригинален наблюдател е лошо нещо и коефициентът им на интелигентност е в пълно съзвучие с тази идея.

Преодолейте лошата обратна връзка

В човешкия живот като цяло още дълго ще има лоша обратна връзка, а вероятно и винаги ще е така. Но щом не можем да я премахнем напълно, как бихме могли поне да я преодоляваме? Има хора, които успяват да превърнат киселите лимони в сладка лимонада. Те съумяват да използват самата лоша обратна връзка като стимул, за да станат още по-добри и по-оригинални наблюдатели.

Когато моят учител от шести клас реагира с възмущение на въпроса ми за справедливото разпределение на благата в обществото, той несъзнателно се опитваше да настрои ума ми за предопределено мислене. С обвинително-саркастичния си отговор искаше да внуши на мен и съучениците ми, че всички въпроси за социалната справедливост се вписват в една категория, наречена „комунизъм“, поради което не бива да бъдат повдигани. Но тъй като бях голям инат, аз се противопоставих на подобен тип обучение и реших да търся самостоятелно свои отговори.

И както впоследствие се оказа, в крайна сметка моята детска загриженост за равенството между хората определи кариерата ми. Това ме подтикна да следвам икономика и да развия у себе си дълбоко уважение към либерализма на истинския свободен пазар (нещо, което по онова време Америка тепърва щеше да развива). Пак този урок от детството ме накара да осъзная, че самоусъвършенстването посредством образование и ускорено обучение е истинският път за постигане на мечтаните достойнства и равна възможност за всички хора. Все същата детска загриженост ме подтикна после да завърша педагогика, като избера за тема на докторската си дисертация усъвършенстването на човешката интелигентност, а впоследствие и да посветя двайсет и пет години от живота си, за да разработя метода „Отприщване на образния поток“.

Следователно трябва да благодаря на моя учител от шести клас и неговата лоша обратна връзка, защото именно те ме ядосаха толкова много, че тръгнах да търся собствени отговори на въпросите си. Но все пак, повечето хора не са такива късметлии като мен. Възможно е обратната връзка, която са получили, да е била несравнимо по-лоша от моята, или да са били по-малко подготвени и не толкова склонни да нанесат ответен удар. Дори е възможно получената от тях обратна връзка да е била толкова невъобразимо ужасна, че дори вече да не си спомнят кога и как именно са престанали да бъдат оригинални наблюдатели.

Има ли начин да направим от киселите лимони сладка лимонада, дори години след като някаква изключително лоша обратна връзка е блокирала ума ни? Възможно ли е да се върнем назад и да оправим нещата, след като са тръгнали накриво? Да, възможно е. Моите проучвания върху трудовете на швейцарския биолог Жан Пиаже най-неочаквано ме отведоха до ключа за решаването на този проблем. Схемата на Пиаже за умственото развитие е прекрасно ръководство за това как да си служим с техниката за отприщване на образния поток, за да поправим с почти хирургическа прецизност нанесените в миналото поражения от лоша обратна връзка.

Схема на Жан Пиаже

Пиаже провежда наблюдения и изследвания на собствените си деца, за да определи нормалния път на умственото развитие още от най-ранна детска възраст. Той забелязал, че при детето силата на мисълта и на възприятията се развива, преминавайки през няколко ясно отличими етапа: сетивно-двигателен (от момента на раждането до осемнайсетмесечна възраст), предоперативен (до седемгодишна възраст), конкретно оперативен (от седем- до единайсетгодишна възраст) и формално оперативен (от единайсет- до петнайсетгодишна възраст). Разбира се, възрастовите периоди бележат известни специфични отклонения при всяко дете.

Децата преминават през тези етапи, като постепенно се включват в дълготрайни примки за обратна връзка със заобикалящия ги свят и се учат по метода на пробата и грешката. На ранния предоперативен етап, например при около три-четири годишни деца, Пиаже забелязал, че ако пред очите на детето напълните с вода ниска и широка стъклена чаша и после пресилете водата от нея в друга, висока и тънка чаша, въпреки че е проследило действията ви, то пак ще мисли, че във високата чаша има повече вода, защото нивото на течността в нея е по-високо. И дори ще се уплаши, ако понечите да пресипете водата обратно в ниската чаша, защото ще помисли, че ще прелее. Тоест, детето още не е наясно с принципа за запазване на количеството материя. Но след като минат няколко години, през които е натрупвало личен опит с течностите, в мозъка му ще се е образувала стабилна примка за обратна връзка и то вече ще е усвоило този важен принцип.

Пропуснати стъпки

Според Пиаже проблемите възникват, когато детето пропусне някои стъпки или дори цели етапи от процеса на нормалното умствено развитие, като заучи абстрактно различни концепции, вместо да стигне до тях интуитивно.

Ако например родителите и учителите се намесят в естественото протичане на процеса и накарат детето да наизусти правилото, че количеството вода не се променя, независимо от формата на чашата, създадената примка за обратна връзка ще е много по-слаба и по-неустойчива, отколкото при усвояване на този принцип чрез личен опит. Така детето ще пропусне една важна стъпка от съответния етап на умственото си развитие, поради което и всички последващи етапи ще се градят всъщност на нестабилна основа. От този момент нататък възприятията на това дете за самото него, за другите хора, за света и за вселената като цяло ще са накърнени и несигурни. А следователно и умственото му развитие в по-късни години ще бъде нарушено или изкривено.

Невъзможно е, разбира се — и дори е физически опасно — детето да учи всичко по метода на пробата и грешката. Затова пък нашата способност да се учим от грешките на другите е едно от нещата, които ни прави човешки същества. За целта обаче на детето трябва да бъде предоставена свобода и възможност да преоткрива различните принципи и концепции посредством творчески процес, наподобяващ този на техните първооткриватели. Макс Вертхаймер, основателят на гещалтовата психология, отбелязва, че когато децата схванат по метода на пробата и грешката скрития смисъл примерно на това, че повърхността на паралелепипеда е равна на основата по височината му, те не само запомнят формулата много по-лесно и по-трайно, отколкото ако я получат и назубрят наготово, но впоследствие с лекота ще откриват самостоятелно как да изчисляват повърхността и на различни други геометрични фигури.

Поради тази причина Пиаже бил дълбоко разтревожен, когато започнали да използват неговите теоретични разработки като оправдание за въвеждането на свръхнатоварени образователни програми, при които децата били бомбардирани с купища непоследователна информация от всички области на науката, вместо да им бъде позволено да научават различните принципи и концепции от личен опит, в техния естествен за детското развитие ред.

Хипнотична регресия

В моята докторска дисертация относно повишаването на човешката интелигентност, която публикувах през 1972 година, защитавах и тезата, че е възможно хората да се върнат назад и да изправят подобни слабости и пропуски в последователността на своето обучение посредством хипнотична регресия. Опитният хипнотизатор е в състояние да върне съответния човек назад в миналото му, до нарушилия интелектуалното му развитие критичен момент, и да му помогне да намери някое обогатяващо изживяване, чрез което да преоткрие отново именно онази ключова концепция, заучена неправилно или не навреме.

Но тъй като подобен тип хипноза е трудна и скъпа, си дадох сметка, че от нея могат да се възползват само малцина привилегировани. Затова изоставих тази идея и в продължение на осемнайсет години не работих по нея. После обаче, през март на 1990 година, се случи нещо, което промени коренно вижданията ми по този въпрос. По време на работа с група за отприщване на образния поток си направих един експеримент. Първо, за около една минута, представих накратко пред участниците схемата на Пиаже за последователността на интелектуалното развитие, за която говорихме по-горе. После ги приканих да позволят на образния си поток да ги отведе назад, към някой критичен момент от тяхното собствено умствено развитие в детството или дори в бебешката им възраст. Предполагах, че подсъзнателният ум ще знае кой е този ключов момент, дори ако няма съзнателен спомен за него.

Помолих участниците в експеримента да описват на партньорите си абсолютно всеки образ, който се породи в съзнанието им, независимо че на пръв поглед може и да не се вписва в схемата на Пиаже. После, тръгвайки от всеки появил се образ, те трябваше да се отпуснат и да позволят на изживяванията си да се прелеят в свободно протичаща фантазия. Приканих ги неизменно да подхранват у себе си убеждението, че тя ги обогатява, като същевременно и те самите също да я обогатяват чрез полета на въображението си.

Без нито едно изключение абсолютно всеки участник успяваше да стигне съвсем точно до някой критичен за неговото умствено развитие епизод от най-ранното детство и да го пресътвори и обогати посредством своята мисловна образност. После хората се придвижваха постепенно и последователно към следващи ключови моменти и чрез образните си възприятия повтаряха същия обогатяващ умственото им развитие процес, докато най-сетне стигнеха отново до настоящето.

Разбира се, необходимо е в бъдеще да бъдат продължени тези и други подобни изследвания, за да се разкрие до каква степен работата по преодоляване на допуснати в миналото грешки и пропуски влияе върху човешката интелигентност, но нейният благотворен ефект върху умствената дейност на хората, прилагащи тази техника по време на моите семинари, е неоспорим. И е безкрайно удивително с каква лекота и колко бързо те си припомняха същностно важни за развитието им епизоди от детството, за много от които бяха отдавна забравили. Обикновено подобна хипермнезия (извличане на подробни и ярки спомени от най-ранно детство) може да бъде осъществена посредством дълбока и твърде скъпа хипнотична терапия. Но ето че отприщването на образния поток я осигурява безплатно, без изобщо да има нужда от каквато и да било хипноза.

Предупреждение!

Паметта все още е един от най-неизследваните и най-изплъзващите се феномени на мозъчната дейност. Експериментите на психоложката Елизабет Лофтус разкриват, че поне 25% от хората лесно могат да бъдат накарани да си „спомнят“ изживявания, каквито никога не са имали.

По чиста случайност Лофтус открива, че тя самата попада в тези 25%. Когато била четирийсет и четири годишна, неин чичо й казал, че именно тя открила тялото на майка си, която се била удавила в плувен басейн преди трийсет години. „Скоро след това спомените ми започнаха постепенно да се възвръщат — разказва Лофтус в списание «Сайколоджи тудей». — Виждах тялото на майка ми, облечено в нощница, да се носи по повърхността на басейна с лицето надолу… Спомних си как започнах да пищя. Отново видях полицейските коли, с техните припламващи светлини. В разстояние на три дена спомените ми станаха все повече и все по-ясни.“

После обаче брат й казал, че възрастният им чичо се е объркал. Оказало се, че леля им Пърл открила тялото, а не Елизабет. В действителност тя изобщо не го била видяла.

„Останах безкрайно удивена от факта колко малко може да се вярва дори на такъв по начало крайно скептичен ум като моя“, пише Лофтус.

По-долу ви запознавам с някои упражнения, които ще ви помогнат да си спомните и да обогатите ключови моменти от умственото си развитие. Но трябва да ви предупредя, че е невъзможно да се каже със сигурност дали събудените спомени са реални, отчасти реални или изцяло символични и метафорични. Така че не им се доверявайте сляпо, а ги проверете. Важното в случая е, че независимо какви ще се окажат спомените ви, те са от значение и крият някакъв същностен смисъл за вас, а вашето подсъзнание ви ги предоставя в полезна и податлива за изследване и за проверка форма.

Отприщването на образния поток не е хипнотично

Въпреки че съм добре обучен и трениран хипнотизатор, аз лично отдавна съм отхвърлил хипнозата като помощно средство — за обучение и за развитие на интелекта — не само защото този метод е твърде скъп, но и защото предоставя на хипнотизатора твърде много власт, с която той прекалено лесно може да злоупотреби. Именно поради това разработих техниката за отприщване на образния поток като нехипнотична алтернатива. При нея човекът, който я прилага, е в пълно съзнание през цялото време, има цялостен контрол над процеса и е дотолкова податлив на чужди внушения, колкото и когато си мечтае за нещо, вървейки по улицата.

И все пак, когато премахнем задръжките и бариерите пред спомените си, често може да се стигне до непредсказуеми ефекти. Ето защо не препоръчвам на хора, склонни към халюцинации, силно депресирани или с психически отклонения, да практикуват тази техника, без край тях да има добре обучен за прилагането й друг човек.

Предупреждение относно терапевтите

Ако по време на отприщването на образния поток в съзнанието ви изплува някой особено мъчителен и болезнен за вас спомен, настоятелно ви препоръчвам да го обсъдите с лицензиран терапевт. Но дори тогава подберете внимателно специалиста, към когото ще се обърнете. През последните няколко години с помощта на регресивната хипноза милиони хора успяха да си спомнят травматични изживявания от миналото, включително не само сексуални насилия в детството, но и мъчения по време на сатанински ритуали, отвличания от извънземни и прераждания. Няма да изказвам предположения кои или колко от тези изживявания наистина са се случили, но изследванията на Лофтус сочат, че поне при 25% от хората става дума за въображаеми спомени (възможно е този процент да е дори по-голям, тъй като подобни терапии обикновено привличат хора от по-податлив на внушения личностен тип).

Преди няколко години един трезвомислещ и уважаван преподавател се развел, след като някакъв психотерапевт, практикуващ регресивна хипноза, внушил на жена му убеждението, че в минал живот той я бил насилвал в детската й възраст. Не съм аз човекът, който ще каже дали този спомен е реален или дори възможен, но разводът ми се струва прекалено силна реакция, като се има предвид естеството на доказателствата за вина на съпруга.

Накратко, ако ви се налага да потърсите терапевтична помощ, направете всичко възможно, за да откриете лицензиран специалист с отговорно отношение към използването и границите при събуждането на спомените посредством регресивна хипноза. Терапевт, който ви насърчава и дори ви подтиква да вярвате сляпо на достоверността на подобни спомени, не ви прави добра услуга.

Важно е да имате предвид, че при използването на описаната по-долу техника „Подобрение на познавателната структура“, целим да открием не толкова истински спомени, а по-скоро ключ или указател за миналото ви развитие, колкото и метафоричен или символичен да е той. Подобни прозрения са придружени от реални и разпознаваеми спомени също толкова често, колкото и от въображаеми.

Техника „Подобрение на познавателната структура“

Нека сега преминем към начина за прилагане на техниката за разширяване на обратната връзка. Както вече казахме, целта ни е да извлечем от подсъзнанието и да обогатим спомените си за това, което Абрахам Маслов нарича „ключови изживявания на обучението“. Тази техника за отприщване на образния поток с разширяване на обратната връзка се нарича „подобрение на познавателната структура“. Но не преминавайте към нея, преди да сте усвоили изтънко основните техники за отприщване на образния поток и да сте ги практикували достатъчно дълго, за да сте напълно уверени, че ги владеете добре.

1. Позволете на вече овладения си отприщен образен поток да ви върне назад към някой ранен ключов момент от интелектуалното ви развитие.

2. Описвайте високо на глас, пред партньор или касетофон, всичко, което се мерне пред умствения ви взор. Оставете мисловната си образност да протича свободно.

3. Позволете на вече изградените си способности (да отприщвате образния си поток) да създадат вместо вас най-ефективното и подходящо изживяване, което би могло да обогати разбиранията ви относно избрания ключов момент от миналото. Продължавайте да описвате на глас пътя, по който постигате и изживявате този обогатен познавателен момент от миналото.

4. Позволете на вече изградените си способности за отприщване на образния си поток да ви поведат напред във времето, от този най-ранен ключов спомен към следващите ключови моменти от умственото ви развитие, произтичащи пряко от него.

5. Последователно обогатявайте всеки от тези спомени, като ги описвате възможно най-подробно и най-конкретно, включвайки всички различни нюанси, предоставени от петте ви сетива.

6. Продължавайте процеса, докато не стигнете до настоящия момент.

7. Отделете поне няколко минути, за да опишете най-подробно, пред партньора или касетофона, специфичните подобрения, които имате усещането, че тази серия от обогатяващи познанието упражнения е оказала върху настоящите ви разбирания и възприятия за нещата.

При работата с паметта и спомените има различни начини за използване на образния поток. Подобрението на познавателната структура е само един от тях. Образният поток може да ви помогне да правите преговор и да извличате допълнително съдържание от уроци, лекции, разговори или от почти всеки друг тип възприятия, независимо дали сте ги изживели преди години или само преди пет минути.

Техниката, която използвам за такива случаи, се нарича „Незабавно преиграване“. За да ви стане ясно откъде идва името й, припомнете си как при предаванията на мачовете по телевизията, при гол или друго интересно положение телеоператорът веднага пуска запис с повторение на разигралата се ситуация. Тази техника е разработена за първи път от д-р Реймънд Камерън, който всъщност и привлече вниманието ми към нея.

Леко преработих и започнах да прилагам техниката „Незабавно преиграване“ съобразно теорията и практиката на отприщването на образния поток. Макар да вярвам, че съм подобрил и разширил нейната ефективност, поемам изцяло отговорност за евентуалните недостатъци на техниката такава, каквато я представям тук.

Подберете изживяването

При незабавното преиграване, за разлика от техниката за подобрение на познавателната структура, вие сами избирате кое ваше изживяване да бъде преповторено. Възможно е примерно просто да искате да вникнете по-дълбоко в разговор, който сте провели с даден човек. Или наскоро сте участвали в някакъв семинар или курс и сега подозирате, че в лекциите е имало повече смислова информация, отколкото сте успели да възприемете на съзнателно ниво. Или пък сте имали възможност да общувате за съвсем кратко с някоя забележителна личност във вашата сфера на работа и интереси и сега желаете да се насладите по-дълго на този момент. А може би сте спортист, който иска да преразгледа играта си от последното свое състезание. Техниката „Незабавно преиграване“ може да ви помогне в тези и в много други ситуации. Чрез нея имате възможност да извлечете цялото необходимо ви съдържание от дадено преживяване също толкова успешно и удобно, колкото и ако го имахте записано на видеокасета, за да го гледате винаги, когато пожелаете.

След като усвоите и започнете да прилагате уверено техниката „Незабавно преиграване“, ще забележите как всяко събитие, което преразглеждате чрез нея, независимо колко е обичайно или банално, придобива нови, по-дълбоки и по-богати измерения, с често неочакван и изненадващ за вас смисъл. Когато преигравате някоя лекция или семинар може да извлечете прозрения и заключения, за които дори съответният преподавател или лектор не са си давали ясена сметка на съзнателно ниво.

Техниката „Незабавно преиграване“ стимулира начина, по който наистина гениалният ум възприема света, като извлича и от най-обикновените ситуации скритите в тях смисъл, значение, метафори и глъбини. Когато преигравате някое преживяване посредством отприщването на образния поток, то е все едно да наблюдавате великолепен залез над океана, с невероятни и пищни багри, след като до този момент цял живот сте били слепи за цветовете.

Направете от киселите лимони сладка лимонада

Както и при подобрението на познавателната структура, не всички изживявания, които подбирате за незабавно преиграване, ще са приятни. Но с тази техника можете да направите от киселите лимони сладка лимонада, като превръщате дори най-притеснителните, най-отчайващите или изпълващи ви с гняв епизоди в обективни и полезни за вас уроци, които да осмислите и преобразите във въображението си.

Добре е да прилагате техниката „Незабавно преиграване“ колкото е възможно по-скоро след избраната от вас ситуация. Разбира се, „колкото е възможно по-скоро“ може да означава и няколко години след събитието, ако сте решили да се върнете по-назад в миналото си. Използвайте партньор или касетофон. Ако решите да работите с партньор, е добре — но не и от решаващо значение — да поканите да ви съдейства човек, който е изживял същото събитие.

Когато прилагате техниката „Незабавно преиграване“ за пръв път, е добре да подберете ключови за обучението ви изживявания, чиито смисъл и значение са ви пределно ясни. Успехът, постигнат при тяхното преиграване, ще подобри и ще подсили умственото отреагирване, което пък впоследствие ще ви помогне да извличате по-умело и по-точно скрития смисъл от други, не толкова забележителни ситуации, чието значение и поуки са се изплъзнали от съзнателните ви възприятия.

Начин за прилагане на „Незабавно преиграване“

Представете си, че сте астронавт, току-що завърнал се от някоя екзотична мисия. Сега ви се налага да опишете най-подробно абсолютно всичко, случило се по време на експедицията, за да могат учените да го проучат и анализират.

1. Затворете очи и се отпуснете посредством техниката „Кадифено-гальовно дишане“.

2. Извикайте в съзнанието си конкретен спомен за избраното от вас събитие.

3. Започнете да го описвате пред партньора или касетофона, последователно и най-подробно, така, сякаш всичко става наистина и в момента. Следвайте правилата за описание при отприщване на образния поток. Тоест, говорете в сегашно време и използвайте всичките си сетива, за да опишете богато и най-дребната подробност, и най-лекия сетивен нюанс. Партньорът ви трябва да ограничи до минимум направляването.

4. През първите четири-пет минути на описанието се придържайте към сетивните си впечатления за мястото, за преподавателя или ключовата личност в дадената ситуация, за евентуалните други участници в нея, за протичащото действие, за чувствата си или дори за усещането на собственото си тяло. Както и при описанието на обичайното отприщване на образния поток, и тук също не бива да се колебаете, ако почувствате необходимост да поукрасите нещата, стига това да поддържа потока на образите.

5. Когато затвърдите сетивната атмосфера и среда съвсем ясно, започнете постепенно да се откривате за по-абстрактни прозрения. Свободно коментирайте и правете преценки за протичащото действие. Изобщо не мислете дали те ще са умни или коректни — щом са изплували в ума ви, значи са от значение.

6. Скоро образите могат да започнат да се променят или да се изкривяват по неочакван и дори странен начин. Възможно е да бъдат заменени от изцяло нови образи, които на пръв поглед да ви се сторят несвързани с основната картина. Тези нови или променени образи всъщност са рефлексивен отговор, изплувал в съзнанието ви от по-широките подсъзнателни области на ума ви. Те представят символично някое жизненоважно прозрение относно преиграваната ситуация. В тях се съдържа някакво послание във връзка с избраното от вас изживяване. Ако упорито продължите да следвате вашия вече отприщен образен поток, техният скрит смисъл изведнъж ще просветне в съзнанието ви, в едно всеобхватно прозрение, което Абрахам Маслов нарича ефект „Ахаа!“

7. Продължавайте да описвате нахлуващите в съзнанието ви все нови и нови образи в рамките на десет-трийсет минути, или докато постигнете отчетливо изживяване на ефекта „Ахаа!“

Най-добрите идеи идват последни

При творческата техника, позната под името „Гимнастика на ума“, участниците са приканени да нахвърлят свободно всякакви идеи и хрумвания, без да ги е грижа дали са добри, смислени, уместни или полезни за съответния случай. Обикновено най-добрите идеи се пораждат към края на сесията за гимнастика на ума, тоест след като участниците вече са се отпуснали напълно, освободили са се от задръжките си и са позволили и на своите най-потиснати и неуловими възприятия и усещания да се включат в играта.

По подобен начин незабавното преиграване става все по-добро и по-ефективно, колкото повече напредвате в „отгръщането“ на пластовете в избраното от вас изживяване. Обикновено смисълът и прозренията, до които ще стигнете най-накрая, имат най-голяма стойност.

Между 10 и 30 минути дневно

Ако практикувате „Незабавно преиграване“ между десет и трийсет минути дневно, след период от около десет-двайсет дни ще забележите, че тази техника е започнала да оказва дълбоко въздействие върху всички сфери на живота ви и върху силата на възприятията и на прозренията ви. От хилядолетия човешките същества са желали страстно да им бъде даден шанс да поправят допуснатите в миналото грешки и да извличат повече поуки и смисъл от онези редки в живота върхови моменти, които неизменно възникват съвсем случайно и отлитат твърде бързо. Техниката „Незабавно преиграване“ предлага нещо много близко до подобна възможност.

Както вече видяхме, интелектуалното развитие на човека се подхранва от примката за обратна връзка — една безкрайна прогресия от изяви и отговор на изявите, от проби и грешки. Техниката за незабавното преиграване посредством отприщване на образния поток ви предоставя възможност да се връщате отново и отново към една или друга примка за обратна връзка, докато най-сетне не я заплетете правилно.

Пета глава

Ефектът „Изненада!“

След дълъг ден, прекаран на бюрото в напразни опити да изведе една отдавна интригуваща го химическа формула, Фридрих Аугуст Кекуле се почувствал напълно отчаян. „Просто нищо не излизаше — разказва по-късно немският химик. — Умът ми се рееше някъде другаде.“

Кекуле преместил стола си по-близо до камината и се загледал в играещите пламъци. Дълго размислял над бензоловата молекула, чийто точен строеж непрекъснато му убягвал. „По едно време — продължава разказа си той — изпаднах в нещо като полусън.“ И до ден днешен научният фолклор пази спомен за станалото впоследствие като за велик момент — и за огромна загадка — в историята на науката.

Както си дремел в своя „полусън“, ученият видял в огъня да играят фантастични форми и най-различни молекулни решетки. „Атомите се подреждаха пред очите ми — пише той. — Образуваха дълги редици, които се сплитаха и извиваха като змии.“ Изведнъж нещо в непрестанното им движение стреснало Кекуле. „Я, какво беше това?! Една от змиите захапа собствената си опашка и образът се завъртя високомерно пред очите ми. Сякаш ме заслепи ярък лъч светлина и се събудих.“

В мига на събуждането Кекуле осъзнал, че неговото подсъзнание му било дало ключа към разгадаването на строежа на бензоловата молекула. Прекарал остатъка от нощта в разработване на формулата. Скоро след това, в 1865 година, той оповестил, че бензоловата молекула представлява затворен шестоъгълен пръстен, образуван от шест въглеродни атома — точно с формата на змията, която бил видял в полусън.

„Я, какво беше това?!“

Подобни видения са често срещано явление в света на науката, Но на какво се дължат и откъде извират те? Според постулатите на чисто научния мисловен модел новите теории би трябвало да се пораждат в умовете на учените постепенно, в резултат на последователно натрупване на данни, анализ, заключения, проби и грешки. В действителност обаче откритията твърде често се появяват изведнъж, сякаш от нищото, проблясват неочаквано като лятна светкавица.

„Я, какво беше това?!“, възкликва Кекуле, безкрайно учуден да види в играещите пламъци на огъня как една змия от атоми захапва опашката си. Неочакваната и изненадваща поява на това видение е най-верният показател за неговата гениалност. Само ако успеят да изненадат ума ни и да нахлуят в него изневиделица, оригиналните идеи могат да се промъкнат през строгата цензура на нашия мисловен „редактор“. Ако някоя идея не е изненадваща за нас самите, тя вероятно изобщо не е чак толкова блестяща.

Наричам този феномен ефект „Изненада!“

Заглушете Заглушителя

Още в Първа глава се запознахме с понятието „заглушител“ — механизмът, скрит в човешкия мозък, който обикновено потиска оригиналните мисли. Почти като негов синоним се използва и определението „редактор“.

Редакторът е функция най-вече на лявото мозъчно полукълбо, чиито естествени начини на изява са езикът, логиката и анализът. Но пък гениалните и оригинални творчески прозрения избликват от дясното мозъчно полукълбо. И така, когато се сблъска с някоя новаторска идея, левият ни ум започва да я преценява, критикува, цензурира и редактира съобразно общоприетите схващания на традиционния „здрав разум“. Редакторът заглушава прозрението на десния ни ум с въпроси от рода на „Смислено ли звучи тази идея?“, „Съществува ли такъв прецедент?“ или дори „Какво ще си помислят за мен колегите ми, ако изкажа подобен възглед?“

Следователно, трябва да се научим да заобикаляме прекалено трезвомислещия си и твърде критикарски настроен ляв ум. Тоест, трябва да заглушаваме Заглушителя, за да позволим на прозренията на десния ни ум да нахлуват безпрепятствено в съзнанието ни.

Ляв ум, десен ум

Във връзка с този въпрос трябва да спомена няколко думи относно терминологията. По принцип казваме, че лявото мозъчно полукълбо управлява езика, логиката и аналитичното мислене, а дясното мозъчно полукълбо — въображението, творчеството, интуитивните прозрения и разпознаването на сетивните възприятия. Но понастоящем повечето изследователи признават, че в действителност двете полукълба споделят голяма част от мозъчните функции. Например редица експерименти разкриват, че отговорното за зрителните възприятия дясно мозъчно полукълбо всъщност не може да изгради цялостен образ, ако в процеса не се включи и лявото мозъчно полукълбо. И все пак, занапред ще продължим да използваме традиционно възприетите термини, като най-общо казано точни метафори за дейността на тези две противоположни части на мозъка, отговорни за творчеството и за преценките.

Излишно е да казваме, че всички идеи съвсем естествено трябва да бъдат подлагани на преценка и критичен анализ, ако искаме да ни бъдат от практическа полза. Както ще обсъдим по-подробно в Четиринайсета глава, творчеството и анализът всъщност са двете страни на един и същ процес. Те обаче трябва да бъдат прилагани последователно, една след друга. Можем да ги използваме едновременно толкова, колкото и да смесим вода с олио. В Четиринайсета глава ще разгледаме различни техники за пряко фокусиране към проблеми на логиката, тоест на лявото мозъчно полукълбо. Докато описаният тук ефект „Изненада!“ има за цел да „отключва“ моменти, посветени на чисто творческата дейност на мозъка.

Осигурете пространство „Изненада!“

Един от най-добрите начини за заглушаване на Заглушителя е да осигурим на мозъка си така нареченото пространство „Изненада!“. Това е един вид психологически пусто пространство, което „залагаме“ в ума си, за да привлечем към него изненадващи послания от страна на дясното мозъчно полукълбо — така, както залагаме хранилки за птичките.

Кекуле осигурява на своя ум пространство „Изненада!“, като потъва в полусън, тоест до известна степен изключва будното си съзнание. И много скоро след като разчиства в ума си простор за изненади, Кекуле наистина бива изненадан.

Буквално всички описани в тази книга техники за стимулиране на въображението имат за цел да ви помогнат да осигурите на ума си пространство „Изненада!“ — достатъчно обширно и необременено от съзнателни мисли, където да могат да се излеят придошлите от подсъзнанието ви нови възприятия и прозрения.

Проблемът с насочената образност

През последните години методът за мотивиране и мобилизиране на хората посредством външно ръководство или насочване на мисловната образност стана твърде популярен, масово използван от учители, спортни треньори, корпоративни консултанти и дори лекари. Той наподобява метода „Отприщване на образния поток“ по това, че участниците затварят очи и проследяват процесия от въображаеми картини. Но при техниката „Насочена мисловна образност“ ръководителят на процеса ви казва точно какви образи трябва да извиквате пред вътрешния си взор. Например лекарят може да насочи болния от рак пациент да си представи как белите кръвни телца в организма му атакуват раковите клетки, настанили се в някоя специфично определена част от тялото. Или корпоративният консултант по продажбите може да насочи участниците в неговия семинар да си представят как сключват голяма сделка. Спортният треньор може да насочи гимнастика да си представи как изпълнява перфектно някое салто.

Насочването на въображението е доказано ефективен метод за мотивиране и мобилизиране на хората — на техните таланти, на увереността в собствените им сили, на положителните им емоции и дори на имунната им система за борба с едно или друго заболяване. Но този метод е почти напълно безполезен като стимул за творческо решаване на проблемите. И това е така, защото му липсва елементът „непредсказуемост“. Няма как да бъдете изненадани от някоя оригинална идея, ако не сте й осигурили свободно пространство „Изненада!“, където тя да се появи.

Гимнастика на ума

През 1938 година рекламният лъв Алекс Ф. Озбърн наложил в своята фирма използването на една съвършено нова техника за „раждане“ на оригинални идеи, която служителите му бързо-бързо кръстили „Гимнастика на ума“. По време на „гимнастическите“ срещи, шефът им ги приканвал да изказват на глас абсолютно всички идеи, които им идвали наум, дори най-налудничавите и привидно глупави хрумвания. Никому не било позволено да отрича или да критикува чиято и да е чужда идея. Всички хрумвания били записвани прилежно, без каквито и да било коментари. След приключването на заниманието била насрочвана следваща среща, когато вече всички идеи били подлагали на щателна преценка.

Служителите от фирмата били буквално потресени от стойността и оригиналността на прозренията, хрумнали им сякаш изневиделица по време на тези срещи за гимнастика на ума. Всъщност по този начин Озбърн създавал групово пространство „Изненада!“. Техниката се оказала толкова успешна и печеливша, че през петдесетте години вече се прилагала масово на корпоративните съвещания из цяла Америка, като славата й продължава и до ден-днешен.

„Отхвърляш прекалено скоро и потискаш прекалено строго“

За тази техника Озбърн бил отчасти вдъхновен и от едно писмо на Фридрих Шилер, написано през 1788 година по повод оплакванията на негов приятел, че му е трудно да „ражда“ непрекъснато свежи идеи, по които да твори.

„Причината за твоите затруднения е в това, че интелектът ти издига бариери пред въображението — пише поетът, — поради което ти започваш да отхвърляш прекалено скоро и да потискаш прекалено строго всичките си по-необичайни хрумвания.“ По-нататък в писмото си Шилер настойчиво подчертава, че „ако интелектът се вторачва твърде отблизо в прииждащите към бариерите идеи, това спъва творческата работа на ума.“

Ето защо поетът препоръчва на приятеля си да позволи на въображението си да го залива свободно и безпрепятствено с всякакви хрумвания, а да отложи критичната им преценка за по-късно. „Струва ми се, че за да може умът да се прояви творчески, строгият интелект трябва да оттегли своите стражи от бариерите и да остави идеите да нахлуват в безредие през тях, а едва когато потокът им пресекне, да се заеме да огледа критично струпалото се множество.“

Всъщност Шилер говори за осигуряване на пространство „Изненада!“. Ако още в зараждането на някое хрумване или прозрение започнем да се питаме дали идеята ни е практична и смислена, тя вече е редактирана или дори напълно заглушена, защото при появата си най-блестящите хрумвания често изглеждат „откачени“. Никога не бива да се съобразяваме нито със собствените си привични съждения, нито с чуждите мнения, докато предварително не сме осигурили простор за изява на гения вътре в нас и не сме позволили на творческата си мисъл да огледа съответния проблем от всички възможни ъгли.

Алекс Озбърн нарича този метод „Принцип на отложения критичен поглед“.

Мнозина от гениите в човешката история са стигали на пръв поглед до крайност в придържането си към принципа на отложения критичен поглед. Например Абрахам Линкълн напълно пренебрегвал всички критики, отправени му от страна на печата.

„По принцип — казва той в една своя реч от 1865 година, — аз изобщо не чета репортажите с нападки срещу мен, защото не желая да поемам риска евентуално да бъда провокиран от тях до такава степен, че да не съм в състояние да им отговоря по подходящ начин.“

Мнозина учени не биха предприели каквото и да било изследване, ако предварително не са изчели абсолютно всичко, писано от техните колеги по въпроса. Докато Алберт Айнщайн скандализира научния свят с това, че изобщо не се допитва до вече съществуващата литература по интересуващия го въпрос.

„Възможно е — пише Айнщайн в увода към една своя статия от 1906 година — други автори вече да са изяснили отчасти въпросите, които разработвам тук. Но все пак, тъй като аз ги разглеждам от съвършено нова гледна точка, реших че може и да си спестя ровенето в наличната литература, което щеше да ми отнеме много време и да отвлече вниманието ми.“

Физикът К. П. Сноу се удивлява, че в прочутата статия от 1905 година, с която Айнщайн запознава научната общественост с основите на своята „Специална теория на относителността“, няма „никакви препратки“ и не се цитират „никакви авторитетни имена на специалисти в тази област…, а при все това той сякаш извежда странните си изводи с пълна увереност и с огромна лекота. Изглежда така, като че ли е стигнал до своите заключения единствено по пътя на собствената си мисъл, без странична помощ и подкрепа и без да се вслушва в чиито и да било чужди мнения.“

В това отношение Майкъл Фарадей е още по-краен дори от Айнщайн. Този изобретател, когото мнозина наричат най-великия експериментатор в човешката история, често отричал очевидните резултати дори от собствените си експерименти, когато те били в разрез с въображението му.

„Ако Фарадей си беше наумил някаква своя си теория, заинатяваше се да я докаже на всяка цена — разказва негов съвременник, цитиран от Томас Уест. — Той провеждаше експериментите си отново и отново, често години наред, въпреки повече от категорично неуспешните резултати. И най-сетне успяваше!“

Ако обаче Фарадей беше възприемал реалистично и бе гледал критично на провалите си, неминуемо е щял да изостави някои от най-великите си открития миг преди да успее.

Не отлагайте редактирането — изключете го напълно!

Принципът на Озбърн за отложения критичен поглед е залегнал в сърцевината на буквално всяка използвана в днешно време техника за творческо решаване на проблеми. За жалост обаче, той има и един сериозен недостатък — просто е невъзможно да отложим критичната си преценка. И това е така, защото общоприетото традиционно мислене владее ума ни, без да го забелязваме, поради което не сме и в състояние да упражняваме съзнателен контрол над него. И най-лекият полъх на самосъмнение е достатъчен, за да парализира напълно творческия ни ум. Невъзможно е да преодоляваме критичността си единствено чрез сила на волята.

Поради тази причина техниките, залагащи на волево отлагане на критичната преценка, винаги ще се струват някак неудовлетворителни на онези от нас, които все още не са привикнали за разлика от Айнщайн, Фарадей или Линкълн — да го постигат автоматично, изцяло на подсъзнателно ниво.

Единственият сигурен начин да се преодолее спъващата творчеството намеса на Заглушителя/Редактора е той да бъде изключен напълно (временно, разбира се). Това може да бъде постигнато по няколко съвсем простички и практични начина. По-долу ви запознавам с някои от тях.

Гай Юлий Цезар е един от най-великите военни гении в човешката история. Той е печелил битките си благодарение на един принцип, наричан от него ccleritas — скорост. Цезар винаги успявал да изненада врага си, пристигайки на бойното поле дни, а често и седмици преди момента, когато са го очаквали — дори ако за целта е трябвало да хвърли войските си в бърз и тежък поход през дълбоки снегове. Когато едно галско племе, наречено битуриги, се опълчило срещу Рим, Цезар ги нападнал толкова изненадващо, че сварил разбунтувалите се гали „да си орат нивите без ни най-малко притеснение.“

Пионерът на ускореното обучение в Япония, д-р Макото Шичида, използва една техника, наподобяваща военната тактика на Цезар, за да „надхитри“ спъващите ученето бариери в ума. Проведените от него изследвания разкриват, че когато в ума навлиза високоскоростен поток от факти, те успяват да минат напряко, заобикаляйки по-бавно действащото ляво мозъчно полукълбо. Левият ум възприема думите или фразите последователно, една по една. Но човек може да научи един чужд език, да прочете книга или да „погълне“ формули от висшата математика стотици пъти по-бързо. Шичида открива, че трикът е в това да захранвате с факти ума си с такава скорост, че съзнанието ви да не насмогва да следва техния бурно прииждащ поток.

Фактор на обратната връзка

Когато един влак напуска бавно гарата, а по съседния коловоз друг влак приближава също толкова бавно, застаналият до прозореца на първия влак пътник ще има впечатлението, че двата влака профучават един покрай друг с двойно по-голяма от реалната им скорост. В действителност тази по-висока скорост не е само илюзия. По отношение един на друг двата влака се движат наистина твърде бързо — това би станало дори прекалено очевидно, ако приближават един срещу друг, по един и същ коловоз, и се сблъскат челно.

Подобен ефект се наблюдава и при отприщването на образния поток. Откъм десния ум в съзнанието ви нахлува поток от мултисензорни възприятия. Същевременно реката на словесното описание напуска съзнанието през устата ви и се влива през ушите ви обратно в мозъка, в една постоянна примка за обратна връзка. Когато тези две силни течения прелитат едно покрай друго и се вливат в тесния, 126 битов канал на вашето съзнателно внимание, резултатът е бушуващ хаос — също толкова вихрен, колкото и във водния басейн в подножието на Ниагарския водопад.

По този начин прилагаме в действие принципа на скоростта, без всъщност да ни се налага да мислим високоскоростно. В процеса на отприщването на образния поток ние говорим, слушаме и генерираме образи с нормална скорост, но същевременно умственото ни свръхнатоварване е толкова голямо, колкото и когато се опитваме съзнателно да разберем смисъла на думите на някой много бързо говорещ футболен коментатор. Провежданите в продължение на осемдесет години различни психологически проучвания твърдо доказват, че подобен род умствено свръхнатоварване разчиства пътя за пораждането на оригинални идеи.

Стремежът на мозъка към ред

Преди осемдесет години повечето психолози са смятали, че хората изграждат възприятията си в строго определен ред, наслагвайки частичките входяща в мозъка им сетивна информация така, както детето строи кула от дървени кубчета.

През 1912 година немският психолог Макс Вертхаймер си задава следния въпрос: „Защо филмовите зрители възприемат развиващото се на екрана действие съвсем като на живо — тоест, като последователно и гладко протичащи движения? Та нали в крайна сметка те всъщност гледат не друго, а единствено прожектирани в бърза последователност наставени статично заснети кадри!“

Вертхаймер стига до заключението, че посредством илюзията за привидно движение, мозъкът ни се опитва да се нагоди към инак неразгадаемия пълен хаос от хиляди преминаващи през него за частици от секундата неподвижни кадри. Вертхаймер уподобява човешкия мозък на хомеостатичен (тоест стремящ се към установяване на стабилна структура) механизъм, който неизменно и упорито се стреми да постигне равновесие в един свят на влудяващо безредие. Всеки път, щом мозъкът бъде изваден от равновесие посредством буен прилив на хаотични и объркващи го възприятия, той бърза да си го възстанови, като ги групира и организира съобразно възможно най-простия gestalt, предоставен му от вече наличната в него информация. (Използваният от Вертхаймер термин gestalt, в смисъл на шаблонен модел — било в мисленето, било в поведението, — заляга в основата на създадената и разработена от него психотерапевтична теория и практика, така наречената гещалтова терапия, широко прилагана и до ден-днешен.)

Хармония, родена от хаоса

Буквално всеки прекрасен и мелодичен звук в изпълнението на симфоничния оркестър се дължи на един феномен, познат като „прави звукови вълни“. Това са звукови трептения, чиито вълни се разнасят в пространството привидно съвършено устойчиви и невъзпрепятствани от нищо, макар че всъщност са резултат от сблъсъка и взаимодействието на различни вълнови потоци, непрестанно наслагващи се и преливащи един в друг.

Такава хармонична и чиста права звукова вълна може да бъде породена например от чукчето на клавиша на пианото, което удря по струната в лирата му, или от пръста, дръпнал кордата на китарата, или от въздуха, преминаващ през кларинета или по тръбата на органа. В действителност предизвиканите по такъв начин звукови вълни отскачат от единия към другия край на инструмента и обратно, като по пътя си насам-натам между стените му непрестанно се изкривяват, пресрещат се и се преливат със силни сблъсъци. Но от цялата тази какофония и дисонансен хаос се пораждат изящни нови форми на прави вълни, разнасящи се в пространството със спираща дъха хармония — също тъй поразително красиви, както и дъгата на Фарадей над бездната на водопада. Именно правите вълни пораждат най-чистите тонове в музиката.

Ако не е счупено — счупи го!

Преди години началниците по фирмите обикновено казваха „Ако не е счупено — не го оправяй.“ Шефовете се бояха да не би да нарушат гладко протичащата работа на един или друг отдел с излишни реорганизации и ненужни нововъведения. Но нещата се промениха. Днешните образовани корпоративни ръководители имат нов лозунг: „Ако не е счупено — счупи го!“.

Те вярват, че ако се разчупи старата, добре смазана и улегнала система, съществува голяма вероятност от останките й да изникне нова, по-висша форма. Този подход, наричан понякога „градивно разрушение“, отразява като в огледало работата на човешкия мозък, чиито шаблонни модели на отреагирване (gestalten, според термина на Макс Вертхаймер) изглежда се развиват и стават толкова по-изящни и по-творчески, колкото по-голям е хаосът, който са призовани да оправят и да приведат в хармоничен ред.

В този смисъл оригиналното мислене се поражда до голяма степен като правата звукова вълна. Докато сетивните ни усещания се пресрещат, наслагват и преливат в примки за обратна връзка, образувани от бързо нахлуващи все нови и нови възприятия, мисловният процес на левия ни ум се нарушава и „счупва“, а от хаоса на сблъсъка се пораждат „правите вълни“ на ново творческо прозрение под различни изненадващи и оригинални форми (виж Фигура 5.1).

Именно от ефекта на високоскоростния поток от сетивни усещания с обратна връзка се е породило и „видението“ на Кекуле за огнената змия. В мига, когато е възкликнал мислено: „Я, какво беше това?!“, протичащите в ума му два противоположни потока — на външни сетивни усещания и на вътрешни възприятия — са се сблъскали и слели в правата вълна на нова хармония.

Промяна на перспективата

Погледнете стъклената кутия, изобразена на Фигура 5.2. Можете ли да прецените дали лицевата й страна е леко наклонена надолу вляво или е леко приповдигната нагоре вдясно? Вгледайте се в куба по-продължително време и ще започне да ви се струва, че позицията му сякаш се мести ту насам, ту натам между тези две възможности.

През първите няколко секунди, докато се вглеждате в стъклената кутия (наречена „куб на Некер“), няма да забележите никакви промени. После изведнъж, най-неочаквано, позицията му ще се промени и ще видите съвършено различно изображение. При все това, нито един от първоначалните факти не е бил променен. В ума ви се вливат едни и същи сетивни възприятия.

Променил се е обаче вашият шаблонен модел на образно отреагирване (gestalt).

Точки на привличане в ума

Представете си сега, че хвърляте малка гумена топка в широк, кръгъл, празен леген. Топката ще се търкаля из него във все по-малки и по-малки спирали, докато най-сетне спре на дъното му. Математиците биха казали, че топката е привлечена от основата на легена. Те наричат мястото на покой — там, където топката най-сетне се е спряла на дъното — точка на привличане.

Когато умът ни се колебае между две противоположни перспективи при куба на Некер, можем да кажем, че всяка от тях действа като точка на привличане за възприятията ни, като последователно притегля сетивните ни усещания ту към едната, ту към другата перспектива.

А сега си представете два еднакви кръгли легена. Всеки от тях представлява единият от двата различни начина за зрително възприемане на куба на Некер. Когато хвърлим малката гумена топка в легена, ще очакваме тя да се повърти известно време насам-натам, а после да се спре окончателно на дъното му, Но няма да очакваме от нея изведнъж да прескочи в другия леген, още по-малко пък да прескача последователно от единия в другия леген.

А именно това става, когато наблюдаваме куба на Некер. Възприятието ни за него прескача насам-натам от едната към другата точка на привличане, без изобщо да се спре на някоя от тях. Как е възможно подобно нещо?

За да накараме гумената топка да прескача от леген в леген, трябва да заредим движението й с допълнителна енергия, взета от някъде другаде. Можем примерно да ударим с юмрук по дъното на единия леген и генерираната по този начин енергия ще прехвърли топката в другия. Ако после ударим с юмрук по дъното другия леген, новият приток на енергия ще върне топката обратно в първия.

Но какъв тип енергия предизвиква прескачането на възприятията ни насам-натам между различните сетивни точки на привличане, които са в ума ни?

Силата на хаоса

Ураганите са сред най-могъщите природни сили. И все пак, развихрянето на урагана може да бъде причинено от някой най-нищожен стимул. На теория дори ако една-единствена пеперуда размаха крилцата си в единия край на света, предизвиканото раздвижване на атмосферните пластове би могло да отключи такова лавинообразно натрупване на въздушни трептения, че те в крайна сметка да се разразят чрез унищожителен ураган в другия край на Земята. Това е така нареченият „ефект на пеперудата“.

Всички хаотични системи без изключение — например бушуващите водопади, врящата вода, резките климатични промени, сривовете на борсата — имат странната способност да преминават неочаквано и почти мигновено от едно състояние в друго под въздействието и на най-малкия стимул. В един момент всичко е тихо и спокойно. В следващия вече се е заформило и се вихри бясно торнадо. Снегът се стели неподвижно по планинските върхове. Но само след секунда громоляща лавина помита всичко надолу по склона.

Странни точки на привличане

През последните двайсетина години изследователите стигнаха до заключението, че подобни привидно хаотични феномени всъщност са високо организирани. Също като гумената топка тези явления се колебаят в широка амплитуда между различните точки на привличане, като техните колебания могат да бъдат изчислени математически. Но за разлика от единственото място на покой за гумената топка на дъното на легена точките на привличане при подобни хаотични феномени могат да бъдат невероятно сложни.

Представете си, че искате да изчислите точките на привличане, които действат на водата в тенджера, поставена на котлона — повърхността й е спокойна, в следващия миг ври и кипи, после, когато изключите котлона, пак се успокоява. Нанесени върху координатна мрежа, тези точки на привличане образуват хаотични фигури от спирали и завихряния, наречени фрактали.

Фракталите имат удивителната характерна особеност да преповтарят самите себе си. Тоест, те са съставени от все по-малки и по-малки версии на основната им форма — като клоните на дървото. И освен това демонстрират почти безгранична сложност. Именно сложността и мъглявостта на тези хаотични фигури е причина откривателите им да ги нарекат „странни точки на привличане“.

Експлозивен скок

Невероятната гъвкавост на странните точки на привличане при хаотичните феномени е причина винаги да има изследователи, защитници на хипотезата, че е възможно интелигентността да се основава върху математическите постулати на така наречената „теория на хаоса“. Кубът на Некер ни дава възможност да отличим само две различни перспективи на един и същ образ, докато умът, изпаднал под влияние на странните точки на привличане, е в състояние да извлече безкраен брой „оригинални“ заключения само въз основа на един-единствен набор от изходни данни.

През осемдесетте години невропсихолозите от Калифорнийския университет в Беркли Уолтър Дж. Фрийман и Кристин Скарда откриха необорими доказателства в потвърждение на тази хипотеза. Те провеждат редица експерименти, като правят електроенцефалограми (ЕЕГ) на обонятелните удебеления на зайци — тоест, на онези центрове в мозъчната кора (кортекс), които контролират обонянието. Фрийман и Скарда откриват, че когато зайците доловят някоя позната миризма — да речем на сочен морков — направените електроенцефалограми регистрират, че в кортекса им се появява сноп удивително прави вълни. Само секунда след това подобни снопове започват да избухват и на други места, като фазата на трептене на съставящите ги вълни е еднаква с тази на първоначалния сноп. Много скоро вече целият мозък на заека сякаш светва, „подпален“ от сигнала за специфичната миризма.

Фрийман и Скарда били изненадани от скоростта, с която мозъкът на зайците непрекъснато „скача“ от пълен покой към цялостно „сигнално светене“ и после отново към пълен покой, без какъвто и да било признак за постепенен преход между тези две състояния. Двамата учени стигат до извода, че това явление е необорим показател за хаотичния характер на мозъчната дейност. Те потвърждават теорията си чрез компютърен модел, който представя триизмерно избухването на сноповете прави вълни в обширни области от мозъка на зайците. И наистина, на компютърния екран се появяват сложни, завихрени хаотични фигури, типични за проявата на странните точки на привличане.

„Тези образи доказват, че всяко сетивно възприятие представлява експлозивен скок от една точка на привличане към друга и обратно“, заключава Фрийман.

Разковничето е в сложността

Фрийман и Скарда издигат хипотезата, че именно на този високоскоростен преход между различни крайни състояния се дължи способността на човешкия мозък „да създава модели за новаторска дейност“ и „да стига до оригинални творчески прозрения“.

Разковничето е в сложността. Пеперудата не може да кара колело примерно само като размахва крилцата си — подобна система е недостатъчно сложна, за да се прояви „ефектът на пеперудата“. Но пък теоретично е в състояние да породи ураган, тъй като атмосферата е необятно широка и изпълнена с толкова много сложни завихряния и течения, от най-общи до такива на молекулярно ниво, че дори най-лекото вълново трептене ще окаже влияние върху трилиони други променливи величини посредством серии от непредвидимо и неизмеримо сложни верижни реакции.

Колкото повече привидно хаотична сложност привнасяме в нашия мисловен процес, толкова по-широк простор откриваме за драматични промени в състоянията на мозъка си. В действителност сложността разширява нашето пространство „Изненада!“.

Фазова взаимовръзка

Всеки отделен стимул влиза в мозъка през свой специфичен „пропусквателен вход“. Полученият сигнал бива анализиран, наименуван и пренасочен към други части на мозъка за по-нататъшна обработка. Проблемът е в това, че веднъж щом на сигнала му бъде лепнат етикет и той получи придружителни инструкции още на пропусквателния вход, останалите части на мозъка обикновено следват първоначалните указания.

Наричам това явление „ефект на консервиране“. Механизмът на пропусквателния вход сякаш напъхва всеки външен стимул в консервена кутия, запечатва я здраво и й лепва етикет „Съдържа еди-какво си, което се употребява еди-как си.“ Това служи като предупреждение към останалите части на мозъка да не си губят времето и енергията за изследване и обработка на съответния стимул.

Но за да можете да осигурите за творческия си ум необходимото за изявите му пространство „Изненада!“, е нужно да накарате колкото се може повече и по-различни части от мозъка си да обработват едновременно постъпващия стимул. Тоест, целта е да установите в мозъка си така наречената „фаза на взаимовръзка“ — последователно високоскоростно предаване на импулсите и активиране, при което различни области и центрове се задействат в съзвучие, в обща фаза на вълнови трептения. При това преходните интервали трябва да са толкова кратки, че всеки конкретен стимул да се предава на целия мозък, преди още да му бъдат лепнати етикет и придружаващи инструкции.

Именно такъв ефект се постига при отприщването на образния поток и при други техники за постигане на светкавично зареждане на мозъка със сетивни възприятия — така наречения „високоскоростен поток с обратна връзка“.

Часовниците на Дали

Представете си, че поглеждате някой часовник. След около половин секунда зрителният център в мозъчната кора оповестява, че е видял нещото, наречено „часовник“, и препраща това съобщение (със съответните придружаващи инструкции за употреба) до целия мозък. Осъществил се е ефектът на консервиране на образа.

Оттук насетне мозъкът ви разполага само с две алтернативни възможности — или да изследва циферблата, за да разбере колко е часът, или да не му обърне никакво внимание. Ами да, че какво друго да прави с нещо, на което вече е лепнат етикет „часовник“?

Но какво би станало, ако не консервирате образа на часовника още на пропусквателния вход? Да речем, че сте успели да заобиколите „консерваторите“ и така сте позволили на останалите части от мозъка си да обработват образа по „нечасовников“ начин — какво би се получило тогава? Няма ли да започнете да забелязвате примерно пищната игра на светлинните отблясъци по стъклото на циферблата или чистия и изящен рисунък на цифрите, или хипнотичното движение на секундната стрелка, или гладката повърхност на металната обковка? А дали няма да започнете да разсъждавате върху ефимерната същност на времето и върху преходността на материята?

Ако отделите достатъчно време на подобно занимание, има вероятност неочаквано да бъдете изненадани от някоя оригинална промяна в перспективата — подобна на тази, представена ни нагледно от художника сюрреалист Салвадор Дали, чиито прочути топящи се часовници са сред най-силно въздействащите и интригуващи образи в съвременното изобразително изкуство.

Ако нещо не ни се струва точно, значи е правилно

Спомняте ли си колко неспокоен и отчаян се чувствал горкият Кекуле, преди да се унесе в дрямка пред огъня в камината? Едва ли е очаквал изведнъж да получи някакво изненадващо и бляскаво прозрение, което да разреши мъчещия го проблем — а на всичкото отгоре и да го направи известен по целия свят. Напротив, чувствал се е объркан, напълно провалил се, неспособен да продължи работата си.

Де да е знаел Кекуле, че отчаянието му е за добро! То всъщност било белег, че левият му ум се е провалил в опитите си да лепне етикет и да придаде смисъл на заобикалящия го хаос. И че най-сетне е готов да се предаде и да престане да се пречка в работата на десния му ум.

Усещането за объркване, чувството ни, че нещо „не е точно“, е най-сигурният белег, че Заглушителят в мозъка ни е бил ефективно заглушен. Защото когато вътрешният редактор задрасква и поправя с пълна сила, изобщо не чувстваме никакво смущение и объркване. Напротив, всичко ни се струва съвсем ясно, просто и точно. Но ако на дъното на мозъчното ни „гърне“ започне да къкри някоя по-необичайна и оригинална идея, ще се почувстваме също толкова разтревожени и смутени, колкото и Кекуле при вида на извиващата се в огъня змия.

И не очаквайте вашето пространство „Изненада!“ да бъде добре познатата ви и уютна всекидневна. Нищо подобно — то ще е като извънземен пейзаж, изпълнен с вихри и стряскащи видения. Ето защо се изисква известна дързост, за да бъде човек гений. Когато се почувствате сграбчени от пълно и безизходно отчаяние, изпийте до дъно горчивата му чаша. Позволете на объркването си да ви завладее изцяло. Нека ви обгърне отвсякъде, също като огнените змии на Кекуле. Защото това означава, че победата е близко.

Една типична „Изненада!“

В описания в Трета глава образен поток на Ричард По, образът на гепарда в африканската савана се появява съвсем естествено от първоначално видяната от Ричард смътна картина, изпъстрена с петна. Впоследствие, историята на Ричард и неговия приятел гепард се развива напълно логично — така, сякаш гледаме началните кадри от филмче на Уолт Дисни за живота сред дивата природа. Възможно е дори да очакваме двамата щастливи приятели да хукнат заедно на лов за някоя газела. Но подобно нещо би било прекалено логично, прекалено очевидно и прекалено неизненадващо.

Вместо това обаче небесната завеса се разкъсва и иззад нея се появява някаква гигантска фигура, тип Лукреция Борджия, облечена според италианската мода от петнайсети век, и поглежда надолу откъм едно твърде странно „небе“, което прилича, мирише и внушава усещането за влажна и мрачна лаборатория на средновековен алхимик.

Всяко подобно отклонение — нещо типично за сънищата и за отприщения образен поток — всъщност представлява нахлуване в ум на мощно послание откъм подсъзнанието. Подобни отклонения невинаги са странни. Възможно е в съзнанието ви да изплува и нещо съвършено прозаично — например червена дамска обувка с високо токче (но захвърлена на необичайно място) или пък стара автомобилна гума — чийто образ обаче не иска и не иска да изчезне, а ви преследва упорито. Едно е абсолютно сигурно — буквално всяка неочаквана и изненадваща картина, появила се в образния ви поток, е породена от някоя област на подсъзнанието ви, останала извън обхвата на Заглушителя и недокосната от Редактора.

В следващата глава ще разгледаме някои техники за разшифроване на тези загадъчни послания на подсъзнанието. А сега ще видим как можете да стимулирате и да осъществите подобни жизненоважни пробиви в образния си поток.

Техники за предизвикване на ефект „Изненада!“

Често, особено в началото, докато още не сте овладели достатъчно добре техниката за отприщване на образния поток, е възможно дълго да описвате и да описвате появяващите се в съзнанието ви картини, без да достигате до отчетливо решение на проблема или до очевиден ефект „Изненада!“. В подобни случаи вероятно ще изпитате силно изкушение да се понамесите поне малко в протичането на образния си поток.

По принцип, съзнателната намеса не е сполучливо решение за този проблем. Колкото по-самовглъбено потъвате в образния си поток, толкова по-мощно ще е магичното влияние на десния ви ум и по-дълбока и по-ярка ще е мисловната ви образност. Всяка повече или по-малко съзнателна намеса от страна на левия ви ум обикновено разваля магията и нарушава спонтанността на образния ви поток.

И все пак, успях да разработя няколко техники за изкуствено предизвикване на ефект „Изненада!“ с възможно най-малко нарушаване на спонтанността на мисловната образност. По-долу ви запознавам с някои от тях.

Пространство за отговор

Неуспехът да бъде постигнат ефект „Изненада!“ обикновено се дължи на някакъв вид задръжки. Можете да подмамите подсъзнанието си да реши, че е безопасно да разкрие своята „Изненада!“, като му осигурите пространство за отговор, което да е „невидимо за очите“. Всяка непроницаема бариера върши работа. Представете си примерно, че пространството ви за отговор се намира зад някакъв дебел зид или е скрито отвъд прага на солидна врата, водеща към подземна тъмница (виж Фигура 5.4). Важното в случая е, че не можете да го виждате. По такъв начин сякаш казвате на подсъзнанието си „Ако откриеш твоята «Изненада!» зад тази непроницаема преграда, обещавам да не надничам, докато не ми известиш, че всичко е готово.“

Техника „Праг“

По някое време ще надникнете все пак зад вратата, но е наложително първо да предоставите на скрития във вас срамежлив гений достатъчно време и спокойствие, та да може необезпокоявано да си „сглоби картинката“, без да му висите на главата. А когато решите да надзърнете, използвайте техниката „Праг“, която всъщност е съставена от няколко последователни етапа. По разбираеми причини, описаната по-долу техника „Праг“ е наречена „Отвъд зида“.

1. Решете на какъв проблем или въпрос искате да получите отговор. После го изтикайте някъде по-встрани от съзнанието си и насочете вниманието си към нещо друго.

2. Навийте часовника да ви звънне след седем-осем минути. Добре е да си осигурите някой с тих мелодичен звън или с нежна камбанка, а не с пронизителен и тревожен писък, който ще ви стресне, ще наруши концентрацията ви и ще ви накара да се юрнете да го изключите.

3. Започнете да отприщвате образния си поток, този път като следвате описаната в следващите точки насочена образност.

4. Представете си, че стоите насред приказно красива градина. Пред вас обаче се издига дебел каменен зид. Той е вашият „праг“, зад който е скрито пространството ви за отговор.

5. В продължение на няколко минути описвайте градината с пищни сетивни подробности.

6. Сега приближете към зида и го опишете. Докоснете го с ръка. Опрете бузата си в него. Усетете влажната, хлъзгава повърхност на старите камъни, покрити тук-таме с мъх (или ако си го представяте по някакъв друг начин — усетете градежа му, какъвто и да е той). Опишете и мириса му.

7. Не допускайте в съзнанието си никаква мисъл за проблема или въпроса, от който се интересувате. Фокусирайте вниманието си единствено върху сетивните си възприятия в момента.

8. В мига, в който чуете звъна на часовника, прескочете в пространството отвъд зида! „Номерът“ е именно в този изненадващ скок. Трябва да уловите отговора, преди левият ви ум да се е усетил и да ви е залял с порой от съзнателни общоприети очаквания.

9. Вкопчете се в най-първото си впечатление за онова, което е зад зида, дори ако го мернете само за секунда. Продължавайте да описвате всичко, което сте видели, по памет, дори когато образът вече е изчезнал. Потокът на описанията ви скоро ще го върне обратно.

По принцип, също както е и при обикновеното отприщване на образния поток, степента на изненадата ви от онова, което сте мярнали в пространството за отговор, е най-сигурният показател за свежо и оригинално прозрение. Не е наложително „видението“ ви да е нещо дълбокомислено и „мъдро“. Дори най-простичък предмет може да се окаже символ на решението за вашия проблем. Достатъчно е появата му да е крайно изненадваща.

Ако онова, което видите отвъд зида, не ви изненада и ви се стори банално, вероятно просто не сте скочили достатъчно рязко и бързо при иззвъняването на часовника или пък сте позволили на ума си предварително да планира какво се очаква да видите. Повторете упражнението, като се постараете да не градите предположения и да не чакате вашата „Изненада!“, а щом чуете звъна буквално се изстреляйте над зида, в пространството отвъд него.

Техниката „Праг“ е само едно помощно средство. Не подхождайте към нея като към „Насочена мисловна образност“, при което е необходимо да се придържате на всяка цена към зададената програма. При „Праг“ е възможно и напълно допустимо да започнете да виждате поток от спонтанни образи по всяко време, преди да се е разнесъл звънът на часовника. В такъв случай просто изоставете досегашния си „праг“, изключете звъна, като продължите да описвате най-подробно прииждащите в съзнанието ви нови образи. Те несъмнено могат да ви отведат до вашата „Изненада!“ много по-бързо и много по-пряко.

Отчет

Направете си следния експеримент. Изберете някаква тема, която ви интересува и имате свое мнение по нея. На лист хартия запишете в един-единствен параграф основната си идея по темата. После препишете същия параграф на пишеща машина, ако разполагате с такава. Добре ще е също да го наберете на компютър с различни шрифтове и големина на буквите, а после да го изкарате на принтер във всичките му варианти.

Когато препрочитате на глас вашия параграф, визуално представен по толкова различни начини, ще откриете, че докато въвеждате написаното обратно в ума си, дори най-малките разлики в зрителния контекст събуждат значителни различия в мислите и във възприятията ви относно съответната тема. При експерименти със зайците Фрийман и Скарда открили, че електроенцефалографичната карта на дадено сетивно усещане се променя значително, често дори коренно, съобразно свързаните с него контекст или асоциации. Наричам това явление „Принцип на контекста“.

Можете да използвате успешно принципа на контекста при описанието на вашите изненади. След като изпълните техниката „Праг“, предприемете една допълнителна крачка. Направете кратък отчет за видяното, като опишете бързо — пред друг човек, пред касетофон или на лист хартия — всичко, което си спомняте от преживяванията си отвъд зида (във вашето пространство за отговор). Важното в случая е да направите описанието пред „свидетел“, различен от този, който сте имали по време на образния поток. Или с други думи, ако преди сте описвали пред касетофон, сега направете отчета си пред партньор или писмено. Ако преди сте описвали пред партньор, направете отчета си пред касетофон, писмено или най-добре пред някой друг, нов човек.

Техника „Прекрачване на прага“

Възможно е да ви се стори по-лесно прилагането на една друга техника, която наричам „Прекрачване на прага“. Моят съавтор Ричард По я използва при описаното в Трета глава отприщване на неговия образен поток. Докато гледал втренчено огъня в огнището на алхимичната лаборатория, той видял да се очертава някакъв предмет, който първо му заприличал на кристална топка, а после на пулсиращо яйце на влечуго.

Ричард нямало как да знае какво има в яйцето, но на секундата решил, че каквото и да се излюпи от него — това ще е отговорът на въпроса му. Впоследствие от яйцето се появил един дракон. Този похват наричам „Прекрачване на прага“.

Техниката „Прекрачване на прага“ има това предимство, че всъщност използва вече отприщен образен поток. Все още се намирате под дълбокото магично въздействие на десния си ум, така че не ви се налага да хабите време и енергия за установяване на неврологичен контакт с нова въображаема сцена на „праг“.

Буквално всеки непрозрачен или скриващ нещо предмет, появил се в руслото на вашия образен поток, може да ви послужи, за да „прекрачите прага“. Това може да бъде врата, щора на прозорец, завеса, билет или корица на фотоалбум. Щом зад или вътре в него може да е скрито пространство за отговор, той е подходящ за „прекрачване“.

Ето описание на техниката „Прекрачване на прага“:

1. Можете да я приложите по време на протичане на образен поток или пък да се върнете към някоя особено силно впечатлила ви сцена, която сте запомнили от предишен ваш образен поток.

2. Изберете кой непрозрачен предмет ще използвате за „прекрачване“.

3. Назовете избрания предмет пред вашия „свидетел“ (човек или касетофон), като го опишете накратко — просто за да укрепите образа му във въображението си.

4. Решете на какъв въпрос искате да получите отговор при прекрачването на прага. Подходящ за начало е въпросът „Какъв е смисълът или какво послание се крие в този мой спонтанен образен поток?“

5. Задайте въпроса си тихо на глас и колкото се може по-високо наум.

6. Докато задавате въпроса си, протегнете ръка и „докоснете“ избрания от вас предмет. Този метафоричен контакт „програмира“ прекрачването на прага.

7. Разширете и укрепете неврологичния си контакт с предмета, който сте избрали за праг. Започнете да го описвате най-подробно, като използвате и петте си сетива.

8. Веднага щом се почувствате готови да го направите, бързо прекрачете прага. Това може да означава да отворите врата, да преминете през градинска порта, да вдигнете щора на прозорец, да отгърнете корица на фотоалбум — в зависимост какво сте си избрали за „праг“.

9. Уловете и задръжте първото си впечатление за онова, което лежи отвъд прага, във вашето пространство за отговор, и го опишете най-подробно.

10. Навлезте в пространството за отговор и увеличете неврологичния си контакт със сцената, която се разкрива пред мисления ви взор там, като я описвате в пълни подробности.

11. Щом постигнете цялостно усещане за физически контакт с пространството за отговор, изберете някой предмет в него, който да използвате като нов праг. Повторете целия процес. При всяко ново повторение ще изпадате все по-дълбоко под магичното влияние на десния си ум и ще се приближавате все повече и повече към най-оригиналните си възприятия, прозрения и идеи.

Отворете по-широко вратата

Ако съвестно сте прилагали техниките, описани в първите пет глави на тази книга, вече знаете от личен опит, че отприщването и следването на образния поток става все по-лесно, колкото повече се упражнявате. Всеки път, щом преминете през вратата, която води към мисловната ви образност, тя се открехва все по-широко и по-широко. И много скоро вече сте в състояние да преминавате напред-назад през нея, дори без да се замисляте.

С течение на времето и при редовно практикуване, ще се научите как да достигате и да черпите съвети от скрития в подсъзнанието ви неизчерпаем извор на прозрения и оригинални възприятия — толкова бързо и с такава лекота, че ще можете да го правите буквално за секунда, по време на разговор, без никой да забележи. Техниката „Прекрачване на прага“ е особено полезна за изграждане на това умение, тъй като тя ви учи как да си взаимодействате и да водите пряк съзнателен диалог с десния си ум.

Когато овладеете добре всички тези техники, вече ще сте интуитивен гений, способен да извиква по собствено желание изненадващо точни и оригинални прозрения при всяка ситуация, във всеки момент от ежедневния си живот.

Шеста глава

Тълкуване на образите

Индийският цар Крез се посъветвал веднъж с Делфийския оракул дали да предприеме военен поход срещу Персийската империя. „Ако го направиш — предрекъл оракулът, — ще сринеш едно велико царство.“

Цар Крез се почувствал на седмото небе от радост. Та нима Персийската империя не е велико царство? А с предсказанието си оракулът давал пълни гаранции, че военният му поход ще я срине. Преизпълнен с увереност, лидийският цар нападнал персите и… бил сразен от тях! В своята нетърпелива прибързаност да изтълкува благоприятно за себе си думите на делфийския оракул, цар Крез пропуснал да го попита кое царство има всъщност предвид. Така той разрушил собственото си лидийско царство.

Трите клопки на тълкуването

Тълкуването на предсказанията на Делфийския оракул не се отличава особено много от разшифроването на образния поток. Три са клопките, който възпрепятстват повечето хора да тълкуват правилно своята мисловна образност. Цар Крез сам се хвърлил надолу с главата и в трите. Тези клопки са:

1. Предварителни очаквания за това какъв би трябвало да е отговорът.

2. Задоволяване с най-общите положения, вместо да се открият и разтълкуват особеностите.

3. Липса на настойчивост в изясняването на тълкуванията.

Когато отишъл за съвет при Делфийския оракул, цар Крез вече бил обзет от горещо желание за война, а това означава, че вероятно би изтълкувал в положителен за себе си смисъл всяко предсказание на оракула, независимо какво би казал той. Това е първата клопка. Като предрича на Крез, че ще срине „едно велико царство“, оракулът всъщност изказва напълно безполезно обобщение. Цар Крез би трябвало да обърне внимание, че тези думи са твърде неясни и двусмислени. Той обаче ги приема на доверие и така попада право във втората клопка.

Но вероятно най-вече третата клопка става причина за тоталния провал на цар Крез. Ако той бе проявил поне малко настойчивост да си изясни нещата, световната история нямаше да е това, което е. А е било достатъчно просто да попита: „Кое царство имаш предвид?“.

Осем стъпки за ясно тълкуване

Тълкуването на образите, също както и самото отприщване на образния поток, става все по-лесно, колкото повече го упражнявате. С течение на времето ще придобиете инстинктивно усещане и разбиране за езика на десния ви ум, което ще ви помогне да тълкувате посланията му мигновено и обикновено напълно правилно. Но докато сте все още начинаещи, е необходимо да се придържате към следните осем последователни стъпки за постигане на ясно тълкуване.

1. Решете дали посланието е буквално или символично.

2. Разграничете фактите от чувствата.

3. Открийте ключовите асоциации.

4. Приложете личния си код за разшифроване.

5. Направете си теста „Когато — тогава“.

6. Знайте, че последните моменти са най-добрите.

7. Използвайте техниката „Праг“ и изясняващите въпроси, за да откриете особеностите.

8. Постигнете изживяване на ефекта „Ахаа!“.

Първа божа заповед на тълкуването: „Сам тълкувай собствените си образи“

И така, първата божа заповед при тълкуването на смисъла и значението на закодираните в образния ви поток отговори на ваши въпроси и проблеми е: „Сам тълкувай собствените си образи“. А като следствие от нея: „Не бива да тълкуваш образите на партньора си.“

Нищо лошо няма в това да искате да получите свеж поглед относно мисловната си образност. Всяко странично мнение — независимо дали от приятел, брачен или интимен партньор, терапевт или дори открито в някоя от залелите пазара популярни книги за тълкуване на сънищата — може да ви помогне да осмислите породените от собственото ви въображение образи. Но внимавайте, пазете се да не развиете зависимост от някой външен „оракул“. Защото подобна подчинителна връзка не само ще ви попречи да си изградите способност да тълкувате собствената си мисловна образност, но ще ви направи и крайно уязвими за манипулиране — умишлено или неволно — от страна на други хора.

Особено докато сте все още начинаещи, за вас е много по-важно да заякчите „мускулите“ си на „оракул“, отколкото да разшифровате един или друг образ. Много по-добре е да си извадите ваши собствени, макар и погрешни заключения, отколкото „да минете напряко“ и да възприемете „на вяра“ нечие чуждо тълкуване, въпреки че впоследствие то може да се окаже правилно.

Когато работите с партньор, разбира се, непрестанно ще споделяте с него образите и картините, които се появяват в съзнанието ви. При все това обаче, съответният човек трябва да се въздържа и да не ви налага собственото си тълкуване за тях. Естествено същото е валидно и за вас, когато вие сте в ролята на нечий „свидетел“. Дори когато работят сами, повечето хора обикновено изгарят от желание да споделят изживяванията си с някой друг. Основното правило в тези случаи е да извървите всичките осем стъпки самостоятелно, преди да обсъдите образния си поток с когото и да било другиго.

Стъпка 1: Буквално или символично е посланието?

Понякога значението на образите, които се появяват в съзнанието ви, са напълно буквални по смисъл. Когато Боб С., чийто случай описахме в Първа глава, вижда протритата гума от колата на своята годеница, посланието на този образ не крие никакво метафорично значение, а иска да му каже чисто и просто, че гумата от колата на годеницата му е пред спукване!

Естествено буквалните образи са и най-лесни за разшифроване. За жалост обаче, тяхното буквално значение не винаги е очевидно от пръв поглед. На Боб С. му били необходими няколко минути, за да се досети къде именно е виждал и преди същата гума.

Психолозите знаят, че потиснатата подсъзнателна информация може да бъде извлечена най-лесно, когато човек е отпуснат. Ето защо, когато искате да разтълкувате даден образ, първо изпълнете техниката „Кадифено-гальовно дишане“, както я описахме в Трета глава. Когато почувствате, че сте пределно отпуснати, извикайте в съзнанието си съответния образ, поогледайте го, помислете малко върху него и вижте дали в ума ви няма да проблесне някакво конкретно негово значение. Ако това не стане, образът вероятно е символичен. В такъв случай преминете към следващата стъпка за тълкуването му.

Стъпка 2: Разграничаване на фактите от чувствата

При анализирането на сънищата психолозите от школата на Карл Юнг прокарват ясна разграничителна черта между наблюдението на действителни конкретни събития по време на съня и предположенията, които наслагваме върху тях впоследствие. Тази техника е от голяма полза, когато искаме да отстраним изкривяванията на смисъла, предизвикани от намесата на съзнанието, и да стигнем до първичното, чисто съдържание на съня.

И при тълкуването на образния поток фактите също са от много по-голямо значение, отколкото каквито и да било чувства или впечатления, които бихме имали по отношение на тях. Например в описанието от Трета глава, което Ричард По прави на своя образен поток с гепарда, откриваме следния пасаж:

L>

… Мога да виждам надалеч между тях и в далечината виждам извор и край него една зебра и други диви животни, а цялата сцена е окъпана в ярка слънчева светлина, зеленината на саваната се простира до хоризонта. Вятърът докосва кожата ми и е много топъл, почти горещ, и се чувствам едно цяло с гепарда. Ние с него сме заедно, и си принадлежим един на друг, и аз не съм чужд на това място…

L$

Първата част от този пасаж е съставена изцяло от факти. Описание на физическа действителност и нищо повече. Но впоследствие Ричард казва, че се чувства „едно цяло с гепарда“ и се отплесва в тази посока. Сега вече той не описва първичното съдържание на образния си поток, а собствените си чувства или впечатления за ставащото — а те могат да бъдат както верни, така и неверни, съобразно оригиналното послание на подсъзнанието. Забележете, че малко по-рано в същото описание Ричард казва:

L>

… Виждам главата му. Той се обръща към мен и мога да я докосна. Усещам под ръката си ушите му, усещам меката им податливост под пръстите си, еластичната им податливост и усещам как муцуната му потръпва, докато го галя по главата, и гепардът ме гледа, гледа ме войнствено, не, всъщност не войнствено, а сякаш ме приема, сякаш съм член от неговото гепардско семейство…

L$

Първото впечатление на Ричард е, че очите на гепарда го гледат „войнствено“. Веднага след това обаче той променя мнението си и решава, че гепардът го гледа така, сякаш го „приема“. От направеното описание не можем да сме напълно сигурни кое е по-достоверно. По-късно Ричард ме уверяваше, че като преосмислил видяното, си спомнил, че в изражението на гепарда нямало никакъв по-ясен белег за каквато и да било конкретна емоция. Котешките му черти били напълно непроницаеми. Следователно по време на описанието съзнателният ум на Ричард просто се е опитал да запълни тази пустота, като му е предоставил две коренно противоположни тълкувания едно след друго.

Въпреки че чувствата и впечатленията на Ричард за настроението на гепарда могат да са от полза при тълкуването на неговия образен поток, те трябва да бъдат възприемани като етерична реакция, един вид нанос върху първичните образи. Откривам подходящо сравнение за тези две възприятия в еврейските религиозни писания. Би могло да се каже, че конкретните образи са метафора на Тора — тоест, на неподправеното Божие слово, — докато вторичните чувства на Ричард по отношение на тези образи са като Талмуда — сборник с тълкувания, които различни равини правят на Божието слово, но те може да са в съзвучие, а може и напълно да се разминават с него. В християнската религия също може да се открие такова сравнение — между Светото писание и проповедите на апостолите.

Подобно на свещенослужители, които тълкуват различни теологични теми, и ние също трябва да основаваме заключенията си изключително върху първоизточника — Тора или Светото писание, а в нашия случай първичните образи от образния ни поток. Възможно е чувствата в Талмуда и в проповедите на апостолите да ни възпламеняват и да ни вдъхновяват за различни тълкувания, но нека не забравяме, че най-важното за нас са фактите, които можем да открием само в чистото и неподправено Божие слово.

Колкото и парадоксално да звучи, но като знаем къде именно можем да намерим първичните и същностно важни за тълкуването факти, това ни предоставя по-голяма свобода да изследваме вторичните си чувства и асоциации. Сами по себе си те много лесно могат да ни подведат да продължим по пътеката към тъмния лес, но ако не губим изпод краката си здравата почва на фактите, винаги ще можем да намерим пътя си обратно към дома, независимо колко сме се отдалечили.

Стъпка 3: Откриване на ключовите асоциации

Асоциациите са не нещо друго, а онези вторични мисли, които образният поток събужда в съзнанието ни. Припомнете си някой от вашите образни потоци (или преслушайте записа му, ако сте работили с касетофон) и ще откриете как всеки образ предизвиква в ума ви ясна асоциация с нещо друго. Запишете тази асоциация така, както ви е хрумнала, дори ако ви се струва глупава.

Ричард споделя, че сцената с гепарда му напомнила за един епизод от научнопопулярен филм за дивата природа, който бил гледал преди време — как женски гепард отглежда малките си в африканската савана. Когато видял приличащата на Лукреция Борджия женска фигура, облечена по модата на ренесансова Италия, се сетил за моя „Проект Ренесанс“ — институция, посредством която разпространявам и усъвършенствам техниките за ускорено обучение. Начинът, по който „Лукреция“ разкъсала небето, за да се появи, напомнил на Ричард една традиционна картина, изобразяваща християнския Апокалипсис. А за алхимичната лаборатория в „небето“ на „Лукреция“ смята, че е породена от дългогодишния му интерес към мистичните практики.

Образът на дракона бил тясно свързан с любовта на Ричард към древния и към средновековния фолклор. Възприемал черния му цвят едновременно като белег за могъщество, но и за зло. Що се отнася до неочакваното отлитане на дракона в космическото пространство, Ричард отбелязва, че това митично същество напуснало Слънчевата система по посока наляво, под ъгъл около 10°, поемайки въображаемия курс, който той от дете свързвал с пътя към Алфа Кентавър, където се развивало действието на негов любим от детството му научнофантастичен роман. И освен това свързвал сцената на отлитане в космоса с теорията на относителността на Айнщайн и с висшата наука като цяло.

И тъй като това бяха най-ясните, най-силните и най-очевидните асоциации, които Ричард можа да направи, именно тях възприемаме за ключови асоциации в неговия образен поток.

Стъпка 4: Личен код за разшифроване

„Възприех строгото правило — пише Карл Юнг малко преди смъртта си в 1961 година — често-често да напомням на самия себе си, че никога не бих могъл да разбера нечии чужди сънища дотолкова добре, че да ги тълкувам правилно.“

Макар че е възпитаник и любимец на Зигмунд Фройд, Юнг се дразни от догматичния подход на своя велик покровител към психоанализата на сънищата. Фройд бил дълбоко убеден, че всички пури, пръти за знамена, бухалки, с една дума абсолютно всеки прав цилиндричен предмет, появил се в нечий сън, винаги означава едно и също т.е., сещате се какво. Юнг смята подобно убеждение за глупаво. Той вярвал, че символите имат различно смислово значение за различните хора, в зависимост от контекста на съня.

„Научете колкото е възможно повече за символизма — съветвал Юнг своите студенти, — а после, когато се заемете да анализирате някой сън, напълно забравете всичко научено.“

Съгласен съм с Юнг. Петнайсетте години работа със стотици хора при отприщването на техните образни потоци ме научиха, че всеки човек си има свой личен символен код, различен от кодовете на всички останали. Единствено и само вие лично можете да разшифровате собствените си символи.

Водете си дневник на кодовете. Ако смятате да се занимавате сериозно с отприщване и изследване на мисловната си образност, определено си струва да отделяте време и да си водите дневник на кодовете за разшифроване на образните си потоци. В него записвайте всички предмети, хора и ситуации, появяващи се повече или по-малко редовно в различните образни потоци, а също и предполагаемото им, според вас, значение. Често — особено в началото, докато все още не сте овладели достатъчно добре процеса — те биха могли да имат повече от едно възможно тълкуване. Но колкото по-опитни ставате в отприщването на образния поток, толкова по-ясно и по-недвусмислено усещане ще имате за значението, което различните образи имат за вас.

Стъпка 5: Тест „Когато — тогава“

Друга техника, взаимствана от психоанализата на Юнг, е това, което нарекох тест „Когато — тогава“. Той е много полезен при изследване на динамичната последователност на събитията по време на протичането на образния поток.

В описания образен поток на Ричард сред пламтящите отблясъци в алхимичното огнище изплува кристална топка, която впоследствие се превръща в яйце. От яйцето се излюпва дракон, размахва крилете си и отлита в космическото пространство. После Ричард скача върху гърба му и полетява с него в междузвездната пустош.

Дори сами по себе си тези образи могат да ни разкрият много неща, но онова, което им придава по-особено смислово значение, се корени в тяхната последователност. Защо тези събития се развиват именно в този специфичен ред?

За да изследвате този въпрос, приложете теста „Когато — тогава“. Можем да кажем: „когато кристалната топка се отдели съвсем отчетливо от пламъците, тогава се превърна в яйце.“ Като рамкираме по такъв начин действието на образния поток, това ни помага да изострим чувствителността си по отношение на причинно-следствената връзка между събитията. За да си доизясним взаимовръзките, можем да продължим да задаваме въпроси: Дали кристалната топка винаги се превръща в яйце, когато излиза от пламъците? Ами ако сложим яйцето обратно в огъня, дали то ще се превърне отново в кристална топка? Какво качество притежава огънят, което задържа или пречи на яйцето да ни се разкрие под тази си форма, докато още е сред пламъците?

А ето и още няколко въпроса от типа „когато — тогава“ за разкриване на причинно-следствените връзки в образния поток на Ричард:

• „Когато драконът излезе от огъня, тогава полетя в пространството.“

• „Когато драконът полетя в пространството, тогава Ричард скочи върху гърба му.“

• „Когато Ричард се почувства едно цяло с гепарда, тогава Лукреция Борджия разтвори небето.“

• „Когато Ричард долови парфюма на Лукреция Борджия, тогава се озова в небесната алхимична лаборатория.“

Стъпка 6: Последните моменти са най-добрите

Колкото по-дълго и по-настойчиво описвате даден образен поток, толкова по-дълбоко изпадате под магичното влияние на десния си ум. Именно поради тази причина, също както става и при техниката „Гимнастика, на ума“, идеите и образите, които се появяват последни в образния ви поток обикновено са най-освободени откъм изкривявания и задръжки от страна на съзнанието ви.

Много може да се узнае от проучването на образния поток като цяло, следвайки сюжетното му развитие от сцена в сцена. Но усилията ви ще са най-плодоносни (и при това с най-бърз резултат), ако ги съсредоточите към последните няколко момента от изживяването на образния разказ.

Стъпка 7: Открийте особеностите

Ако направите някое прекалено дълбокомислено и сложно тълкуване на образния си поток (или на специфични негови части), то вероятно ще бъде твърде обобщено. Всеобхватните философски разсъждения обикновено не са от особено голяма полза при решаването на конкретни проблеми. Пък и чрез тях твърде лесно се манипулира — нещо, което всяка „врачка“ знае много добре. Стига „предсказанието“ да е достатъчно мъгляво и обобщено, то ще пасне на каквито и да било житейски факти и обстоятелства.

На Ричард не му било никак трудно да извлече някакъв смътен смисъл относно основната тема на неговия образен поток. В действителност това тълкуване му било подсказано от съпругата му Мари веднага щом той й описал виденията си (е, да, боя се, че в това отношение моят съавтор не е „играл“ съвсем по правилата).

Мари предположила, че драконът символизира интереса на Ричард към всичко магично, митично и древно. И в такъв случай това, че Ричард яхва дракона и се понася с него в космическото пространство, е символ на сливането, на постигането на хармония между страстта му към древната езотеричност и също толкова силния му интерес към съвременната наука.

Като цяло, направеното от Мари тълкуване се сторило на Ричард съвсем правилно и точно. Но било прекалено обобщено. И изобщо не допринасяло за решаването на особения проблем, с който Ричард трябвало да се справи — как да спази невъзможно кратките срокове за довършването на книгата „Факторът Айнщайн“. Някъде в неговия образен поток бил скрит отговорът на този въпрос, но до тайната може да се стигне само чрез настойчиво изясняване на смисъла.

Изясняване на смисъла чрез техниката „Прекрачване на прага“. Ако образният поток носи смътно или неудовлетворително за вас послание, техниката „Прекрачване на прага“ ще ви помогне да проникнете в него и да го изследвате в дълбочина. Следвайки принципа „последните моменти са най-добрите“, Ричард се вгледал по-настойчиво в края на своя образен поток, като използвал пулсиращото яйце на влечуго за „праг“.

В първоначалния образен поток яйцето се разпукало и от него се появил малък черен дракон. Когато се потопил отново в тази сцена, за да изясни смисъла на посланието, Ричард пожелал яйцето да му разкрие някакъв алтернативен образ. При първия му опит за прекрачване на прага от черупката отново се появил малък черен дракон — напълно еднакъв с първоначалния. Ричард предположил, че драконът се е появил в отговор на неговите съзнателни очаквания и затова потиснал образа му. (Тоест, съавторът ми престъпил още една божа заповед относно образния поток, но пък, в крайна сметка, никой не е съвършен, нали?) И тогава, като прекрачил за втори път прага, Ричард зърнал от мрака на яйцето да изплува загадъчната усмивка на Мона Лиза.

Това обаче също му се видяло неудовлетворително и неясно и затова той продължил да прекрачва отново и отново избрания праг. Следващият образ, който видял, бил този на златна рибка в стъклена колба, която плувала около деликатно бяло изображение на олмецка глава — такова, каквото бил виждал в книгите по история на древните обитатели на Мексико. Тръгвайки от този образ, Ричард продължил да следва свободното течение на породения от него нов образен поток и скоро се озовал в сцени от фантастичния роман на Сесил Б. Демил „Десетте Божи заповеди“. Дори в един момент се сблъскал с Чарлтън Хестън в образа на Мойсей, ръководещ първия голям преход през времето и пространството при описаното в романа междугалактическо пътешествие. Тогава Ричард помолил Мойсей да му разкрие тайната на яйцето и изведнъж се озовал сред тълпа оживели герои от комичен анимационен филм, облечени по модата на древна Гърция от пети век преди новата ера, които се движели насам-натам край него с походката на Чарли Чаплин. Сцената се разигравала на входа на дълбока пещера или тунел, който изглежда символизирал прочутата метафора на Платон от произведението му „Републиката“. Ричард навлязъл в тунела и потъвал все по-дълбоко и по-дълбоко навътре, с надеждата да открие отговор на своя въпрос в подземните пещери. Уви! Открил само един Циклоп, който държал малка палка, бил увит в дебела кожена наметка и изглеждал „някак безпомощен и отчаян, като изгубен“.

Открийте свързващите общи елементи. Повечето хора не биха имали времето, търпението или пък способността да проявят настойчивост за разшифроване на всеки образ и причинно-следствените връзки „когато — тогава“ от своя образен поток, особено ако вариантите при прекрачването на прага започнат да се трупат, както стана при Ричард. Един по-кратък път при тълкуването е да се прескачат онези аспекти от мисловната образност, които изглеждат твърде мъгляви, и да се търсят свързващите общи елементи в различните сцени и варианти, като по тях се гради смисълът на цялото.

Докато Ричард преразглеждал различните алтернативи, получени след прекрачванията на избрания от него праг — яйцето, изведнъж му хрумнало, че във всички тях има някакъв шеговит или закачлив елемент, който сякаш го предизвиквал да се опита да открие нещо на пръв поглед несъществуващо. Мярналата се Мона Лиза му се усмихвала загадъчно, както се и очаква от всички Мони Лизи по света, като упорито отказвала да издаде тайната си. Златната рибка сякаш намеквала леко подигравателно за истинското злато, което алхимиците открай време се опитвали да „забъркат“ в своите огнища от какво ли не. Очаквайки да чуе Откровение за Истината от устата на самия Мойсей, Ричард с удивление откривал комиксови фигурки на древни гърци, които щъкали с походка на Чарли Чаплин пред пещерата на Платон — и сякаш нарочно иронизирали дълбокомислената сериозност на неговата философска метафора. И най-сетне когато самият Ричард навлязъл в тази пещера, като се опитвал да прозре най-тъмните глъбини на подсъзнанието си, той се сблъскал с един унил Циклоп, който според него много приличал на същия герой от някакъв глуповат телевизионен сериал за подвизите на Херкулес.

Малко по-нататък в тази глава ще откриете някои подходящи техники за изясняване и тълкуване на образния поток, които Ричард би могъл още тогава да приложи успешно, но не го направил, просто защото — въпреки наближаващия краен срок за предаване на ръкописа — още не бил стигнал до написването на тази глава от книгата.

Стъпка 8: Изживяване на ефекти „Ахаа!“

Цялото това натрупване на мъгляви образи при всяко поредно прекрачване на прага допълнително обърквало Ричард и му подсказвало повече от ясно, че върви в погрешна посока. Вместо да търси алтернативи на дракона, той е трябвало да се вгледа по-внимателно и по-настойчиво в самия дракон, който в крайна сметка се излюпил от яйцето при две последователни прекрачвания на прага.

Първа поява на „Ахаа!“ При Ричард това бил драконът — единствено и само той носел истинския отговор на неговия въпрос. Нито алхимичното злато, нито Божието слово, Платоновата пещера или откровенията на „Долната земя“ не могли да го отведат по-бързо и по-напряко до правилното тълкуване. Образният поток на Ричард го предизвиквал и изисквал от него да се „пребори“ именно с дракона, а не с нещо друго.

Втора поява на „Ахаа!“ Ричард постигнал своя втори ефект „Ахаа!“ с измама. В драстично нарушение на първата божа заповед за тълкуване на образния поток, той не издържал и потърсил съвет от съпругата си Мари. Двамата заедно обсъдили надълго и нашироко всичките му образни потоци, като нахвърляли един през друг най-различни предположения за скритото в тях смислово значение. В един момент разговорът им тръгнал горе- долу в следната насока:

Мари: Какво означава за теб драконът?

Ричард: Мъдрост. Подобно на змията, и той също е олицетворение на познанието, но може да бъде и опасен, да носи зло — както е в библейската притча за змията, която изкусила Адам и Ева с една ябълка от дървото на познанието. Тоест, драконът въплъщава идеята, че в познанието са заложени едновременно и добри, и лоши възможности.

В случая Ричард прилагал своя личен код за разшифроване, споделяйки с Мари собственото си виждане за символичния смисъл на образа на дракона, което си бил изградил въз основа на дългогодишните си задълбочени проучвания на митологията и фолклора. За други хора същият този дракон може да означава нещо съвършено различно.

Въоръжена с тази информация за разбиранията и представите на Ричард, Мари стигнала до заключението, че подобно на дракона, алхимичната лаборатория също е символ на дълбока и тайнствена мъдрост, с нотка на скрита опасност или зло в нея. Освен това, горещата и влажна алхимична лаборатория била като задушен затвор. Тя била владение на стари, езотерични традиции, зародили се преди хилядолетия, още в епохата на древен Египет. И Мари си извадила извода, че като отнася Ричард далеч от този потискащ свят, драконът всъщност му помага да се освободи.

Следователно това че Ричард яхва дракона с безразсъдна, дръзка постъпка, предоставяща му възможност да се възползва от една опасна, но освободителна сила, която може да го отведе към нови и по-добри светове, и по-специално в открития космос — а той, според неговия личен код за разшифроване, е олицетворение на спокойната вселена на чистите научни търсения.

Мари предложила на Ричард да си „отпусне душата“, да „наруши внушените му правила“ и да не се притеснява какво биха казали критиците или който и да било друг относно „Факторът Айнщайн“. И колкото и да е странно за Ричард този неин съвет се оказал особено разкрепостяващ по отношение на една съвсем конкретна и специфична тема, свързана със Седма глава от книгата, която го тревожела, а тепърва трябвало да напише!

Разшифроване в дълбочина

Бариерите и задръжките, които блокират работата ни, обикновено са породени от дълбоко вкоренени конфликти, терзаещи умовете ни от години наред. Посредством отприщването на образния си поток можем да открием тези измъчващи ни демони и да започнем да ги изтръгваме от душите си. От своя страна, подобно разшифроване в дълбочина често хвърля неочаквана светлина върху специфичния смисъл на самия образен поток.

Когато Мари подканила Ричард да отпусне душата си и да наруши внушените му правила, той почти мигновено осъзнал кои именно са онези набити в главата му постулати, които възпират работата му. В детството си Ричард бил силно заинтригуван и увлечен по науката, като се чувствал най-щастлив, когато прекарвал часове наред да наблюдава под микроскоп трескавия живот, бъкащ във взетата от някое блато лъжичка тиня. На дванайсетгодишна възраст той вече можел да прави кръвна намазка и да извършва такива клинични изследвания като диференциално преброяване на белите кръвни телца — умения, които бил усвоил от майка си, микробиоложка. На петнайсет години спечелил наградата на Националната научна фондация — да изучава на нейни разноски геология през летния семестър в Сиракузкия университет. На шестнайсетгодишна възраст Ричард завършил с награда подготвителния курс към същия университет. С една дума, от най-ранно детство той бил основно запознат и възприел правилата на строго научната работа.

Но ето че през първата година от редовното си обучение в колежа Ричард претърпял драстична промяна, която шокирала и ужасила както преподавателите, така и родителите му. Той изведнъж изгубил всякакъв интерес към чистата наука и се прехвърлил в курса по творческо писане. Увлякъл се страстно по всичко мистично и езотерично, започнал да си води препоръчаните от Юнг дневници на сънищата, потънал в романите на Херман Хесе и Джак Керуак, възприел необичайните житейски философии на Томас Уулф и на „Тибетската книга на мъртвите“. По-късно изцяло изоставил университета, за да изучава поезия при Алън Гинсбърг в неговата будистка школа в Колорадо, а после се установил в Калифорния и се заел да пише роман. През следващите двайсет години неизменно следвал пътя си на писател, като изцяло зарязал първоначалните си планове да стане лекар или учен.

По-късно обаче на Ричард започнало да му се струва, че изоставянето на научната кариера означава за него личен провал. А когато му предложих да стане мой съавтор за написването на „Факторът Айнщайн“, решил, че това е невероятен шанс да изкупи „греха“ си към науката и да възстанови името си на научен мислител. Ето защо Ричард буквално надхвърляше себе си при проучването на научната основа на моите теории, като се стараеше да представи всяко нещо с възможно най-пълни и най-точни технически подробности.

Яхнете дракона

Но ето че стигнахме до написването на Седма глава. Както вероятно е напълно неизбежно във все още неразработени области на знанието, каквато е ускореното обучение, на моменти моите проучвания ме отвеждаха в онези крайни състояния на човешкия опит, където познатите научни обяснения за нещата са не само неудовлетворителни, но и невалидни. В Седма глава разглеждаме по-подробно именно тези проблеми.

За Ричард като мой съавтор това обаче създаваше доста голям проблем. Дали прямото обсъждане на въпросите, свързани с тълкуване на сънища и видения, при метода за ускорено обучение няма да изложи на риск научната стойност на книгата? Дали няма да е по-добре тези феномени да бъдат изложени по-завоалирано или да бъдат потърсени по-традиционни, макар и неточни, обяснения за тях? Подобен подход несъмнено би бил най-безопасен. Но пък щеше да обезсмисли редица ключови открития на „Проект Ренесанс“ относно ускореното обучение и повишаването на интелигентността. И все пак, докато не изживял ефектите „Ахаа!“ при изследването на собствения си образен поток, Ричард не осъзнавал колко дълбоко го тревожи тази дилема.

Ледовете на задръжките му се разпукали, когато прозрял смисъла на образа на летящия в космоса дракон. За Ричард драконът олицетворявал всички тайнствени и загадъчни теми и въпроси, засегнати в Седма глава, които му се стрували опасни за научната стойност на книгата. Отлитайки в космоса, драконът от неговия образен поток ставал все по-голям, по-застрашителен и сякаш напълно се изплъзвал от контрол. Но благодарение на своята настойчивост да прозре смисъла и значението на този образ, Ричард най-сетне успял не само да „обязди“ дракона, но и да полети на гърба му през вселената на Айнщайн.

Чрез този образ подсъзнанието на Ричард му давало недвусмислен знак, че ако отхвърли страховете си и прояви дързостта да предизвика общоприетите установени представи по отношение на въпросите, засегнати в Седма глава, ще успее да „яхне дракона“ и да постигне правдив и ефективен синтез между науката и хипотезите.

Нарушете правилата

Е, да, както вече отбелязахме по-горе, Ричард нарушил правилата, като обсъдил своя образен поток със съпругата си. Когато обаче й го казал, преизпълнен с угризения, тя дръзко отвърнала: „И какво от това? По дяволите правилата!“

Подобна дързост е в пълно съзвучие със смисловото значение на обяздването на дракона и всъщност е чудесен и полезен принцип, който не бива да забравяте, когато изследвате и тълкувате образния си поток. Няма правила, които да са толкова страшни и жизненоважни, че да не могат да бъдат нарушавани от време на време. Аз самият открих, че понякога ми е от огромна полза да обсъждам породените от въображението ми образи с други хора, особено с онези, които — като съпругата ми, например — познават много добре и мен самия като човешко същество, и личния ми код за нещата от живота. Постарайте се първо да стигнете самостоятелно до смисловото значение на образния си поток. Но ако почувствате, че зацикляте и се обърквате все повече, непременно потърсете съвет от други хора. Внимавайте обаче да не прилагате съветите им, водени единствено от подсъзнателно желание да проявите любезност и зачитане към мнението им. И особено внимавайте да не би да възприемате едни или други тълкувания само защото са направени от хора, които са си създали име на специалисти или имат повече авторитет в научните или в обществените среди, отколкото имате вие самите.

Принцип на приоритета

Вашият подсъзнателен образен поток знае много по-добре от вас кои теми са наистина от значение. Често той пренебрегва поставения му въпрос и отговаря на други въпроси, които вероятно и през ум не ви е минавало да зададете. Именно така станало с Боб С., чиито случай описахме в Първа глава, който непрекъснато се озовавал втренчен в някаква загадъчна автомобилна гума. По принцип подсъзнанието винаги подрежда приоритетите си, като поставя на първо място онзи въпрос или проблем, чието решаване е най-спешно за вас в дадения момент. Тази особеност на образния поток наричам „Принцип на приоритета“.

Ричард започва да изследва своя образен поток със съзнателното предположение, че най-важен за него е въпросът с краткия срок за написването на книгата. Ето защо той търси във всеки появил се от подсъзнанието му образ някакъв знак как би могъл да ускори процеса на писане или да съкрати главите и да свие обема на материала, без да наруши общото звучене и смисъла. Вместо това обаче, неговото подсъзнание му дава съвет по един напълно различен въпрос. Така то вероятно дори увеличава още повече работата му, вместо да я намали. Но пък решава именно онзи проблем, който се оказа най-важен и най-силно затормозяващ Ричард при писането.

Ами ако образният поток отказва да отговори?

Понякога образният ви поток отказва да отговори на някой ваш въпрос. Подобен отказ може да се прояви под формата на клатеща отрицателно глава фигура или дори в образа на някакво страшно, кошмарно създание, което сякаш ви предупреждава да не се занимавате със съответния проблем.

Някои мои колеги смятат, че винаги трябва да зачитаме подобни откази и моментално да преустановяваме всякакви по-нататъшни опити да стигнем до отговора на интересуващия ни въпрос. Аз обаче не съм съгласен с това. Моят опит показва, че тези откази често не са породени от подсъзнанието, а са по-скоро израз на съзнателни страхове или дори леност на ума.

Понякога отказът е своеобразна защита на някое свидно за нас, но подлежащо на съмнение убеждение или вярване. Всеки компетентен специалист по проблемите на душевното здраве ще ви каже, че е много по-добре да продължите и да подложите на изпитание убежденията си, отколкото да ги закриляте на всяка цена от евентуално накърняване или опровержение. За да бъде което и да е ваше вярване достойно да го съхраните и да живеете според него, то трябва да е в състояние само да защити правдивостта си на свободния пазар на идеи.

Когато срещнете отказ, задайте на образния си поток следните въпроси:

• „Кой или какво в мен отказва да отговори?“

• „Какво бих могъл да направя още сега, за да бъда готов или достоен да получа информацията, която търся, без да наранявам себе си или когото и да било другиго?“

• „Ако отрицанието е породено от формата, под която съм задал въпроса си, как да го кажа по друг начин, така че да получа отговор?“

• „Мога ли да задам друг въпрос в същия контекст?“

Когато отказът е правилният отговор

Има случаи, когато отказът на подсъзнанието да отговори изглежда че наистина произтича от десния ни ум и е породен може би от вероятността това, което искаме да узнаем, да доведе до нараняване на нас самите или на други хора.

Някои проведени от мен експеримента показват, че поне моят образен поток се въздържа да ми дава отговор на въпроси, свързани със създаване на някое по-ефикасно оръжие или с начини за тотално поразяване на потенциален враг. Моето подсъзнание отказва да дава съвети и относно това как някой може да спечели от загубата на друг — примерно от лотария, при конни надбягвания и на борсата. Мои приятели, колеги и познати проведоха подобни експерименти, като и при тях резултатът бе същият. Това ми подсказва, че скритите в човешкото подсъзнание способности проявяват остра чувствителност не само по отношение на личните нужди и безопасност, но и спрямо тези на човечеството като цяло. И ако не сте в състояние да задавате въпросите си с пълно зачитане на нуждите и безопасността на другите хора, настоятелно ви препоръчвам да приемете отказът на подсъзнанието да ви отговори като правилен и единствено валиден.

Техника за изясняване на отговора

Да предположим, че току-що сте приложили техниката „Праг“ или нейната разновидност „Прекрачване на прага“ при някой особено труден и неясен образен поток. Вероятно сте минали два-три пъти през целия процес, но всяко прескачане или прекрачване на прага е водило единствено до натрупване на нови и нови образи, без да ви приближи ни на йота до търсената информация.

Време е да приложите техниката за изясняване на отговора. Ето как става това:

1. Изберете си нов „праг“, както е описано в Пета глава.

2. Излъчете към десния си ум топла благодарност за толкова многото неща, което ви е показал до този момент. После го помолете да ви помогне да изясните смисъла им.

3. Протегнете мислено ръка и докоснете предмета, избран от вас за „праг“.

4. Докато го докосвате, се обърнете мислено, но „високо“ към десния си ум: „Покажи ми същия най-правилен отговор на същия мой въпрос, но по напълно различен начин.“

5. Укрепете невропсихологичния си контакт с избрания „праг“, като го опишете най-подробно с помощта на петте си сетива.

6. Рязко открийте скритото зад него пространство за отговор, по най-подходящия начин за избрания от вас „праг“.

7. Пристъпете навътре в пространството за отговор, като описвате най-подробно посредством и петте си сетива всичко, което се разкрие пред мисления ви взор.

8. Служете си с проникновена наблюдателност. Докато оглеждате и описвате пространството за отговор, си задайте въпроса: „Какво е останало непроменено в цялата тази напълно различна картина?“ Независимо колко коренно различно може да ви се струва всичко от предишното ви преминаване отвъд прага, неминуемо ще откриете, че някой същностно важен елемент не се е променил. Именно в него се крие отговорът на вашия въпрос.

Разпит на конкретен образ

Можете да задавате конкретни въпроси относно буквално всеки предмет или лице, появили се във вашия образен поток. Да предположим, че току-що сте използвали проникновената си наблюдателност, за да откриете непроменения елемент в новата картина, разкрила се пред погледа ви след поредното прескачане или прекрачване на прага. Подходете към този елемент по същия начин, както бихте постъпили и по отношение на предмет праг, като му зададете някой от следните въпроси:

• „Защо си в тази сцена?“

• „Какъв е символният смисъл на положението ти спрямо тези (дървета, храсти, хора или които и да било други предмети или лица наоколо)?“

• „Защо си зелен (или какъвто и да било друг цвят или състояние)?“

• „Какво се предполага, че трябва да ми покажеш и да ми разкриеш?“

В повечето случаи подсъзнанието ви ще отговори, като промени сцената и ви предложи нов набор от образи, над които да размислите. Каквото и да видите след като зададете въпроса си, веднага започнете да го описвате. Понякога, макар и не толкова често, съответният образ може да ви отговори и с думи.

В търсене на словесен отговор

Мнозина хора предполагат, че словесният отговор би бил по-ясен и не толкова двусмислен, колкото зрителният, но много рядко е наистина така. Както и при зрителните образи, най-добрите словесни отговори обикновено са онези, които най-малко очакваме и затова те ни изненадват най-много. Но на пръв поглед те често ни се струват и най-загадъчни. В действителност изобщо не е по-лесно да разтълкувате думите „лакирана кутийка“, отколкото образа на лакираната кутийка.

И все пак, има хора, които се чувстват по-удобно и по-непринудено, когато боравят с думи, а не с образи. Няма нищо лошо в това да помолите на въпроса ви да бъде отговорено словесно. Подсъзнанието ви може да уважи молбата ви, а може и да не й обърне внимание. Но не забравяйте, че словесните отговори пренасочват работата на съзнанието ви отново към левия, аналитичен ум и го отклоняват от десния, който направлява образния ви поток. Това отклоняване на възприятията обикновено нарушава или дори напълно прекъсва процеса на творческото мислене.

Срещал съм консултанти, наставници или гурута, които почти не правят разлика между думи и образи, когато водят своите клиенти или ученици към постигане на „по-висша съзнателност“ посредством метода „Направляване на мисловната образност“. Сякаш хората имат пред себе си разтворена „Книга на вселенската мъдрост“ или нещо подобно, от която да четат.

„Да видим сега — казва консултантът, — какво се казва в тази книга?“

(Мълчание.)

„Добре — продължава консултантът, — отворете на някоя страница. Какво се казва там?“

(Мълчание.)

„Добре де, каква е първата дума! Можете ли да кажете поне първата буква?“

И тъй нататък. Според мен обаче, подобни наставления могат само да отклонят безпомощния ученик от пълноводния поток на мисловната образност на неговия десен ум и, принуждавайки го да борави със словото, да го подтикнат отново към мисловна нагласа за работа с левия ум. Каквито и резултати да бъдат постигнати по този начин, те са невалидни и недостоверни, а мнозина ученици дори биха се поддали на изкушението съзнателно да си измислят какво ли не, само и само да удовлетворят своя наставник.

Превърнете думите в образи

Езикът на десния ум е език на образите, на символите и на метафорите. В действителност, дори ако проявявате склонност да възприемате посланията на подсъзнанието си в словесна форма, ако искате да постигнете истински успех е необходимо, след като ги изкажете на глас с думи, да опишете някои сцени или образи, които да са свързани с тези думи.

Например, ако в съзнанието ви изневиделица изплува думата „свобода“, кажете я гласно, а после опишете картинно как орелът се рее над планинските върхове, гордо поел срещу буреносните облаци, осеяли лятното привечерно небе — или каквато и да било друга образна картина, която олицетворява за вас понятието „свобода“.

Знайте кога да използвате думи

Трябва да отбележим, че някои хора стигат до напълно удовлетворителна информация изцяло чрез словесни отговори. В това няма нищо лошо. Ако непрекъснато получавате словесни отговори, направете си няколко теста за самопроверка. Преминавайте последователно от словесни към зрителни отговори и обратно, за да откриете при кой тип стигате до по-голяма оригиналност и до по-дълбоки прозрения. После използвайте онзи метод, който ви осигурява най-добри резултати. Примерно веднъж месечно правете отново този тест, за да сте сигурни, че избраният метод все още е по-успешен от другия.

Използвайте първо образи, после думи

Разбира се, няма причина да не използвате и словесния, и зрителния метод в един и същ образен поток. В този случай основното правило е първо да боравите с образи, а после с думи. Когато прилагате техниките за прескачане или прекрачване на праг и за разпит на конкретен образ, изчакайте отговорът да се появи първо зрително. Едва след като картината стане пределно ясна и отчетлива, можете да започнете да се вслушвате по-настойчиво за словесен отговор.

Това е необходимо, защото след като веднъж вече има оформен образ, за съзнателните ви очаквания става по-трудно да влияят и да предопределят смисъла на последвалите думи. Словото е по-полезно за доизясняване на смисловото значение на отговора, който вече ви е бил даден чрез образа.

Внимавайте с писането

Хората, които изследват образния си поток, за да постигнат така нареченото „бистро пророкуване чрез видения“, отбелязват странни изживявания, когато се опитват да четат и да пишат във въображението си. Немският лекар Харалд Моерс-Месмер, проучвал и експериментирал с този феномен през трийсетте години, пише, че във всичките му „сънища наяве“ буквите се превръщали в йероглифи всеки път, щом се опитвал да фокусира мисления си поглед върху тях. Д-р Стивън Лаберж — съвременният популяризатор на метода за „бистро пророкуване чрез видения“ — споделя, че изписаните във въображението му думи променяли формата си винаги, когато ги прошепнел. При обичайното изследване на образния поток не се забелязват подобни затруднения. Изглежда че те са присъщи по-скоро на „бистрото пророкуване чрез видения“, при което думите се появяват в резултат на съзнателното усилие на съответния човек.

Струва ми се, че също както при отприщването на образния поток, така и при „бистрото пророкуване чрез видения“, хората изпадат под твърде силното влияние на десния си ум, поради което не са в състояние да се съсредоточат върху смисъла на писаното слово. Изглежда че при тези две мозъчни дейности се проявява ефект на взаимно изключване. Когато едната от тях се включва на работен режим, другата се изключва. Ето защо, когато се стремите към постигане на словесни отговори е по-добре да го правите в говорна, а не в писмена форма. Убеден съм, че изговорените думи допринасят по-успешно за уравновесяването на функциите на двете мозъчни полукълба.

Техника „Аналитик шегобиец“

„Много истини се крият зад шегата“ гласи една стара поговорка. Чувството за хумор извира от същата тази дясна част на мозъчната кора, която управлява по-изтънчените и по-чувствителните човешки способности и откъдето извира и мисловната образност. Понякога с помощта на хумора можем да постигнем именно онази допълнителна връзка, която ще ни помогне да обединим в едно смислено цяло различните елементи в даден образен поток. Игривостта и закачливостта на мисълта ни помагат да се отпуснем и да забравим поне за миг сковаващата ни вътрешна нужда винаги да сме „прави“ и да постъпваме „правилно“. А по този начин — и да открием ума си за по-широки хоризонти и за нови, неочаквани възможности.

Когато спонтанно протичащият образен поток сякаш не е в състояние да ви даде удовлетворителен и смислен отговор на вашия въпрос, от помощ може да ви бъде техниката, наречена „Аналитик шегобиец“. Тя се прилага по следния начин:

1. Представете си, че сте Зигмунд Фройд, Карл Юнг, Милтън Ериксон или друг някой учен, изследващ в дълбочина загадките на символичността в човешката мисловна дейност и психика. Представете си, че вашият собствен образен поток, който току-що сте изживели и регистрирали (най-добре пред касетофон), е „сън наяве“ на ваш пациент.

2. Започнете свободно и непринудено да излагате писмено или на запис различни предположения за смисловото значение на образите и сцените в „съня на пациента“.

3. Старайте се, докато говорите, да имитирате жаргона, мимиката и маниерите на избрания от вас велик учен, но колкото се може по-хумористично.

4. Предположете, че всеки аспект от „съня на пациента“ е зареден със смисъл и с пищна метафоричност и спокойно преувеличавайте и разкрасявайте без никакви задръжки тълкуванията на символите.

5. Забавлявайте се. Помнете, че при това упражнение е много по-важно да използвате хумора и да се шегувате, отколкото да се стараете да бъдете прави.

6. Говорете колкото ви е възможно по-бързо, за да можете да заобиколите или да прескочите вътрешния си цензур (Заглушител или Редактор).

7. Поддържайте в продължение на няколко минути този ритъм на непринудено шеговито тълкуване на образния поток.

8. Преслушайте записа или препрочетете бележките, които сте направили като аналитик шегобиец. Ще се убедите, че ако сте успели да се отпуснете и да се вживеете в ролята, в монолога си ще откриете някои ключови прозрения за тълкуване на съответния образен поток.

Рефлекс за изясняване

Колкото повече овладявате езика, на който се изразява десният ви ум, изживяването на образния поток ще се превръща все повече и повече в оживен диалог между съзнанието и подсъзнанието ви. При появата на всеки по-смътен образ или при смислово неясен развой на действието в образния поток, ще започнете да използвате напълно рефлексивно техниките за прескачане или прекрачване на праг, за разпит на конкретен образ и за изясняване на отговора, като при това ще ги прилагате бързо, на секундата, без изобщо да се замисляте и да нарушавате ритъма си.

За да развиете този ваш рефлекс за изясняване, е добре да си създадете навика да си задавате следните въпроси всеки път, щом ви се стори, че образният ви поток става объркващ или неясен.

• „Моля, покажи ми в нова картина всичко онова, което не съм разбрал напълно от видяното досега.“

• „Какъв друг въпрос е добре да задам сега?“

Бъдете като Язон

В една известна от Библията история се разказва как веднъж ангел Господен слязъл от небесните селения при мъж на име Язон, за да го призове да вземе меча и да освободи Израел от игото на медианитите. На Язон обаче му било трудно да повярва, че Бог е избрал именно него за такава благородна и отговорна задача. Затова решил да го изпита чрез неговия пратеник и го предизвикал не веднъж, а цели два пъти да потвърди волята си чрез някакво чудо.

Вместо да накаже Язон за проявените неверие и дързост, Господ Бог го възнаградил първо с поредица очевидни чудеса, свързани с намирането на едно златно руно, а после и с чудодейна победа. Само с триста души Язон победил вражата войска, наложил четирийсетгодишен мир и бил провъзгласен и възхваляван като „велик войн“.

В друга история от Библията Тома Неверни предизвикал Бога да му представи доказателство за възкресението на своя син Исус. В резултат на тази негова дръзка постъпка църквата го възнаградила, като го въвела в ранг на светец.

Хората често смятат напълно погрешно, че Светото писание зове само към сляпо подчинение на Божията воля. Лично аз съм дълбоко убеден, че истории като тези за Язон и Тома Неверни повече от очевидно насърчават вярващите да подлагат под въпрос и да изпитват онова, което се смята за Божие слово. По такъв начин ние всъщност препитваме не Бог, а точността на собствените си възприятия и възгледи.

В същия дух на творческо съмнение настоятелно ви препоръчвам да подлагате под въпрос всяко послание от страна на образния си поток. Едва ли би имало нещо по-опасно и по-плашещо от предположението, че посланията на образния поток са непогрешими. За нас подсъзнанието си остава загадъчна и непозната сила. Все още сме твърде далеч от знанията и способността да разбираме поне малка част от дейността и мотивацията му. Най-добре ще е да възприемате посланията от образния поток като храна за размисъл, като извор на идеи, на които може да се вярва и разчита само тогава, когато сте в състояние да ги проверите на практика и те докажат своята правдивост.

Мое основно правило е, че колкото по-ясно и по-недвусмислено ви се струва някое послание, толкова по-наложително е да бъдете като Язон. Един от начините да го постигнете е като зададете на образния си поток въпроса: „Как мога да се уверя, че това, което ми казваш, е наистина така?“ или „Какво да направя, за да разбера дали това е истина?“

При всички случаи е необходимо да изпитвате посланията от образния си поток, точно по същия начин, както бихте постъпили и с всяка друга идея или хрумване, която се зароди в главата ви — чрез внимателно обмисляне и чрез практическо действие. Тоест, винаги трябва да бъдете активни скептици. Доверете се на интуицията си. Никога не предприемайте и не се придържайте към каквото и да било действие, за което имате усещането, че е неправилно или съмнително само защото образният ви поток бил казал да постъпите по този начин. Подхождайте към всичко със здрав разум.

Благородно занимание

Откакто свят светува способността за тълкуване на сънища и видения е била високо почитана както от простите хорица, така и от високообразовани люде, от царе и императори. И до ден-днешен умението да се разбира езика на десния ум си остава рядък и безценен дар, като се смята, че онзи, който го владее, притежава необичайна сила и власт. Трябва да знаете, че описания в тази глава метод може да ви помогне бързо и естествено да научите до съвършенство този език. Настоятелно съветвам всеки читател да прояви упоритост в практикуването на предложените техники и упражнения. По всяка вероятност тълкуването ще ви се стори най-трудното от всички описани в тази книга умения, но ако проявите настойчивост за овладяването му, ще бъдете богато възнаградени. Несравнимото предимство да разполагате с преносимо, винаги готово за ползване средство за гениално решаване на проблеми, достъпно и удобно разположено в собствената ви глава, определено си струва да положите усилия и да отделите време и внимание за овладяването на това умение.

Седма глава

Могъщата сила на въпросите

Веднъж Айнщайн отбелязал, че ако му предстои да бъде убит и му остава само още един час, за да измисли как да спаси живота си, щял да отдели първите 55 минути от този час за търсене на правилния въпрос. Открие ли кой именно е този въпрос, твърдял той, намирането на отговора щяло да му отнеме само пет минутки.

Дотук разглеждахме единствено методи и техники за отговаряне на въпроси — което е по-малко от 9% от цялата работа, според Айнщайн. Но какво да кажем за останалите 91%? Как бихме могли да използваме образния поток, за да ни отведе до правилните въпроси?

Един от начините да го постигнете — вече ви го препоръчахме в предишната глава — е просто да попитате образния си поток: „Кой е най-добрият въпрос, който да задам точно сега?“. Можете да бъдете сигурни, че ще ви бъде отговорено с охота. Но преди да сте овладели до съвършенство езика на десния си ум, вероятно ще ви се наложи да минете нееднократно през процеса на пробване и уточняване, докато въпросът не ви се разкрие пределно ясно.

Има и един друг, по-простичък начин, с който ще ви запознаем малко по-долу, доказал в редица експерименти и при дългогодишна практика, че е бърз, лесен и много ефикасен. Чрез него се прескачат всевъзможните съзнателни очаквания и предположения, като подсъзнанието ви отговаря само на наистина важните и спешни за вас въпроси, а не на онези, за които вие си мислите, че са такива. Отговорите, които ще получите посредством тази техника, са възможно най-чистите и най-спонтанните от всички. Защото при нея левият ви ум просто е физически лишен от възможността да се намесва със своите представи какъв би трябвало да бъде един или друг отговор.

За да можете да си служите с тази невероятна техника обаче, ще ви се наложи да предприемете един много по-голям скок в разбиранията и в представите си, отколкото се изискваше от вас досега.

Скритият въпрос

В тази глава ще се занимаем най-вече с метода за постигане на творчески решения, наречен „Скрит въпрос“. За да получите представа за какво става дума, си направете следния експеримент. На отделни листчета запишете шест въпроса. После сгънете листчетата, размесете ги и изберете едно от тях. Без да поглеждате какво е написано вътре, попитайте образния си поток какъв е най-правилният отговор на този въпрос. По такъв начин прескачате съзнанието си и то просто няма как да узнае кой точно въпрос сте избрали, докато в същото време подсъзнанието ви го знае много добре. В болшинството от случаите отговорът, който ще получите посредством образния си поток, ще е в пълно съзвучие с избрания от вас скрит въпрос.

Методът „Скрит въпрос“ е възможно най-успешният, който познавам, за прескачане на вътрешния цензор (Заглушител или Редактор). Защото, щом като левият ви ум изобщо не знае какъв е въпросът, той не е в състояние да си планира предварително подходящ отговор. Но как именно става това? Как може образният ви поток да прочете въпрос, който е скрит от съзнателния ви ум?

Облак от пеперуди

По време на моите семинари винаги се старая да създавам стимулираща и непринудена атмосфера за работа. Понякога участниците съвсем спонтанно подемат дискусии, които са доста далеч от темата за отприщване, за изследване, за тълкуване на образния поток.

Ето какво се случи по време на един семинар, който провеждах в Равена, Охайо, през 1981 година. Някак изведнъж заговорихме за вечния въпрос какво става с хората след смъртта. Убедените атеисти в групата твърдяха, че всичко приключва с физическата смърт на човека. Други защитаваха тезата за вечния живот, като цитираха традиционни примери, с каквито са пълни всички известни на човечеството духовни и религиозни учения. Тъй като спорът доста се разгорещи, тактично предложих да поохладим малко страстите, като разучим някои нови техники за отприщване и изследване на образния поток. За мое облекчение, участниците скоро се увлякоха в едно упражнение със скрити въпроси.

Без да споделям с когото и да било какво съм си наумил, пъхнах в общата купчинка листчета и моя скрит въпрос: „Съзнанието остава ли живо и след физическата смърт на човека?“. Само допреди няколко минути хората в групата бяха стигнали едва ли не до ръкопашен бой във връзка с отговора на този въпрос. Но когато по едно време някой избра именно моето листче, по някакъв удивителен начин се оказа, че подсъзнателно всички мислят единодушно. Не забравяйте, че до приключването на упражнението никой от тях не знаеше какъв е скритият въпрос. Въпреки това обаче, при изследването на собствения си образен поток, всеки един от трийсет и четиримата участници в семинара получи в приблизително еднаква форма един и същ отговор на този въпрос. Всеки от тях видял как от обширна зелена поляна се издига облак от милиони пеперуди и полита към слънцето!

Активен скептицизъм

Естествено е читателите да възприемат и да реагират на тази история съобразно собствените си вярвания. Някои вероятно ще я обявят за „нагласен трик“, за моя измислица или в най-добрия случай просто за съвпадение. Други ще предположат, че групата сигурно е била под въздействието на някаква психическа или телепатична сила. Според мен обаче и двата типа подобни мнения са неправомерни и неадекватни. Защото съм дълбоко убеден, че към всеки непознат и необясним феномен е най-добре да се подхожда не с отричане или с подозрение, а с активен скептицизъм.

Когато Вилхелм Рьонтген оповестява през 1895 година, че е открил загадъчен нов вид енергия, която може да преминава направо през телата на хората и да заснема костите им, някои учени проявяват обясним скептицизъм към твърдението му. Но лорд Уилям Томсън Келвин, тогавашният президент на английското Кралско научно дружество, минава доста отвъд предпазливото неверие. Той заявява самоуверено и категорично убеждението си, че Рьонтген се опитва да измами научната общественост и че практиката щяла да докаже невъзможността да съществуват уж откритите от него Х-лъчи.

Горе-долу по същото това време един член на Френската академия на науките прави следното съобщение пред своите колеги: „Господа, аз лично проучих и изпитах на практика създадения от господин Томас Едисон фонограф и уверено мога да заявя, че в случая става дума не за нещо друго, а чисто и просто за вентрилоквизъм.“

Келвин и неговият френски събрат били абсолютни скептици. Те реагират така, сякаш всичко, което излиза извън рамките на познанията и на светогледа им в момента, е по принцип невъзможно. Въпреки че претендира за обективност, абсолютният скептицизъм се противопоставя на научния напредък. Буквално на всеки гений в човешката история му се е налагало да се преборва с орди абсолютни скептици, за да направи каквото и да било откритие. За разлика от тях, активните скептици настойчиво търсят доказателства за необяснимите феномени, а умовете им са винаги открити за нови идеи. Именно такива са мисловната нагласа и поведението на истинския учен. Затова и настойчиво съветвам всички мои читатели да бъдат активни скептици по отношение на феномените, за които ще говорим в тази глава.

Телепатия ли?

Преди няколко години група парапсихолози мислеха, че са открили убедително доказателство за съществуването на телепатията. При проведените от тях експерименти участниците трябвало да „отгатнат“ каква е скритата карта, която държи изследователят. Някои от хората давали толкова често правилни отговори, че учените стигнали до извода, че е статистически невъзможно това да се дължи просто на налучкване. Парапсихолозите решили, че тези участници сигурно използват телепатия.

За щастие сред тях имало и неколцина активни скептици, които подложили на допълнителна проверка данните от тези експерименти. В крайна сметка станало ясно, че „телепатите“ сред участниците „четяли“ не мислите на изследователите, а езика на тялото им. Те успявали да познаят каква карта държи ученият просто по начина, по който я гледа.

Чувствителният ум

Ентусиазираните привърженици на телепатията били горчиво разочаровани от тези резултати. Но все пак проведените експерименти разкрили, че някои от участниците в тях притежават толкова невероятно висока степен на сетивна чувствителност, че тя е не по-малко изненадваща от евентуалната способност за четене на чужди мисли.

Хилядолетия наред полинезийските моряци са кръстосвали безпроблемно моретата без карти и навигационни уреди, като са се ориентирали само „по чувство“. В днешно време са правени експерименти с полинезийски рибари, обучени според традиционния за тях начин. Дори ако завържете очите на такъв човек и го пуснете с лодката му на хиляди мили далеч от дома му, той безпогрешно ще се ориентира за обратния път, като следва единствено усещанията, които събуждат в тялото му морските течения.

И въпреки че подобни умения изобщо не са нито психическа свръхмощ, нито нещо паранормално, те са не по-малко удивителни от способността за предсказания или от телепатията. Както участниците в споменатите експерименти със скритите карти, така и полинезийските рибари са успели да развият у себе си толкова тънка чувствителност на сетивните възприятия, каквато повечето от нас дори не предполагат, че е възможна за човешко същество. Вероятно „облакът пеперуди“ от моя семинар през 1981 година също се дължи на подобна неосъзната свръхчувствителност на възприятията. Може би трийсет и четиримата участници просто са усетили и подсъзнателно са се настроили в съзвучие с някакви незабележими на съзнателно ниво, но общи за всички тях поведенчески сигнали. Но преди да бъдат проведени задълбочени последващи експерименти в тази насока, можем само да гадаем правилността на подобни твърдения.

И все пак едно е напълно сигурно. Независимо каква е причината за такива свръхчувствителни сетивни възприятия, те са невероятно мощни. И ако съумеем да се научим да ги насочваме и да ги използваме за решаване на конкретни проблеми, ще направим огромен скок към постигане на истинска гениалност.

Всичко едновременно

Както и много други гении, Волфганг Амадеус Моцарт твърди, че създава своите музикални произведения изцяло в ума си, като довежда до съвършенство всеки акорд и арпеж преди още да е записал и една-единствена нота върху хартия. Моцарт често забавлявал и удивлявал съвременниците си с подобни „трикове“ — примерно между две игри на билярд нахвърлял на нотна хартия сложните хармонии на някоя соната или само няколко часа преди премиерата на своята опера „Дон Жуан“ „написал“ увертюрата към нея. В подобни случаи гениалният композитор обяснявал, че той всъщност не създава в момента музиката, а просто я записва под диктовката на ума си, където тя съществувала изцяло завършена.

В едно свое писмо от 1789 година Моцарт обяснява, че преди да запише на нотната хартия което и да било свое произведение, той първо го „обхващал цялостно с поглед“ в ума си, където то се появявало пред мисления му взор „като прекрасна картина или изящна статуя“. При това Моцарт не преглеждал мисловно композициите си по начина, по който би ги изсвирил някой оркестър — секция по секция и такт след такт, — а ги „обхващал цялостно с поглед“. „И не чувам във въображението си отделните части последователно — пише той, — а ги възприемам като неделимо цяло, всичко едновременно. Нямам думи да ви опиша каква наслада е това!“

Оригинално мислене

Творческият метод на Моцарт съвсем очевидно надхвърля всичко обичайно. Как е възможно човек да „обхване“ цяла една симфония „с поглед“? Как е възможно да „чуе“ отделните й части „едновременно“, а не една по една или последователно със съответната им продължителност във времето? Това е толкова сложен, неразбираем и тайнствен феномен, какъвто би била и петизмерна геометрия, примерно. И все пак, тази странна мисловна нагласа се отдавала на Моцарт с такава лекота, с каквато клавишите на пианото се подчинявали на пръстите му.

Истински оригиналните мисли и идеи се пораждат в среда, коренно различна от тази, до която имат достъп съзнателните ни умове. За великите гении на човечеството е обичайна практика изцяло да пренебрегват правилата на обичайния начин на мислене и възприемане на света — които повечето от нас смятат за ненарушими, — като най-непринудено и без каквито и да било задръжки си играят с общоприетите понятия за време, пространство и форма.

Чисти идеи

В своя шедьовър „Републиката“, написан в пети век преди новата ера, древногръцкият философ Платон изказва хипотезата, че в действителност съществуват два свята — материалният свят, който възприемаме посредством петте си сетива с всички техни ограничения и субективност, и светът на чистите идеи. Великият мислител твърди, че единствено в света на тези чисти идеи можем да видим нещата в истинската им форма. Според него музиката, поезията, живописта и математиката са единствено бегли опити да уловим непреходната красота и ред на този идеален свят.

Пещерата на Платон

Платон оприличава света на нашето ежедневие на някаква странна пещера, към чиито стени хората са приковани с вериги, минаващи през вратовете им така, че да не могат да извръщат главите си встрани. По този начин те не виждат нищо друго, освен отсрещната стена, по която наблюдават игра на сенки — а те били хвърляни от други хора, движещи се в светлината на огъня някъде извън погледа им, в дъното на пещерата зад гърба им. В своето незнание прикованите затворници вярват, че тези сенки са единствените „реални“ неща на света. Ако можеха обаче да извърнат главите си, те щяха да видят как истинските хора, на които принадлежали сенките по стената на пещерата, танцуват край истинския огън. А ако можеха да отхвърлят оковите си, затворниците биха могли да излязат извън пещерата и да обхванат с поглед сияйния, окъпан от слънцето реален свят.

Според Платон всички ние сме оковани в една такава пещера, като не можем да виждаме нищо друго от света, освен играта на отражението му по стената пред очите ни, и затова си въобразяваме, че именно тези сенки са цялата ни вселена. „А всъщност — пише Платон — душата на всеки човек притежава силата да прозре истината, както и орган, с чиято помощ да го постигне.“ И посочва, че е достатъчно да освободим възприятията си от сковаващите ги общоприети рамки, за да можем най-сетне „да се любуваме на реалността и на ослепителното сияние на онова, което наричаме Добро“.

Екстаз

През епохите на Ренесанса и на Просвещението философите преразглеждат пещерата на Платон. Ренесансовите неоплатонисти смятат, че великите творци на изкуството надникват в идеалния свят, когато биват обзети от музата на вдъхновението. Жан Жак Русо изказва предположението, че всеки смъртен, успял да се докосне до описания от Платон идеален свят, ще бъде обзет от върховното блаженство на екстаза. Вероятно именно този екстаз има предвид Моцарт, когато възкликва: „Нямам думи да ви опиша каква наслада е това!“

Възмездие за Платон

До относително неотдавна хипотези като тези на Платон и на Жан Жак Русо бяха отнасяни към сферата на мистицизма. Не съществуваше никакъв реалистичен начин, по който те биха могли да бъдат доказани. Но през двайсети век нещата се промениха коренно. Разработките на учените в областта на квантовата физика доведоха до появата на нови мощни средства, които за първи път ни предоставиха възможност да надникнем към света извън Платоновата пещера по научно измерваем и доказуем начин. Тези нови средства вероятно биха могли да ни разкрият и как именно действа тайнственият творчески механизъм в ума на един Моцарт, например.

Призрачни връзка

През двайсетте години физиците откриха, че градивните частици на атома — квантите от рода на фотоните и електроните — притежават удивителната и непрестанно променлива характеристика в един миг да приемат нова, коренно различна форма. Измерени по един начин, те се проявяват като частици; измерени по друг — действат като вълни. И което е дори още по-объркващо, ако измервате скоростта на една квантова частица, не можете да измерите масата й, а ако измервате масата — не можете да измерите скоростта. Тази смущаваща особеност довежда датския физик Нилс Бор до хипотезата, че в действителност квантите не притежават такива характеристики като маса, скорост и вълнова честота, а ги придобиват само временно, в отговор на усилията на физиците да ги измерят. Бор смята, че в тяхното естествено състояние квантите съществуват единствено като някаква безформена „пустота“, заредена с потенциални физически характеристики.

Алберт Айнщайн обаче просто не може да приеме подобно обяснение на загадката. И започва да си задава въпроса какво би станало, ако една частица, съставена от два протона, изведнъж се разпадне и в резултат на това те вече могат свободно да блуждаят в пространството? Според закона за съхранението на движещата сила, ако ни е известна движещата сила на единия протон, ще можем да измерим и тази на другия. Да, но според Нилс Бор, нито единият, нито другият протон притежават каквато и да било движеща сила до мига, в който не започнем да се опитваме да я измерим.

Според теорията на датския учен, ако започнем да измерваме движещата сила на единия протон (да го наречем протон А), самото това наше действие ще предизвика протон Б още в същия миг да придобие движеща сила, съответна на тази на протон А — дори ако междувременно двата протона са се озовали в противоположни краища на вселената! Но за да постигнат такова пълно хармонично съзвучие помежду си при координирането на съответните си движещи сили, те явно си прехвърлят информацията през цялата вселена със скорост по-голяма от тази на светлината, сякаш помежду им съществува телепатична връзка. Айнщайн просто отказва да приеме възможността за подобна „призрачна връзка от разстояние“. В една своя статия от 1935 година, написана съвместно с Борис Подолски и Натан Розен, той твърди, че Нилс Бор и неговите последователи сигурно изпускат някоя „скрита променлива“. И стига до заключението, че теорията на Бор е просто непълна и незавършена.

Моделът „Аквариум“

Един от учениците на Айнщайн, Давид Бохъм, предлага удачно решение на този парадокс. Той се съгласява с твърдението на Айнщайн, че е едновременно и „призрачно“, и невероятно въпросните два протона да си разменят информация мигновено, от противоположните краища на вселената. И изказва предположението, че квантите и всички техни странни изяви и взаимовръзки са не нещо друго, а отражение на някакъв по-дълбок ред, скрит под видимостта на вселената. Бохъм оприличава квантовите частици на риба в аквариум. Да предположим, че наблюдаваме движенията й на два телевизионни монитора, които получават изображение от две камери, следящи рибата от различни ъгли. На двата екрана ще виждаме две различни изображения, сякаш на две различни риби. Когато едната от тях се обърне, едновременно с нея се обръща и другата, като че помежду им има някаква загадъчна телепатична връзка. И само ако погледнем направо и с невъоръжено око в аквариума, ще разберем, че двете изображения принадлежат всъщност на една и съща риба, видяна под различен ъгъл (виж Фигура 7.1).

Аквариумът на Бохъм, както и пещерата на Платон, е метафора за ограниченията на човешките възприятия. В нормалния си ежедневен живот ние виждаме единствено объркващите ни изображения, получени от нашите две камери монитори — очите ни. Но какво бихме видели, ако можехме да надзърнем направо в „аквариума“? Или ако можехме да се освободим от оковите си и да излезем от пещерата на Платон? Неограничавани от нашите несъвършени пет сетива, какво наистина бихме видели в света?

Скритият ред

Как щяхте да виждате любимата си компютърна игра, ако нямахте компютър, който да превежда софтуера й в картини? Как щяхте да чувате кой ви се обажда по телефона, ако нямахте апарат, който да приема позвъняването? Думите и картините щяха да се разтварят в невидими енергийни вълни и вие всъщност нямаше да сте в състояние да ги доловите само посредством обикновените си човешки пет сетива. Също като електромагнитните импулси на съвременните телекомуникационни средства целият заобикалящ ни материален свят приема разбираема форма единствено когато влезе в досег с подходящ рецептор, какъвто е всяко от петте ни сетива.

Така поне разсъждавал Давид Бохъм. Според неговата хипотеза във вселената съществува някакъв скрит ред, в който под формата на чиста енергия е закодирано всичко, което възприемаме посредством сетивата си. Единствено благодарение на особеното устройство на човешката сетивност този скрит енергиен шифър бива преведен на езика на разбираемите форми на нашата триизмерна вселена.

Холографски принцип

Ако хвърлите камък в някое езерце, ще видите как около мястото на падането му се образуват концентрични кръгове. Ако хвърлите един след друг три камъка, техните концентрични кръгове ще се пресекат и ще образуват върху водната повърхност така наречената интерферентна мрежа, тоест мрежа от взаимосвързани вълни.

А сега си представете, че можете по вълшебен начин в същия миг да замразите езерцето и така да „уловите“ интерферентната мрежа, образувана от концентричните кръгове при падането на трите камъка. Ако вземете парче лед от замразеното езеро, закодираната в него интерферентна мрежа ще ви даде цялата информация, която ви е необходима, за да изчислите къде точно е паднал всеки от трите камъка (виж Фигура 7.2).

През 1947 година изследователят Денис Габор открива начин за кодиране на триизмерни обекти върху фотографска лента — много подобен на този, по който кодирахме падането на трите камъка в замръзналото езерце. Използваният от Габор процес, разработен въз основа на интерферентните мрежи, се нарича холография.

За да създадете холограма, трябва да насочите един лазерен лъч — наречен „информативен“ — пряко към избрания обект, така че впоследствие, когато бъде отразен от него, да попадне върху фотографска плака. В същото време трябва да насочите друг лъч — наречен „референтен“ — пряко към същата фотографска плака. Когато двата лъча се срещнат, те създават интерферентни мрежи, които се запечатват върху фотографската плака.

Но ако погледнете плаката, върху нея ще видите не образа на избрания обект, а сложна плетеница от вълнообразни линии — интерферентната мрежа, образувана при срещата и смесването на двата лъча, информативния и референтния. За да получите холографски образ, трябва отново да насочите един лазерен лъч към фотографската плака. Неговото отражение ще оформи точното триизмерно изображение на избрания от вас обект, което ще увисне в пространството в същото положение спрямо фотографската плака, в каквото е бил и първоначалният обект в момента, когато е била направена холограмата.

Парчето лед с отбелязаната върху него интерферентна мрежа. В нея е кодирана достатъчно информация, за да изчислите къде точно е паднал всеки от трите камъни.

Също както и парченцето лед от езерото всяко късче от счупената фотографска плака ще съдържа цялата информация, необходима на лазерния лъч, за да възстанови триизмерната холограма. Ако счупите плаката на десет парчета, ще имате десет отделни и напълно еднакви холограми.

Илюзия за местоположение

Според хипотезата на Давид Бохъм заобикалящият ни обичаен свят прилича на холографско изображение — един вид отражение, излъчено от скрития ред, тъй както холограмата е отражение от фотографската плака. И точно така, както холограмата само привидно съществува на определено място в пространството, предметите в нашата вселена също само привидно заемат конкретните си места. Но тъй като цялото съществуващо пространство е „замръзнало“ или кодирано в скрития ред, което и да е кътче от вселената е равнозначно на всяко друго. Самата идея, че нещата в пространството са раздалечени на сантиметри, километри, светлинни години или парсеци не е нищо друго, освен привидност, илюзия — също толкова ефимерна и относителна, колкото и местоположението на сенките в пещерата на Платон.

Както вече се убедихме от необичайното поведение на изграждащите атома квантови частици, и най-огромните разстояния в пространството могат да бъдат прекосени само за миг, благодарение на съвсем лека пренастройка на скрития ред — аналогично на леката промяна в гледната точка по отношение на златната рибка в аквариума на Бохъм. Това е принципът на илюзията за местоположение: разстоянието, независимо колко малко или огромно ни се струва, всъщност е абсолютно без значение.

Илюзия за време

Според Бохъм времето е друга холографска илюзия. Нашите сетива ни казват, че времето протича в линеарна последователност — от миналото през настоящето към бъдещето. Но в скрития ред на вселената всичко, което изобщо някога вече е било или ще бъде, съществува и в този миг, изцяло кодирано в една суперхолограма.

Бохъм твърди, че насладата, която изпитваме при слушането на прекрасна музика, ни позволява да надникнем в скритата същност на времето. Въпреки че чуваме тази музика в хронологична последователност — нота след нота и акорд след акорд — в действителност ние не я оценяваме и не й се наслаждаваме в подобна линеарна последователност. Според Бохъм в действителност всяка чута нота предизвиква така наречената от него „активна трансформация“ на усещането ни за всички останали ноти, които сме чули преди тя да прозвучи, и събужда в нас тръпнещо очакване да чуем онези след нея. Всъщност ние оценяваме и се наслаждаваме на музикалното произведение в неговата цялостност и завършеност, като в ума ни началото, средата и краят му се смесват и преливат в едно неделимо цяло.

Когато Моцарт преглеждал своите произведения наум, „с един поглед“, той вероятно си е служил с много по-истинни сетива от петте, които всички ние използваме в ежедневния си живот. Според хипотезата на Бохъм поне част от гениалността на великия композитор се дължи на способността му да възприема музиката на нивото на много по-дълбокия скрит ред на реалността.

Псифеноменът

Холографският модел на Бохъм за вселената ни предлага логична основа, върху която да стъпим, за да се опитаме да разберем такива наблюдавани при някои хора способности като ясновидството и телепатията — наричани от парапсихолозите „псифеномени“. Ако времето и пространството наистина са свързани в неделимо цяло на едно дълбоко и скрито ниво на реалността, то е възможно човешката сетивност да прониква понякога отвъд обичайните рамки на възприятията ни за време и пространство. Читателите, които проявяват интерес към подобни въпроси, могат да открият великолепни разяснения на тези идеи в книгите на Майкъл Талбот „Холографската вселена“ и „Отвъд количествените измерения“.

В днешно време въпросът за псифеномените вече не е нещо несъществено и повърхностно за научната общественост. Натрупването на все повече нови и нови доказателства за съществуването им принуждава съвременната наука да започне да се отнася към тях сериозно. През 1969 година Асоциацията на парапсихолозите бе най-сетне приета в Американската асоциация за научен напредък и по този начин парапсихологията бе призната за легитимна наука. През 1982 година Ален Аспе, Жан Далибар и Жерар Роже от Института за теоретична и приложна оптика в Париж успяха да осъществят в лабораторни условия „призрачна връзка от разстояние“ между два фотона, като по този начин емпирично доказаха теорията на Бохъм, че илюзията за местоположение е напълно реално явление. Пет години по-късно, през 1987 г. физикът Робърт Г Джан и психоложката Бренда Дж. Дюн от Лабораторията за изследване на приложните аномалии към Принстънския университет публикуваха удивителните резултати от проведените от тях експерименти, от които става ясно, че изследваните субекти са в състояние, единствено чрез силата на мисълта си, да влияят върху функционирането на произволно избран брой генератори на различен тип вълни — убедително доказателство за реалността на ефекта, наречен „Тържество на ума над материята“.

Теория на супервръзката

В днешно време физиката отдавна е надскочила споровете относно правотата и законите на квантовата теория, характерни за двайсетте и трийсетте години. Понастоящем в центъра на вниманието е една нова удивителна хипотеза, наречена „теория на супервръзката“, която дава достоверно обяснение за паранормалните явления — толкова убедително, колкото е и моделът „аквариум“ на Бохъм. Тази теория твърди, че в действителност вселената съществува в десет измерения. Предполага се, че нашият привичен четириизмерен свят (три измерения за пространство и едно за време) се е породил преди трилиони години в резултат на така наречения Голям взрив. При него масата материя, концентрирана дотогава в една-единствена точка, достига критична плътност и тя избухва. Теоретиците на супервръзката смятат, че поради някаква все още неизвестна за нас причина останалите шест пространствено-времеви измерения не избухват при Големия взрив, а остават постарому плътно концентрирани в центъра на вселената.

Ако можехте изведнъж да открехнете сетивността си и да се озовете в центъра на ротационната ос на някоя от тези „капсулирани“ супервръзки от пространствено-времеви измерения, щяхте да се окажете в странната позиция на великан, много по-голям от цялата вселена. В такъв случай бихте имали най-интимен контакт с всяка точка от вселената едновременно, а и най-малкото ви движение щеше да дава буквално космически отражения. Ако можехте да гледате на света от подобна „Божия“ перспектива, пред очите ви несъмнено биха се разкрили някои наистина твърде необичайни феномени. Вероятно именно в резултат на такива случайни ротации на пространствено-времевите оси някои хора са в състояние да надникват в други, различни от нашата реалности.

Алтернативни обяснения за ефекта от скрития въпрос

Започнахме книгата с историята на Боб С. — младият мъж, чийто образен поток го предупреди, че животът на годеницата му е застрашен, защото една от гумите на колата й е пред спукване. До този момент разглеждахме неговия случай, тръгвайки от предположението, че вероятно в някакъв предишен момент Боб С. наистина е зърнал бегло изтритата гума и подсъзнанието му е отбелязало и съхранило тази информация. Това тълкуване на образа е несъмнено най-безпроблемното и най-консервативното, но то в никакъв случай не е и единствено възможното.

Дали няма вероятност образният ни поток да заобикаля съзнателните ни аналитични механизми и така да постига по-пряко и по-дълбочинно разбиране за скрития ред на вселената? Трудно е да се каже със сигурност, но подобна възможност е безкрайно интригуваща. През петнайсетте години, откакто водя семинари за отприщване на образния поток, станах свидетел на достатъчно необичайни феномени, та да стигна до извода, че в основата на този процес е залегнало нещо много повече, отколкото сме в състояние да видим. Ето защо е добре да имаме предвид и многото други, алтернативни обяснения за някои от най-забележителните резултати, постигани посредством образния поток.

Например съществува много голяма вероятност подсъзнанието ни да отчита и да разшифрова движенията на ръката, свързани с прегъването на листчетата, които използваме при упражнението със скрити въпроси. Следователно всеки, който е наблюдавал процеса на сгъването, впоследствие подсъзнателно ще е наясно кой именно въпрос е бил избран. А хората, които не са наблюдавали пряко сгъването, вероятно все пак долавят някакви незабележими сигнали от израза на лицето и от езика на тялото на останалите — също както при експеримента с псевдотелепатите и отгатването на картите, за който споменахме преди.

Няма съмнение, че невероятните резултати, постигани посредством метода „Скрити въпроси“, се дължат до голяма степен на един феномен, наречен „силова настройка на ума“. Едуард Дибоно — може би най-известният корпоративен консултант по творческо решаване на проблеми и автор на забележителната книга „Съпътстващо мислене“ — отбелязва, че много проблеми могат да бъдат решени посредством техника, която той нарича „Предизвикателна операция“. Според Дибоно, ако подходите към някой проблем от напълно непредсказуем ъгъл, независимо какъв, неминуемо ще стигнете до неочаквано творческо решение. Една от предлаганите от него „предизвикателни операции“ е да отворите речника напосоки, да изберете някаква случайна дума, а после да преминете към техниката „Гимнастика на ума“, като отбелязвате всички възможни взаимовръзки, които ви хрумнат, между тази дума и проблема за решаване. Практиката на Дибоно потвърждава, че тази „силова настройка на ума“ за решаване на проблеми посредством необичайни и случайно подбрани средства е високо ефективна. Всъщност описаната и използвана от Леонардо да Винчи техника за свободни зрителни асоциации също е форма на „силова настройка на ума“.

Подобни обяснения разбулват тайната на някои — но не и на всички — от най-невероятните резултати, постигани посредством изследването на образния поток. За щастие, не е наложително на всяка цена да можем да ги обясним, за да ги използваме — както, впрочем, и на Моцарт не му е било необходимо да обяснява своя особен маниер на композиране, за да може да твори.

Нека засега се задоволим с ролята на активни скептици и да разгледаме различните приложения на метода „Скрити въпроси“. И не се плашете и притеснявайте от неговата тайнствена същност. Та помислете сами, какъв би бил светът днес, ако навремето никой не е смеел да щракне „вълшебния“ ключ на лампата, преди напълно да е разбрал теорията за електричеството? Повечето от нас все още щяха да тънат, съвсем буквално, в мрак. Няма никакво значение в кое от възможните обяснения за „скритите въпроси“ ще изберем да повярваме, защото при всички случаи не можем да отречем изключително силната ефективност на този метод. Независимо дали го разбираме или не, техниката за прилагането му е на наше разположение и трябва да се възползваме от това.

Ефект „Висш съветник на ума“

Силата на метода „Скрити въпроси“ е в неговата ефикасност. При другите техники за отприщване, изследване и тълкуване на образния поток, голяма част от времето и усилията ни отиват в старания да заглушаваме Заглушителя или да се преборваме с вътрешния си Редактор. Методът „Скрити въпроси“ изцяло прескача тези две препятствия, като поставя въпроса направо пред десния ум и така отнема всяка възможност на левия ум да повлияе върху данните — било върху изходната информация, било върху крайния резултат.

Именно поради тази причина смятам, че това е особено подходяща техника за „гимнастика на ума“ — както в по-широк, така и в по-тесен кръг от участници — във връзка с така наречените „същностни въпроси“, засягащи политиката, метафизиката, философията и общественото устройство. По-ефективно от който и да било друг, този метод успява да ни доведе до съгласие по отношение на теми, които обикновено разделят хората на враждуващи групи. Нарекох това негово свойство ефект „Висш съветник на ума“.

„Висшият съветник на ума“ показва изключителна резултатност и експедитивност и при решаването на проблеми в междуличностните взаимоотношения — например такива, каквито възникват в семейства или фамилии, когато от години установените навици карат хората погрешно да смятат, че са опитали всички възможни алтернативи и да се придържат към своите предрешени становища.

Метод „Скрити въпроси“

До този момент „Проект Ренесанс“ е разработил поне петдесетина различни техники за постигане на ефекта „Висш съветник на ума“. Всички те са създадени въз основа на описания по-долу начин за прилагане на метода „Скрити въпроси“.

1. Намислете си поне шест различни въпроса. Тази бройка ще затрудни достатъчно вътрешния ви Редактор в опитите му да отгатне на кой от въпросите отговаряте и съответно да повлияе предварително върху възгледите ви. Ако въпросите са по-малко от шест, Редакторът има по-голям шанс да налучка и да се намеси настоятелно с предопределен от него отговор.

2. Постарайте се въпросите ви да се отличават колкото се може повече един от друг, така че да е невъзможно на два от тях да се отговори по един и същ начин. Някои от въпросите могат да са дълбоко лични или строго практически; други да са свързани с работата, приятелите или семейството ви; трети да засягат теми, свързани с общността, нацията или света. Някои могат да бъдат и от сферата на така наречените същностни въпроси относно философски или метафизични проблеми. Всеки път, когато по време на упражнението получите отговор на някой от въпросите си, веднага прибавете към купчинката листче с нов скрит въпрос, който да е общо взето от същата тематична категория като предишния. Така ще сте сигурни, че ще надхитрите Редактора си.

3. Записвайте всеки въпрос на отделно листче или на малки картички. Листчетата сгъвайте, а картичките оставяйте обърнати с изписаната страна надолу.

4. Започнете да разбърквате листчетата или картичките в продължение на минута-две, така че Редакторът в съзнанието ви да не може да отгатне кой въпрос къде е записан. Бъдете сигурни, че колкото и да ги разбърквате, много по-чувствителните сетива на подсъзнанието ви няма да сгрешат.

5. Изберете едно от сгънатите листчета.

6. Без да надзъртате в него, дръжте го в ръка или дори го притиснете към челото си.

7. Затворете очи и бързо извикайте в съзнанието си три образа или картинни отговора последователно. След като сте видели в съзнанието си поредния образ, благодарете мислено на десния си ум и го помолете да ви покаже същия отговор, но в по-различна картинна сцена. Всеки образ дава един и същ отговор на един и същ въпрос, но го показва по напълно различен начин.

8. Отделете не повече от 15–20 секунди, за да запишете всеки образен отговор на касетофон, на хартия или да го опишете гласно пред партньор. Добре е дори да скицирате набързо образа в приготвен за целта бележник.

9. След като приключите с избраното листче, не поглеждайте какво е написано вътре, просто го отделете настрани и веднага го заменете с друго в купчинката, защото в противен случай вътрешният ви Редактор ще може по пътя на елиминирането да узнае кои въпроси са останали. Чак след като приключите напълно заниманието, ще отворите едно по едно отделените настрани листчета със скрити въпроси.

10. Определете кои елементи от трите картинни отговора на въпроса, по който работите в момента, изглеждат еднакви или подобни един на друг. Но имайте предвид, че тези подобия могат да бъдат едва забележими. Възможно е например, да забележите, че във всяка картина има зелен цвят или че изобщо отсъства цвят, или пък че има по някоя триъгълна форма. Може да има някакво движение или пък липса на движение, да ви направи впечатление присъствието или отсъствието на хора, или и трите образни отговора да събуждат във вас определено емоционално състояние. Запишете всичките си наблюдения за приликите между тях.

11. Когато приключите с упражнението, започнете да отваряте поред скритите въпроси, на които сте получили отговор. В повечето случаи ще изживеете ясен ефект „Ахаа!“, когато отворите въпроса и видите колко общо имат помежду си трите картинни отговора, които сте получили на него.

12. В случаите, когато не изживеете ясен ефект „Ахаа!“, може да опитате да приложите „силова настройка на ума“. Поиграйте си на „аналитик шегобиец“ и си направете „гимнастика на ума“ с всевъзможни, дори най-невероятни на пръв поглед асоциации, които биха могли да ви доведат до отговора на съответния въпрос.

13. Ако смисълът на отговора все още ви се изплъзва, изберете един от трите предоставени от подсъзнанието ви образа — онзи, който ви се струва най-предизвикателен — и го използвайте като „праг“. Препоръчвам ви по този начин да работите само с по един въпрос на сесия. Когато приключите с него, заменете го с друг, но за следващия път. И е добре да държите записките на отговорите под ръка, така че да можете често да се връщате към тях.

Техника „Въпрос сандвич“

Тази техника е друг подходящ начин за постигане на ефекта „Висш съветник на ума“ посредством метода „Скрити въпроси“.

1. Снабдете се с малки непрозрачни пликчета за картички — те ще са „хлебчето“ за вашия „сандвич“.

2. Пригответе си въпроси, които да мушнете в „хлебчето“. На отделни листчета или картички напишете по един въпрос и пъхнете всеки от тях в отделно пликче. Необходими са ви поне шест въпроса, от които да избирате напосоки. Най-добре е сами да съставите въпросите си. Но ако се затруднявате, бихте могли да изберете някои от тези, които ви предлагам по-долу:

• „За каква предоставена ми възможност трябва да си отварям очите днес?“

• „Какво ще имам най-голяма полза да предприема днес?“

• „Каква е най-ценната идея, усещане или наблюдение, на които е добре да обърна внимание днес?“

• „По какъв начин мога най-добре да бъда в услуга на обществото днес?“

• „Как най-добре мога да допринеса за увеличаване на благосъстоянието си днес?“

• „По отношение на какъв проблем трябва да внимавам най-много днес и кой е най-добрият начин да подходя към него?“

• „Как най-успешно мога да помогна на… (брачен или интимен партньор, приятел, дете, служител, който и да било друг човек)?“

• „На какво оригинално откритие бих могъл да поставя началото днес?“

• „Кой е най-добрият въпрос, който бих могъл да задам сега и какъв е най-добрият му отговор?“

• „Как най-добре мога да подходя към осъществяване на целите си днес?“

• „Кое е най-важното, което би трябвало да постигна днес и как най-добре мога да го направя?“

• „От кое ще има най-много смисъл да се отуча днес?“

Несъмнено сигурно ще ви хрумнат и много други — вероятно дори по-добри — въпроси от подобно естество. Но всички те трябва да бъдат ориентирани във времето, така че всеки път да получавате различни отговори. Естествено можете да добавите и някои съвсем конкретни въпроси.

3. След като сложите листчетата с въпросите в пликчетата, размесете ги много добре като тесте карти.

4. Вечерта, преди да си легнете, оставете купчинката пликове до леглото си,

5. Когато се събудите на сутринта, изтеглете напосоки едно пликче от купчинката. Без да го отваряте, отприщете образния си поток така, че да получите три отговора на скрития в него въпрос.

6. Запишете тези отговори върху пликчето, в бележник или на касетофон.

7. Сравнете трите образни картини, за да откриете приликите между тях.

8. Отворете пликчето и прочетете въпроса. Ако връзката между образния отговор и въпроса не ви стане веднага ясна, приложете „силова настройка на ума“, за да откриете всички възможни значения на получения отговор и да си изясните смисъла му.

9. Ако ефектът „Ахаа!“ все още ви убягва, не се мъчете повече, а се заемете с ежедневните си занимания. Нищо чудно през деня неочаквано да изживеете ефект „Ахаа!“.

10. Приберете листчето с този въпрос в ново пликче, пъхнете го обратно при другите в купчинката и отново я размесете добре. Можете да си запазвате вече използваните пликчета, за да имате визуална представа колко много „сандвича“ сте изяли.

Хибридна техника

Също така подходящо е да съчетаете техниката „Въпрос сандвич“ с ежедневното си десетминутно упражняване за отприщване на образния поток. Запишете си шестте скрити въпроса, разбъркайте листчетата, изтеглете напосоки едно от тях и поне за десет минути отприщете свободно образния си поток с молба да ви отговори. След като приключите, запишете и огледайте получените отговори, за да откриете приликите между тях. После прочетете какъв е бил въпросът и при нужда приложете доизясняващи техники. Добре е да използвате будилник или край вас да има партньор, който да ви предупреди, когато изтекат десетте минути, защото така ще можете по-пълно да се отпуснете в образния си поток.

Забавлявайте се!

Не превръщайте техниката „Въпрос сандвич“ в досадно ежедневно задължение. Прекалено сериозният подход не само ще ви накара да възненавидите упражнението и да го зарежете още след първите няколко дни, но и ще блокира способността на подсъзнанието ви да постига непринудено и с лекота полезни и смислени отговори.

Възприемете „Въпроса сандвич“ като забавна игра. Опитайте се да подхождате към упражнението полушеговито, сякаш разчупвате курабийка с късметче в китайски ресторант, където сте отишли с приятели да хапнете. Един от начините да направите прилагането на техниката по-забавно е като си доставяте „гъделче на ръката“. Докосвайте лекичко с разтворената си длан всяко от пликчетата и изберете онова, за което ви се стори, че сякаш я погъделичка. А за да не започнете да възприемате целия процес като обременителна и отнемаща от времето ви тегоба, ограничавайте се до един въпрос на ден.

За да имате по-непосредствено отношение към упражнението, винаги дръжте пликчетата с въпросите под ръка — примерно там, където обикновено обичате да сядате, за да си пиете кафето или чая, докато четете вестника. Дори може да си ги носите в джоба през целия ден. И щом ви останат няколко минути свободно време, просто поставете длан върху някое от тях и се вгледайте в мисловния си образен поток, за да откриете три картинни отговора на скрития в пликчето въпрос.

Лесният достъп и непринуденият подход постепенно ще ви създадат навика да си „хапвате“ от вашите „сандвичи“ по няколко пъти дневно.

Игра на оракул

Когато правите упражнението със скритите въпроси заедно с други хора, обикновено се създава особено непринудена и приятна атмосфера, което освен всичко друго изглежда че допринася за по-лекото получаване и за по-голямата точност на картинните отговори. Тъй като настроението при тези групови упражнения става наистина по детски приповдигнато, аз ги нарекох „игра на оракул“.

1. Поканете за участие един или повече партньори.

2. Нека всеки от вас си измисли няколко въпроса, от два до десет и повече. Но те трябва да бъдат с отворен край. Или с други думи, не питайте примерно: „Да поискам ли повишение в службата?“, а „Кой е най-добрият начин да заслужа повишение в службата?“. Постарайте се въпросите ви да бъдат и/или да звучат колкото се може по-различно един от друг — толкова различно, че десният ум на партньора ви просто да няма как да отгатне какво ще го питате всеки път.

3. Като се редувате, всеки „прочита“ наум по някой свой въпрос на партньора си. При участие на трима и повече души, някой от вас „прочита“ въпроса си, а останалите отговарят един след друг.

4. След „прочитането“ на въпроса, в продължение на няколко секунди партньорът ви трябва да ви даде три картинни отговора. При участие на трима и повече души, всеки от отговарящите може да даде по един или два отговора, а не непременно и трите.

5. Отделете няколко минути, за да обсъдите заедно трите картинни отговора на всеки въпрос и да откриете приликите помежду им.

6. Кажете какъв е бил скритият въпрос. Сравнете го с получените отговори, като обръщате особено внимание на общото между тях, за да разтълкувате смисъла.

Игра на телефонен оракул

Оракулът се проявява успешно и по телефона. Разбира се, личното общуване е за предпочитане, защото при него се отделя по-специална енергия, но пък при липса на време и телефонът върши работа. Ако неочаквано възникне спешен въпрос, можете просто да звъннете на някой приятел — добре ще е да е човек, с когото вече сте играли на оракул, — да му зададете наум въпроса и да го помолите бързичко да ви даде три картинни отговора.

Забравете първата божа заповед при отприщване на образния поток

Вече отбелязахме няколко изключения, когато отпада така наречената от мен първа божа заповед при отприщване на образния поток: Не тълкувай вместо партньора си.

Това изключение е изцяло валидно при всички разновидности на играта на оракул. За разлика от другите случаи на отприщване на образния поток, тук съществува голяма вероятност картинните отговори да бъдат зашифровани както с кода на питащия, така и с кода на отговарящия. Следователно в тълкуването им трябва да участва всеки.

Преносима банка за въпроси

За да бъдете винаги добре заредени с подходящи въпроси, добре е да си създадете навика да си попълвате запасите ежедневно. Винаги си носете малък бележник или тесте картички и си записвайте всеки въпрос или проблем, за който се сетите. Като съберете шест-седем въпроса, прехвърлете ги на подходящи листчета и ги добавете към останалите, които вече имате приготвени.

Предизвикателен скрит въпрос

Някои читатели сигурно ще пожелаят да изпитат скритите способности на подсъзнанието си, като му зададат по-необичайни въпроси — такива, на които десният ум просто няма как да знае предварително отговора. Не става дума за някакви дълбокомъдрени въпроси, каквито са така наречените „коани“ в дзен-будизма, а за съвсем логични и директни питания, до чийто отговор обаче съзнанието няма никакъв достъп. Резултатите от подобни изпитвания могат да бъдат не само забавни, но понякога и безкрайно изненадващи.

Ето някои примерни въпроси от този род:

• „Как ще приключи еди-кое си предстоящо начинание?“

• „От какво ще бъда най-силно изненадан през следващата седмица?“

• „Какво удивително откритие ще бъде направено при (някой предстоящ научен опит или експедиция, например до съседна планета)?“

• „Какво ще спаси живота на еди-кого си?“

Покажете псимускули

Тъй като може безпроблемно да се прилага по всяко време и буквално навсякъде, „Въпрос сандвич“ е най-популярната и най-ефективна техника от всички, които са разработени по метода „Скрити въпроси“. Откакто през 1987 година включихме тази техника в работата на нашия „Проект Ренесанс“, много бързо стана ясно, че тя крие толкова голям потенциал, колкото прехвърлянето на мостове и основната техника за отприщване и тълкуване на образния поток.

Скриването на въпросите принуждава ума ви да мобилизира до крайна степен всичките си най-дълбоки сетивни умения. И в случая изобщо няма значение как ще ги възприемате — дали като парапсихологични способности или като естествени човешки умения, подобни на онези, използвани от полинезийските рибари. При условие че провеждате ежедневно тези своеобразни умствени тренировки, ще можете да развиете и да заякчите специфичните мозъчни „мускули“, които обикновено почти никога не използваме.

Научното изследване на тези невероятни умения и способности на човешкия мозък все още е толкова нова и неразработена област, че можем само да предполагаме каква огромна полза бихме имали от по-продължителните тренировки на ума. Ако някогашните първи ентусиасти на научното изследване на парапсихологичните феномени не бяха се отказали от своите десетгодишни изследвания в тази област — и то само защото получените резултати били много различни от онези, които искали и очаквали, — сега вече щяхме да имаме натрупани данни от още няколко десетилетия научни експерименти по невероятно интригуващата тема за скритите могъщи способности на човешкия мозък.

И все пак, доказано е, че техниката „Въпрос сандвич“ и прякото отприщване, изследване и тълкуване на образния поток определено допринасят за развиването на тези скрити заложби на човешкия мозък. Различните методи и съответните техники, за които говорим в тази книга, свързват с мостове различни части на мозъка. Използвани редовно и в разнообразни съчетания, те ще ви помогнат да развиете такива умствени способности, каквито не сте и сънували, че са възможни.

Осма глава

Мислене по модел

В областта на ускореното обучение втората половина на седемдесетте години бе твърде вълнуващ период. От дълго време вече комунистическите правителства субсидираха високоприоритетни програми за изследване на скритите способности на подсъзнанието и за разработване на методи за ускорено обучение. Изследователи като Георги Лозанов от България и Владимир Райков от Съветския съюз бяха постигнали удивителни резултати, но иззад желязната завеса се процеждаше съвсем ограничена информация. Едва след като през 1979 година Шийла Остендер и Лин Шрьодер публикуваха своя метод „Суперлърнинг“[1], тези техники станаха широко известни на Запад. Дотогава повечето изследователи в Съединените щати работехме слепешката, като се опитвахме по случайно стигнали до нас слухове, клюки и непълни отчети за различни експерименти, да сглобим в едно цяло откъслечните сведения относно точните методологии, използвани от колегите ни от социалистическия лагер. По онова време дори американските открития на такива пионери в областта на сугестологията като Джин Хюстън, Робърт Мастърс и забележителния изследовател на хипнозата Милтън Ериксон почти не бяха отразявани в научния печат и бяха едва ли не също толкова тайни, колкото и резултатите, постигнати зад желязната завеса.

Именно през тези ранни изследователски години за първи път попаднах на техника, която впоследствие се превърна в едно от най-мощните средства за ускорено обучение — така нареченото „Мислене по модел“. Тази нехипнотична техника позволява на онзи, който я използва, да „взема на заем“ самоличността и дарбите на всеки произволно избран ролеви модел от човешката история — например някоя личност от рода на Леонардо да Винчи, Микеланджело или Айнщайн, — като по този начин отприщва затлачения извор на собствените си скрити таланти.

Експериментът в Арлингтън

През март 1977 година група изследователи на ускореното обучение проведохме един експеримент в апартамента на наш приятел в Арлингтън, Вирджиния. Използвахме подхода „да/не“. Искахме да изпробваме различните нови методи за подобряване и ускоряване на обучителния процес, като доброволно и охотно поехме ролята на морски свинчета. И тъй като до този момент все още никой не бе направил научна публикация с достоверни резултати за тези нови методи и с подробно описание на начините за прилагането им, ние се облягахме върху оскъдните трохи информация, която бяхме успели да открием тук и там в различните периодични научни издания.

Надявахме се, че поне при един човек от нашата седемнайсетчленна група ще се проявят ползотворни резултати от така сглобените от нас техники. А когато това станеше, възнамерявахме буквално да го побъркаме от най-различни изследвания, докато не разберяхме какво точно се е случило, както и да се опитаме да преповторим неговите резултати, докато най-сетне не успеем да разработим настина ефикасна методология. Но ми се струва, че дълбоко в себе си никой от нас не вярваше, че ще постигнем кой знае какви резултати.

Е, очакваше ни огромна изненада. Почти всяка техника, която прилагахме, водеше до невероятни постижения буквално при всеки. Наистина, чак след години, по време на работата ми по отприщването на образния поток, започнах да схващам теоретичния механизъм на тези нови методи. Но тогава, на нашата среща в Арлингтън през 1977 година, резултатите бяха повече от очевидни, макар и да оставаха необясними.

Те бяха може би най-забележителни при една от участничките, която ще нарека Мери. Както всички нас, Мери също се беше съгласила да започне да изучава някое ново умение дни преди началото на нашия експериментален семинар. Решила да се научи да свири на цигулка и взела първия си урок само седмица преди срещата ни в Арлингтън. Дотогава никога през живота си дори не била докосвала цигулка.

През седмицата след нашия експеримент Мери взела втория си урок. Но понеже работеше като секретарка в един от правителствените офиси във Вашингтон, окръг Колумбия, Мери почти нямала свободно време за редовни упражнения. Въпреки това обаче, само няколко минути след като засвирила по време на втория си урок, учителят й по цигулка буквално зяпнал от изненада и заявил, че ще я прехвърли в курса за напреднали! При втората ни експериментална среща, две седмици по-късно, Мери ни изнесе цял концерт.

Ефектът на Райков

Мери дължи шеметния си напредък в свиренето на ефекта на Райков. Руският психиатър д-р Владимир Райков е автор на един метод, наречен „Изкуствено прераждане“, при който чрез дълбока хипноза на съответния човек се внушава твърдото убеждение, че физически той наистина е някой от великите гении в историята на човечеството.

Когато д-р Райков „преражда“ някого в Рембранд например, човекът изведнъж започва много умело да рисува. Но след като излезе от хипнотичния си транс, не си спомня нищо от „битието“ си като Рембранд. Повечето хора изобщо не можели да повярват на очите си, когато им показвали какви майсторски произведения са нарисували под хипноза.

И нещо повече, Райков доказва, че от освободените под хипноза таланти винаги има трайни остатъчни ефекти, въпреки че в будно състояние хората вече не вярват, че са Рембранд (или който и да било друг гений на човечеството, в когото са били „преродени“). Именно този траен остатъчен ефект превръща метода на Райков в нещо много повече от просто странна чудатост на човешкия мозък и днес той се използва повсеместно като изключително ефективно практическо средство за ускорено обучение. Но което е още по-важно, при нашите експериментални занимания в Арлингтън открихме, че ефектът на Райков може да бъде постигнат и без хипноза.

Как да си го обясним?

Ефектът на Райков е не нещо друго, а осъвременен вариант на една древна и изключително силно въздействаща човешка практика. Още от праисторически времена знахарите, оракулите и племенните шамани се отъждествявали с различни богове, духове, животни и дори неодушевени предмети, като по този начин целели да придобият повече познания и по-дълбоко разбиране за околния свят. Пещерни рисунки отпреди двайсет хиляди години — като откритите в Ласко, Франция, например — изобразяват танцуващи в екстаз хора, надянали на с главите си маски на животни. Антрополозите обозначават тези древни ритуали с различни наименования — „преображение“, „полет на духа“ или „обладаване от дух“[2].

Номадските култури, чието основно препитание е ловът, по традиция са организирани в кланове, които се отъждествяват и възприемат за свой тотем едно или друго животно от дивата природа, като се наричат с неговото име — например Клан на орела или Клан на мечката. Членовете на съответния клан, примерно Клана на мечката, провеждат редовно свои ритуали, по време на които си представят, че се превръщат в мечка — обикновено надявайки специално обработени меча глава и кожа — и възприемат „гледната точка“ на мечката, като по този начин се опитват да постигнат по-дълбоко разбиране за дивата природа, от която зависи оцеляването на клана.

Дори в днешно време мнозина вярват, че при подобни ритуали участниците наистина биват обладани от реално съществуващите духове на съответните животни, дошли, за да се вселят в тях, от някакъв друг свят или от друго измерение. Днес подобни ритуали обикновено се провеждат от фанатично вярващи християни, говорещи от името на умрелите; от хаитянски танцьори, които се превъплъщават във вуду-божества; или от представители на движението „Ню Ейдж“ („Нова ера“), убедени, че са посредници между извънземните и хората. Психолозите са по-склонни да обясняват подобни феномени с познатия от психиатрията процес на дисоциация, тоест раздвояване на личността, при който някаква част от мозъка на съответния човек възприема различна от присъщата му и напълно автономна идентичност.

Независимо какво обяснение ще предпочетете, факт е, че хората от хилядолетия са били приемници и са споделяли телата си с други същества, реални или въображаеми. Вече има натрупана достатъчно богата документация от достоверни сведения, че по време на подобен транс на отъждествяване хората притежават и проявяват умения, таланти, познания и дори физическа сила и пъргавина, които са им непознати и недостъпни в ежедневния живот.

Методът на Мерлин

Едно важно приложение на ефекта на Райков е чудесно представено в сцена от прочутия бродуейски мюзикъл „Камелот“, в който се разказва легендата за крал Артур. В нея друидският магьосник Мерлин „отключва“ въображението на момчето Артур и го кара да се „превърне“ мислено в най-различни животни. Докато се вживява в образа на бухал, бъдещият крал чува Мерлин да го пита: „Какво знае бухалът, което Артур не знае?“. Момчето бухал се вглежда надолу към земята, над която се рее, и осъзнава, че от гледна точка на птицата Британия не е разпокъсана от граници. И решава да обедини в цяла и неделима нация различните боричкащи се за надмощие местни племена.

Този епизод е вдъхновен от една реално съществувала традиция в келтския фолклор. Според изследователите на този фолклор Мерлин е последният и само съвсем леко християнизиран представител на древните обитатели на Британия — друидите. Според преданията те са притежавали свръхестествени умения и са били ненадминати майстори на превъплъщението, способни да превръщат и себе си, и другите хора, в каквото си пожелаят — одушевено същество или неодушевен предмет. Легендарният друид Мак Рот, например, веднъж се превърнал в птица и отлетял на небето. В една стара уелска епическа балада бардът Талиезин твърди: „И в много и най-различни форми съм бил… Бил съм дъждовна капка в ефира… Бил съм сияйна звезда… Като орел съм се реял в небесата… И щит на бойното поле съм бил… Бил съм струна на арфа… Едва ли има нещо, което да не съм бил.“

Дали това не е силова настройка на ума?

Възможно е по време на тези полети на въображението — ако приемем, че става дума именно за нещо подобно — хората да постигат мъдрите си прозрения благодарение не на някакви загадъчни свръхестествени сили, а в резултат на „предизвикателната операция“ на Дибоно или на „силовата настройка на ума“, за които говорихме в Седма глава. Или с други думи, възможно е необичайните творчески глъбини да се дължат просто на мисловното съчетаване на два типа сетивни възприятия, които обикновено изглеждат несъвместими. Подсъзнателните усилия, които подложеният на „преображение“ човек полага, за да свърже в хармонично цяло тези противоречащи си елементи, водят до появата на интригуваща нова образност, а оттам и до нова мисловна нагласа.

Подобна силова настройка на мисълта изиграва важна роля при един семинар за гимнастика на ума, проведен през 1980 година в корпорацията „Жилет“. Участниците — служители на фирмата — били приканени да си представят, че са коренчета на косми от човешка коса. В битието си на „коси“, те трябвало да решат какви качествени характеристики на шампоан биха им допаднали най-много. Някои пожелали шампоанът да притежава силно почистващи свойства, така че основно да премахва всякаква мръсотия и мазнина от скалпа. Други се притеснявали за своите по-деликатни коренчета и затова настоявали съставките на шампоана да имат омекотено действие. След продължителни „дебати“, хората „коси“ най-сетне стигнали до формулата на нов тип шампоан, подходящ за всевъзможните нужди на всякакъв тип коса. Изобретеният по този начин продукт на „Жилет“ — „Silkience“ („Копринена мекота“) и до ден-днешен е сред водещите марки на пазара.

Умове в ума

Принципът на силовата настройка на ума е изключително важен, но той едва ли би могъл да обясни и половината от феномените, които обединявам под общото название „Мислене по модел“. Изглежда че човешкият мозък притежава почти безгранична способност за дисоциация — преведен на разговорен език, този термин от психологията означава раздвояване на личността, но всъщност става дума за възможността в ума на един и същ човек паралелно да съществуват много повече от две личности. Поради все още неясни за учените причини тези дисоциирани индивидуалности са в състояние да проявяват способности, сили и таланти, които са непознати и неприсъщи за личността домакин. Изглеждат човешкият мозък е създаден от природата така, че да може да приютява множество различни „хора“.

Размножени личности

Понякога хората се спасяват от преживени в детството силни душевни травми, като „разчленяват“ личността си на различни — действащи напълно адекватно, самостоятелно и независимо една от друга — индивидуалности. Именно това състояние се има предвид при термина „раздвояване на личността“. Тези размножени личности могат да бъдат толкова различни една от друга, че подвластният на подобно състояние човек може да притежава не само различни почерци, творчески таланти и познания за чужди езици, но и да проявява различен тип алергии, заболявания и реакции към лекарствени и наркотични средства, в зависимост от това коя от многото му личности се проявява в момента. Научните експерименти показват, че когато страдащият от раздвояване на личността човек преминава от една към друга от своите различни индивидуалности, това води до промяна дори на характеристиките на мозъчните му вълни — нещо, което е толкова трудно и непостижимо на съзнателно ниво, колкото и да промениш неоперативно отпечатъците от палците си.

Говорещи духове

Един от най-странните и потресаващи дисоциативни феномени, които съм срещал, е експериментът, проведен от д-р Реймънд А. Мууди-младши. Заинтригуван от разпространените по целия свят фолклорни традиции за използване на огледала и на различни други гладки отразяващи повърхности като „врати“ към „отвъдното“, д-р Мууди провежда експеримент с двайсет и петима участници, на които предлага да се вгледат в едно огледало, за да извикат и да видят духовете на свои починали любими хора. Дванайсет от участниците твърдят, че са видели в огледалото духа на някой свой мъртъв любим човек. А неколцина от тях дори били преследвани от този дух дълго след края на експеримента, когато вече са си били по домовете.

Естествено в някои отношения би могло да се оспорва — при това напълно обосновано — твърдението, че тези хора виждат истински духове. Лично аз смятам, че е много по-вероятно видените от тях привидения да представляват дисоциирани елементи от собствените им умове. И в такъв случай наистина забележителен е фактът, че повечето от участниците в експеримента свидетелстват за проведени продължителни, смислени и убедителни разговори с „духовете“, които според единодушните им твърдения изобщо не приличали на привидения, а били ясни, солидни, „съвсем като живи“ — удивително наблюдение, като се има предвид, че е направено не под хипноза, а от напълно нормални и психически здрави хора, неподвластни на никакви спиритически или окултни вярвания.

И най-сетне, експериментът на д-р Мууди доказва по нов начин един психически феномен, с който вероятно бихме могли да си обясним всички тези елфи, феи, русалки, гноми, джуджета, ангели, таласъми, върколаци и какви ли не други причудливи, но „съвсем като живи“ същества, открай време населяващи фолклора на всички народи по света.

Образи от сънищата наяве

„Привиденията“ от експеримента на Мууди вероятно имат нещо общо с феномена „сънища наяве“, за който говорихме и преди. Първото исторически регистрирано свидетелство за този феномен датира от 1867 година и принадлежи на маркиз Ерве дьо Сен-Дьони. Маркизът твърди, че при своите „сънища наяве“: „мога да извиквам за живот сенките на мъртвите, а също и по своя воля и усмотрение да превръщам и хора, и предмети в каквото си пожелая.“

Подозирам, че в действителност маркизът не е извиквал от отвъдния свят духове на умрели, а е създавал въображаеми дисоциативни образи, но толкова убедителни и независими в действията си, че сам той е бил искрено убеден в битието им на реални същества. Необичайната мощ на „сънищата наяве“ допринесе за появата и развитието на цял нов клон в психологията, наречен вътрешноличностна психотерапия. При нея човек преодолява неврозите си като „възкресява“ и решава конфликтите си с наранили го в миналото му хора, както живи, така и вече починали.

Психологът Паул Тхолей от Франкфуртския университет бил преследван от кошмари, в които мъртвият му баща се появявал в застрашителен вид и заплашвал живота му. По време на един свой „сън наяве“ Тхолей „извикал“ образа на баща си и буквално се преборил с него, като го принудил да се превърне „в едно по-примитивно същество, приличащо на животно или на мумия“.

„Когато най-сетне го победих — пише Тхолей в отчета си за това свое изживяване, — бях обладан от невероятно усещане за триумф.“

Тхолей препоръчва и една техника, която силно напомня древното друидско „преображение“ — по време на свой „сън наяве“ съответният човек да се „всели“ в тялото на друга, „сънувана“ от него личност. Той цитира случая на едно момиче в пубертета, което по време на „сън наяве“ „се вселява“ в тялото на момче, чието внимание напразно се опитвало да привлече в живота. Веднъж озовало се в тялото на своя любим, момичето започнало да възприема нещата от неговата гледна точка.

„Така разбрах защо той е толкова сдържан към мен — споделя момичето. — И ми стана пределно ясно, че никога няма да отвърне на чувствата ми с взаимност.“ Благодарение на тези свои необичайни изживявания девойчето успяло да се отърси от своето несподелено и измъчващо го любовно увлечение, което му внушавало мъчителна неувереност и ниско самочувствие.

Личности назаем

Гениите открай време си служат с една техника, при която символично заемат чужди самоличности, като средство за стимулиране на творческата си активност. Например Уолт Дисни се вдъхновявал за творчество, „превръщайки се“ в героите, които създавал. „Винаги Уолт озвучаваше Мики Маус — спомня си художникът-аниматор на неговите филми. — При това той дотолкова се вживяваше в образа и в ситуациите, че не само изричаше изразително репликите си, но и «играеше» диалога с мимика, с жестове и с цялото си тяло.“

Джордж С. Патън бил убеден, че в него са преродени някои от великите пълководци на миналото. Нищо чудно именно тази негова невероятно дълбока вяра да го е вдъхновила за гениалното му хрумване да приложи уроците, извлечени от битките в древността, към модерното механизирано военно дело.

Микеланджело виждал своите статуи като същества от плът и кръв, които само чакали неговото длето да разбие каменния им затвор, за да оживеят. Разбира се, те били живи само във въображението му, но тази представа подтиквала гения на Микеланджело да „освобождава“ великолепни шедьоври от камък.

Принцип на ума майстор

В своята книга от 1937 година „Мисли и забогатявай“, Наполеон Хил, прочут със своите силно мотивиращи научнопопулярни произведения, отбелязва, че съвместната работа на различните „умове в ума“ е най-мощният мотор, задвижващ човешките постижения. Тази „съгласуваност на познанията и на мисловните усилия… на двама и повече души в един и същ ум“ Хил обозначава с термина „ум майстор“, а чуждите, взети „назаем“ умове нарича „помагачи“, като доказва, че този своеобразен „групов“ ум е много по-голям и по-мощен от простия сбор на съставните му „подумове“.

В своя собствен „ум майстор“ Хил включва умовете на редица други личности, с които общува и обменя „разум“ само във въображението си. В „Мисли и забогатявай“ той описва една своя техника, която използва, за да „възкреси“ и да разговаря с великите гении на човечеството.

Всяка нощ, преди да заспи, Хил затварял очи и си представял, че е в компанията на деветима „невидими съветника“, въплъщения на деветте исторически личности, които били за него велики примери за подражание: Ралф Уолдо Емерсън, Томас Пейн, Томас Едисон, Чарлз Дарвин, Абрахам Линкълн, Лютер Бърбанк, Наполеон Бонапарт, Хенри Форд и Ендрю Карнеги.

„Целта ми — пише Хил — беше да изградя своя собствен характер така, че да е смесица от характерите на тези мои забележителни съветници.“

После Хил се обръщал към всеки член на своя „кабинет“ по име и най-уважително го молел да му „заеме“ онова качество от характера си, на които най-много се възхищавал и ценял. От Емерсън се надявал да получи „удивително дълбокото разбиране на природата“; от Наполеон — „невероятната способност да вдъхновява хората“; от Линкълн — „тънкия и здрав усет за справедливост“ и тъй нататък.

За да придаде повече плътност и осезаемост на характерите на своите герои, Хил проучил живота им из основи. В книгата си той споделя, че след като в продължение на няколко месеца разговарял всяка вечер с тях по този начин, „с потрес“ открил как те сякаш заживели самостоятелно и независимо от волята му. „Линкълн си създаде недотам приятния навик винаги да закъснява — пише Хил. — Бърбанк и Пейн често се впускаха в разгорещена размяна на хапливи остроумия, което на моменти шокираше останалите членове на кабинета.“

Мисловните му образи станали толкова живи и независими, че Хил се уплашил да не би напълно да загуби представа за реалността и затова преустановил „заседанията“ за няколко месеца. Но после не устоял на изкушението да бъде в компанията на тези велики и вдъхновяващи го личности и подновил практиката си да общува с тях редовно, макар вече не всяка нощ. Хил твърди, че никога, нито за миг, не е възприемал тези „заседания на кабинета“ като нещо друго, освен „чисто въображение“. Но че въпреки това мъдростта, която черпел от общуването си с „духовете“ на тези хора, била напълно реална.

„Тези велики личности от моя «кабинет на съветниците» ми разкриха славните пътища на стремежа към напредък — пише Хил, — научиха ме да ценя истинското духовно величие, насърчиха ме да разкрепостя творческия си потенциал и винаги да уважавам, да подкрепям и да изявявам почтения начин на мислене.“

Ум — общество

Възможно е тези феномени на дисоциация да се коренят в самата структура на човешкия разум. През последните години все повече изследователи възприемат една концепция, която д-р Майкъл Газанига нарича „ум — общество“. Газанига е убеден, че човешкият разум представлява „общество“, съставено от отделни и независими „модули“, всеки от които предоставя някаква „сътрудничеща“ на цялото индивидуалност, способна да мисли, да действа и дори да чувства самостоятелно.

Вероятно гениалната индивидуалност, която някой участник в експеримент на д-р Райков придобива по време на своето „изкуствено прераждане“, е не нещо друго, а творчески или интелектуален модул от собствения му „ум — общество“, до този момент потиснат по една или друга причина. Несъмнено, тепърва ще се провеждат все повече и повече изследвания в тази насока, които сигурно ще продължат години наред, преди да се стигне до достоверно обяснение на тази загадка. Междувременно обаче, не е нужно да чакаме окончателното теоретично разгадаване на този феномен, за да се възползваме самите ние от ефекта на Райков. Удивителната полза от него е на наше разположение още сега, благодарение на няколко простички техники, описани по-долу.

Метод „Мислене по модел“

За съжаление дълбоката хипноза от типа на тази, използвана от д-р Райков, е трудна за постигане, а донякъде и опасна, особено ако се практикува от безотговорни или злонамерени хора. Поради тази причина бях не само удивен, но и безкрайно радостен, когато по време на вече споменатия експериментален семинар в Арлингтън през 1977 година открих, че при Мери — секретарката, превърнала се едва ли не за една нощ във виртуозна цигуларка — ефектът на Райков се прояви и без тя да бъде подлагана на хипноза.

Мери просто затвори очи и си представи, че е „прероден“ Яша Хейфец, като се потопи докрай в сетивните нюанси на това свое изживяване. През цялото време тя беше в пълно съзнание и нито за миг не бе подложена на каквото и да било подсъзнателно внушение от външен източник. При все това, Мери направи огромен скок в ускореното овладяване на умението да свири на цигулка — такъв, каквито регистрира и Райков при проведените от него експерименти с хора под хипноза.

Именно върху тази основа разработих един метод, който впоследствие нарекох „Мислене по модел“ — напълно ефективна, нехипнотична алтернатива на подхода на Райков. По-долу ви запознавам с някои техники за прилагането му.

Техника „Глава назаем“

Една от техниките за прилагане на метода „Мислене по модел“ всъщност имитира праисторическия ритуал, за който говорихме в началото на тази глава. Шаманите от каменната ера се „превръщали“ в елен, като надявали на главата си издълбаната и изсушена глава на животното. Ние ще постъпим точно по същия начин, като вземем „назаем“ и наденем във въображението си главите на онзи, чийто разум искаме да споделим.

Както и отприщването на образния поток, овладяването на техниката „Глава назаем“ също се усъвършенства колкото повече я упражнявате. Постепенно ще се научите да извличате познания и прозрения от „главата“ на буквално всеки гений на човечеството, когото си изберете. А при използване на техниката „Гений назаем“ ще постигате много по-добри и по-ползотворни резултати, ако първо сте потренирали и заякчили мисловните си „мускули“ с „Глава назаем“, посредством описаното по-долу упражнение.

1. Представете си живо някоя прекрасна природна картина, която ви е развълнувала в миналото. Изгрев над планински върхове; зарево на залез над океана; окъпана в лъчите на слънцето морава, потънала в диви цветя, танцуващи под лекия повей на вятъра; катедрала, оформена от високите корони на дърветата в сумрачен лес — с една дума, някакво ваше изживяване сред природата, което ви е направило дълбоко впечатление като особено красиво.

2. Със затворени очи опишете тази природна картина колкото можете по-живо — пред касетофон или партньор.

3. Много други природни картини, за които сте запазили спомен, са също прекрасни, но тази е нещо по-специално. Нейната красота е неповторима. Когато я описвате се съсредоточете именно върху нейните единствени по рода си характеристики.

4. А сега си представете, че имате спътник в изживяването на тази природна красота. Той е невероятно наблюдателен. Всъщност той е най-наблюдателният и надареният с най-тънка чувствителност човек на света. Представете си, че това е или някой, когото познавате, или историческа личност, или дори напълно въображаем образ. Оставете на подсъзнанието ви да реши кой ще е този ваш спътник в изживяването. Позволете на ума си да ви изненада.

5. Вдъхнете плът и живот на съответния човек с възможно най-богато сетивно описание.

6. Представете си, че вашият спътник излъчва топлота и дружелюбие. Потопете се изцяло в създаваната от него живителна атмосфера и я опишете.

7. Сега вече трябва да „вземете назаем“ главата на този свръхнаблюдателен и свръхчувствителен човек и да откриете какво означава вие да сте той. За да го постигнете, представете си, че стоите на една ръка разстояние зад вашия спътник. Представете си, че леко се „вливате“ в тялото на този невероятен наблюдател, докато очите и ушите ви се слеят напълно с неговите. Друг начин да го постигнете е да си представите как много леко поставяте ръце от двете страни на главата му, върху ушите, как също толкова леко я повдигате от раменете му и я надявате върху собствената си глава, като шлем. После „облечете“ и тялото му — като ластична дреха.

8. Сега вече наблюдавате същата удивително прекрасна природна картина през очите на този невероятен наблюдател. Изживейте всички негови богати сетивни впечатления и усещания.

9. Когато гледате през очите на вашия спътник, някои неща в наблюдаваната природна картина несъмнено ще ви се сторят по-различни. Съсредоточете вниманието си именно върху тези разлики и най-подробно ги опишете, като използвате и петте си сетива. Описвайте в продължение на три — пет минути.

10. Внимателно свалете взетата назаем глава и я поставете отново върху раменете на вашия спътник.

11. Мислено му благодарете сърдечно за изживяването и излъчете към него колкото можете повече топлота. И вероятно ще останете изненадани, когато усетите откъм вашия спътник да прииждат и да ви обливат също тъй топли вълни на благодарност за споделеното удивително изживяване.

12. Върнете се в заобикалящата ви действителност и ще видите, че пазите жив спомен за преживяното и същевременно се чувствате невероятно освежени.

Техника „Гений назаем“

Основната техника за прилагане на метода „Мислене по модел“ се нарича „Гений назаем“. При нея избирате за въображаем партньор който си пожелаете гений от историята на човечеството, след което позволявате на съзнанието си да се „влее“ символично в неговото тяло и по този начин да се възползва от оригиналните сетивност, начин на мислене, светоглед и характер на съответния човек. Ето как става това:

1. Изберете някое умение или качество, което бихте желали да придобиете, или пък някоя интересуваща ви тема. Но го подберете така, че веднага след приключване на упражнението да можете да се върнете към него, за да проверите на практика ефективността на изживяването „Гений назаем“.

2. Подберете някоя гениална личност, която според вас е въплъщение на избраното качество, образец за владеене на съответното умение или има най-високи постижения в областта на интересуващата ви тема — историческа личност или човек, когото познавате, или дори напълно въображаем образ. Именно той ще е вашият „гений назаем“.

3. Затворете очи и си представете, че се намирате в една приказно красива градина.

4. Опишете я възможно най-богато с помощта на петте си сетива — пред касетофон или партньор.

5. Съвсем бавно се завъртете, докато направите пълен кръг, като описвате всичко пред погледа си. Това ще ви създаде стабилно и ярко усещане за местоположението ви в пространството. Описвайте в продължение на четири — шест минути.

6. Както винаги позволете на образния ви поток да ви води и направлява. Ако „градината“ се превърне в някакво друго място, не се съпротивлявайте, оставете се да ви носи течението на мисловната ви образност. Можете да приложите техниката „Гений назаем“ навсякъде, където подсъзнанието ви избере да ви отведе.

7. Представете си, че избраният от вас гений идва да ви прави компания в градината.

8. Започнете да го описвате възможно най-подробно, като използвате и петте си сетива.

9. Докато описвате вашия гений, си представяйте, че той излъчва топлота и дружелюбие. Потопете се изцяло в създаваната от него благотворна атмосфера в продължение на три — пет минути.

10. Сега, след като вече сте установили силен неврологичен контакт с гения модел, време е да възприемете неговата вътрешна перспектива. Обърнете гения модел така, че да е с гръб към вас, на една ръка разстояние. „Влейте“ се бавно в тялото му. Има два начина, по които можете да го направите. Единият е да се вмъкнете в него като дух. Другият е — също както при техниката „Глава назаем“ — да си представите как много леко поставяте ръце върху ушите му, повдигате главата от раменете му и я надявате като шлем върху собствената си глава, а после се вмъквате в тялото му като в ластична дреха.

11. Слейте очите и ушите си с неговите, така че да виждате и да чувате през неговия мозък. Постъпете по същия начин и с цялото му тяло.

12. Огледайте градината. Вече я виждате през погледа на гений. Веднага ще ви направи впечатление, че някои неща изглеждат различно. В продължение на четири — шест минути описвайте подробно тези разлики, от гледна точка на гения.

13. А сега вече е време да се заемете с онова умение или дейност, в което именно се състои гениалността на избрания от вас модел. Да предположим, че сте се спрели на Рахманинов. Отидете в някоя част на градината или някъде в близост до нея, където има пиано. Седнете и започнете да свирите. Вие сте Рахманинов. Продължавайте да свирите между четири и шест минути.

14. Докато свирите на пианото, описвайте най-подробно с помощта на петте си сетива всичко, което виждате, чувате, помирисвате, вкусвате или докосвате в битността си на Рахманинов. Какви характерни жестове прави композиторът? Какви пози заема? Какви усещания изпитва във всяка отделна част от тялото си в най-върховите моменти на своето майсторство? Какви чувства и изражения се изписват по лицето му? Съсредоточете цялото си внимание върху свързаните с тялото усещания и тяхната изява. В продължение на три — шест минути пресъздавайте тези негови изживявания така, сякаш са ваши.

15. А сега изживейте онзи момент от живота на избрания гений модел, когато, според вас, той е бил озарен от най-проникновеното си прозрение, своя пиков ефект „Ахаа!“ — мига, в който всичко си идва на мястото и придобива съвършен смисъл.

16. Опишете колкото се може по-подробно този момент и съпътстващите го усещания и прозрения. Описвайте в продължение на три — седем минути.

Освобождаване от взетия назаем гений

Когато сте готови да приключите изживяването „Гений назаем“, просто направете следното:

1. Приближете се и застанете във въображението си пред едно голямо огледало, в което да се отразявате в цял ръст. Представете си живо, че виждате в огледалото вашия гений модел, който е изправен срещу вас и ви гледа. Сега махнете огледалото. И така, огледалото вече го няма, но геният модел все още стои срещу вас. Но двамата с него вече не сте едно неделимо цяло. Вие сте се върнали в собственото си тяло.

2. Излъчете топла благодарност към вашия гений модел за това, че ви е позволил да използвате неговите тяло и ум. Представете си, че и той ви отвръща с подобно чувство, като на свой ред ви благодари за привилегията да сподели с вас това забележително изживяване.

3. Нека сега вашият гений модел ви подаде малка подвижна радиостанция, толкова миниатюрна, че да се побира в джоба ви. Вижте във въображението си, че и той също има подобна радиостанция. Между вас съществува негласната уговорка, че посредством тези апаратчета винаги ще бъдете във връзка един с друг след приключването на съвместното ви изживяване. По всяко време и навсякъде ще можете да се възползвате от талантите и прозренията на вашия гений модел.

4. Преди да се разделите, геният модел ще пожелае да ви каже нещо — той ще сподели с вас някое особено важно прозрение относно преживяното. Слушайте внимателно. Най-подробно регистрирайте казаното от него — пред касетофон или партньор.

Отчет за „Гений назаем“

Веднага след като приключите с техниката „Гений назаем“, дайте напълно съзнателен отчет за изживяванията си. Вече с отворени очи, но като продължавате да говорите в сегашно време, разкажете станалото. Опишете го пред различен „свидетел“ от този, който сте използвали по време на прилагането на техниката — пред касетофонен запис, пред партньор или дори в бележник. Подробно опишете всичките си изживявания и усещания, особено разликите, които сте забелязали в градината, когато сте я гледали през очите на вашия гений модел. Продължете отчета между две и четири минути или по-дълго, в случай че записвате на хартия.

Проследяване на „Гений назаем“

Колкото се може по-скоро след като приложите и изживеете техниката „Гений назаем“ се заемете да упражните съответното умение или качество, което сте възприели от вашия модел.

Опитайте се да си изградите способността и навика да преминавате с лекота от реалното към въображаемото му упражняване (когато си представяте, че сте вашият гений модел).

Например отделете между десет и трийсет минути, за да се упражнявате на пианото, а после още толкова време, за да свирите във въображението си, но вече като Рахманинов. Три-четири пъти дневно се постарайте да преминавате от едната към другата практика и обратно. Когато придобиете по-голяма увереност в способността си да се „приплъзвате“ между състоянията на гениалност и не-гениалност, в определен момент те изведнъж ще се слеят в ума ви. И тогава ще осъзнаете, че вие сте геният, който свири на пианото, и то напълно реално. Вече ще притежавате всички умения, таланта и възприятията на вашия въображаем Рахманинов.

Естествено, когато използвате за ваш гений модел някоя историческа личност, само ще ви е от полза, ако прекарате известно време в библиотеката и се постараете да научите колкото се може повече за съответния човек. Но това не е задължително. Защото скритата в подсъзнанието ви база данни е толкова богата и пълна, че съвсем сигурно разполага с цялата информация, която ви е необходима, за да извлечете от избрания гений модел желаните от вас характеристики.

Вие сте геният!

Разбира се, гениите, които използвате за модел при горните техники, са не нещо друго, а дисоциативни елементи на вашия собствен ум. Техните забележителни таланти и остра сетивност съществуват съвсем реално, но дълбоко потиснати, вътре в самите вас.

Моят опит показва, че техниката „Гений назаем“ е дори още по-ефективна, когато използваме за гений модел не друга конкретна личност, а някоя по-непривична версия на самите себе си. За съжаление самочувствието на повечето от нас, хората, е толкова ниско, че ни е трудно да си представим, че самите ние сме гении. Ето защо ви препоръчвам първо да прилагате и да упражнявате техниката „Гений назаем“ по описания по-горе начин, докато не придобиете достатъчно увереност, че и в реалността се изявявате като гений при практикуването на съответното умение. Едва тогава ще сте готови да преминете към следващата, по-сложна техника, с която ви запознавам по-долу — „Алтернативна Земя“ от паралелните светове.

Паралелни светове

Според учените нашата галактика, Млечният път, е съставена от милиарди звезди, много от които вероятно притежават планетна система. Въпреки тези невероятно огромни цифри тя е значително по-малка от най-близката голяма съседна галактика — Андромеда. В действителност учените смятат, че милиони от галактиките, които наблюдават през своите телескопи, са далеч по-големи от нашата.

Накратко, вселената е толкова необятна, че статистически съществува напълно реална възможност някъде в нея да има планети досущ като нашата Земя, а на някоя от тях и да живее човек, с когото си приличате като две капки вода — всъщност, който да е напълно идентичен с вас във всеки значим аспект на личността.

Вероятно някои от нашите космически братя близнаци живеят много по-спокоен и по-хармоничен живот в техните паралелни светове. Може би изобщо не знаят що е завист, нито са били подлагани на смехотворното и мизерно обучение, което е спънало нашето развитие. Може би техните родители са проявявали повече разбиране, а учителите им са били по-широкомислещи и по-търпеливи. И те вероятно са развили в пълна мощ всичките си таланти. Нищо чудно в паралелните светове вашите братя близнаци да са истински гении. Нима не бихте искали да се поучите от тях? Нима не бихте пожелали да се възползвате от техните познания и умения, така че да получите втора възможност да се изявите като гений в собствения си живот тук, на Земята?

Техника „Алтернативна Земя“

1. Изберете умение или сфера на дейност, в която искате да се развиете.

2. Представете си, че гледате собствената си ръка. Най-подробно и живо вижте мислено ноктите си, кокалчетата на пръстите, цвета на кожата, тъканта й, фините косъмчета по нея, структурата на жилчиците и вените под кожата.

3. Сега, след като вече сте установили стабилен и осезаем неврологичен контакт със собствената си ръка, представете си, че я вдигате и натискате с пръст въображаем бутон за повикване на асансьор. Отстъпете крачка назад, така че да обхващате с мислен взор цялата му врата. Но това всъщност не е обикновен асансьор, а транспорт към друго пространство-времево измерение, който може да ви пренесе на която и да било планета от необятната вселена. Вие ще се възползвате от него, за да посетите една друга, алтернативна Земя, където едно ваше алтернативно Аз се изявява като гений именно в онова умение, което бихте желали да овладеете и да развиете в себе си.

4. Този асансьор пристига от много далеч, така че имате доста време. Докато го чакате, опишете в най-големи подробности, с помощта на петте си сетива, вратата пред себе си (една — три минути).

5. Асансьорът идва. Вратата се отваря. Пристъпете вътре.

6. Въпреки че от външната си страна вратата е била непроницаема, сега, отвътре, виждате, че тя всъщност представлява прозрачен панел, който не възпира погледа ви да прониква през него. Ще използвате това, за да направлявате асансьора и да го спрете на подходящото място.

7. Отстрани до вратата виждате контролно табло с вградени в него бутони. Някои от тях няма да ви е необходимо да използвате при това упражнение, но при други, следващи пътешествия, спокойно може да натиснете и тях. На един от бутоните, например, пише „Напред“. Ако го натиснете, асансьорът ще ви отведе в бъдещето. На друг пише „Назад“ и той ще ви отведе в миналото. При това упражнение ще използвате бутона с надпис „Встрани“. Като го натиснете, асансьорът ще ви отведе на някоя алтернативна Земя, където живее ваше алтернативно Аз. Срещу този бутон има друг, на който пише „Пространство“. Той също би ви отвел на алтернативна Земя, но за да стигнете до нея ще трябва да прекосите огромно пространство. В единия ъгъл на контролното табло има малко издуто пликче с надпис „Освободете“. Освободете пликчето от скобката, която го придържа към контролното табло на вашия асансьор, и го пъхнете в джоба си. То е за спешни случаи (въпреки че никога не ни се е налагало да го използваме). Ако някога ви се наложи или пожелаете много бързо да приключите пътешествието си и да се върнете обратно, просто спукайте пликчето и веднага ще се озовете пак в настоящето си време и пространство, на реалната Земя.

8. Сега поставете леко пръст върху бутона „Встрани“, но не го натискайте. Дръжте пръста си върху него и насочете асансьора, като си помислите високо: „Отведи ме на някоя алтернативна Земя, в някой ключов момент от живота и развитието на моето друго Аз, което живее там и е най-великият гений на тамошния свят в желаното от мен умение.“

9. Натиснете бутона. Почувствайте движението на асансьора. Той може да се понесе нагоре или надолу, напред, назад или встрани, да се завърти или да се отправи в посока, която просто да не сте в състояние да опишете. За минута-две се отпуснете и си позволете да изживеете силно и цялостно неговото движение.

10. Възможно е, докато пътувате, да мернете през прозрачния панел на асансьора накъде сте се запътили, но знайте, че истинското действие започва едва тогава, когато стигнете, и че тамошната сцена може да има, а може и да няма нищо общо с онова, което сте видели по пътя си. Пътувайте с трепетното и радостно очакване, че изживяванията ви на алтернативната Земя ще са най-важният за вас урок откровение, който желаете да научите. Усещайте как се движи асансьорът, как се увеличава скоростта му, как лети все по-бързо и по-бързо.

11. А сега усетете как асансьорът спира. По прозрачния панел на вратата му ще проблесне някакъв цвят и после тя ще се отвори. Какъв е този цвят? Запомнете го добре, за да можете винаги, когато пожелаете, отново да се върнете на това място.

12. Пристъпете навън, в паралелния свят. Вашият брат близнак, вашето алтернативно Аз ви очаква. Започнете да описвате най-подробно, използвайки и петте си сетива, всичко, което виждате наоколо си, включително и вашето алтернативно Аз.

13. А сега леко минете зад него и се „влейте“ в тялото му или наденете като шлем главата му (вижте как става това в раздела „Глава назаем“).

14. Нека очите и ушите ви възприемат паралелния свят през очите и ушите на вашето алтернативно Аз. Влейте целия си ум и цялото си съзнание в неговото тяло и за известно време бъдете него.

15. Пъхнете дясната си ръка от рамото надолу, вътре в дясната ръка на вашето алтернативно Аз, намъкнете я като ръкавица. Как изглежда това? Какви усещания изпитвате?

16. По същия начин намъкнете като ръкавица и лявата му ръка. А сега какво изпитвате? Как се чувствате?

17. Огледайте се наоколо през очите на вашето алтернативно Аз и забележете какво изглежда по-различно от преди. Опишете подробно и сетивно богато забелязаните разлики.

18. Започнете да изпълнявате дейността или да прилагате умението, в което вашето алтернативно Аз е гений.

19. Обръщайте внимание какви усещания и изживявания събужда в тялото ви изпълнението на тази дейност и как реагира то. Внимателно запомняйте какви характерни пози заема вашето алтернативно Аз, какви са обичайните му движения, мимики и жестове, когато е доволно и щастливо от оригиналността на своето гениално изпълнение на съответната дейност.

20. Отведете вашето алтернативно Аз пред едно голямо огледало и се огледайте в него. После махнете огледалото. Сега стоите пред вашето алтернативно Аз — лице в лице.

21. Настъпил е моментът да му задавате въпроси. Мислено го питайте каквото желаете, но високо и ясно. Изслушайте внимателно отговорите му.

22. Благодарете на вашето алтернативно Аз за изживяването.

23. Върнете се при асансьора. Той ви откарва обратно на нашата Земя и вие се чувствате с невероятно бистър ум, освежени и изпълнени с енергия.

Разучете основно етапите

Упражнение за проникване в паралелните светове е доста всепоглъщащо, затова е добре предварително да разучите основно всичките му етапи. Ако, докато го правите, периодично отваряте очи, за да четете указанията, това ще наруши „магията“ му. Вероятно ще ви е от полза, ако мислите за него като за път, състоящ се от десет основни етапа, а именно:

1. Опишете вратата на асансьора.

2. Вътре в него леко докоснете бутона с надпис „Встрани“ и кажете на асансьора къде желаете да ви откара.

3. Натиснете бутона и почувствайте движението на асансьора.

4. Пристигнахте. Какъв е цветът, който виждате през прозрачния панел на асансьорната врата?

5. Пристъпете напред на алтернативната Земя и описвайте.

6. Срещнете се с вашия брат близнак — с вашето алтернативно Аз. Опишете го.

7. Слейте се с вашето алтернативно Аз и опишете промените във възприятията си.

8. Изпълнете набелязаното умение в битността си на вашето алтернативно Аз.

9. Погледнете в голямото огледало и се отделете от вашето алтернативно Аз.

10. Време за въпрос и отговор.

„Глава назаем“ за незабавни отговори

Можете да използвате техниката „Глава назаем“ като „праг“ при отприщването на образния си поток. Ако вече от няколко минути сте отприщили образния си поток и все още не сте изживели никакъв ефект „Ахаа!“, просто вмъкнете в него някой гений модел, чието прозрение смятате, че може да изясни смисъла на онова, което виждате.

Въведете гения модел по някой от посочените по-горе начини и в продължение на няколко минути описвайте образния си поток, възприет през неговите сетива. Обърнете специално внимание на всяко нещо, независимо колко дребно и незначително може да ви се стори, което изглежда по-различно, видяно през очите на гения.

След като сте се отделили от гения модел — било чрез огледалото, било просто като му върнете главата и излезете от кожата му — можете да започнете да му задавате въпроси във връзка с правилното тълкуване на вашия образен поток.

Безкрайно приключение

„Глава назаем“ е вероятно най-мощната и най-ефективната от всички описани в тази книга техники. Веднъж щом усвоите основните правила за прилагането й, ще останете удивени от невероятните резултати, които ще постигнете благодарение на нея.

Помните ли неочаквания гений на бейзбола от Първа глава? Момчето откри своя принцип на успеха чрез техниката „Глава назаем“, представяйки си че то самото е един или друг от своите бейзболни кумири. Във всеки от вас се крият неподозирани сили, таланти и възможности, за чието съществуване никога не сте и подозирали. Те само чакат да им дадете лице, глас и идентичност, така че да могат да общуват с вас и да ви „влеят“ своята мъдрост.

Вероятно е показателно това, че най-забележителни резултати се постигат, когато тази техника бива използвана съобразно нейното най-древно и оригинално предназначение — за възприемане на идентичността на различни живи същества от дивата природа. По време на наш семинар един от участниците стана пчела и започна мислено да бръмчи и да лети насам-натам. Докато описваше изживяванията си, пролича, че в ума му веднага се е появил образът на улука в най-отдалечената част на покрива на съседна сграда, а сврян под него — кошер диви пчели. В битността си на пчела този човек се виждаше как устремно лети и наближава кошера. Можете да си представите какво огромно любопитство ни обзе, докато слушахме картинните му описания. На часа всички зарязахме заниманията си и се юрнахме към сградата, която ни беше описал. И буквално зяпнахме от изумление, когато съзряхме високо горе кошера, точно там, където ни го беше описал, а край него се рееше рояк диви пчели. Никой от нас не го беше забелязвал преди — поне не и на съзнателно ниво. Участници в други семинари също имаха подобни невероятни изживявания, след като вземаха назаем главите на различни същества от дивата природа — делфини и дори скариди.

Онези читатели, които са склонни да мислят по-практично, вероятно ще се запитат каква е ползата от подобни изследователски експерименти. Ползата е в това, че когато се научим да вземаме назаем главите на други живи същества — така, както са го правели всепризнатите „магьосници“ на древността, друидите, — пред нас се разкрива един безкраен свят на приключения. Съвременната наука едва сега започва да проучва невероятната дисоциативна способност на човешкия ум. Но можем с увереност да твърдим, че това древно умение има и за нас същата могъща сила, каквато е имало и за предците ни от каменната ера, а потенциалът му тепърва ще се разгръща.

Девета глава

Тотално запомняне

Веднъж, докато четял „Тъй рече Заратустра“ от Фридрих Ницше, великият психолог Карл Юнг изпитал странното усещане, че и преди е чел един от пасажите. Всъщност имал чувството, че съответният откъс е почти дословно копие на епизод от един морски приключенски роман, който бил чел навремето, публикуван през 1835 година — половин век преди Ницше да напише „Тъй рече Заратустра“, Юнг се свързал писмено със сестрата на философа и се оказало, че той наистина бил чел и бил впечатлен от този роман, когато бил единайсетгодишен. „От контекста на целия му труд става ясно — пише Юнг по-късно, — че Ницше и представа е нямал, че неволно плагиатства този откъс от романа. Убеден съм, че петдесет години по-късно тази прочетена в детството история просто е изплувала изневиделица в съзнанието му.“

Безгранична памет

Изглежда че в този случай при Ницше се е проявило едно състояние, наречено криптомнезия — скрито припомняне. То се наблюдава, когато отдавна забравени случки или изживявания изведнъж изплуват в съзнанието на човека, без той да си дава сметка, че умът му не ги поражда в момента, а просто възстановява стари спомени. По всяка вероятност именно криптомнезията е причина бигълсът Джордж Харисън да се озове в неприятното положение да трябва да обяснява защо мелодията на неговия хит от 1970 година „My Sweet Lord“ прилича толкова много на „He’s So Fine“, създадена и изпълнена за първи път от Чифън през 1963 година.

Макар и да са понякога твърде неприятни, подобни случаи на криптомнезия, като този с Ницше, повдигат безкрайно интересни и предизвикателни въпроси за мощта на човешката памет. Щом като цял един доста голям пасаж от книга може неволно да бъде „погълнат“ на единайсетгодишна възраст, а десетилетия по-късно да бъде дословно цитиран, какво ли друго се съхранява в паметта ни?! И как бихме могли да извличаме оттам тези запаси от информация?

Бариерата на паметта

„Образованието — отбелязва веднъж Айнщайн — е онова, което остава, след като забравиш абсолютно всичко, научено в училище.“

Кой ли от нас не е съжалявал понякога за времето, което е губил години наред в училище, за да се готви за изпити по такива загадъчни предмети като физика, химия, тригонометрия, история, френски или испански? И кой ли не се е дивил на самия себе си при мисълта, че навремето, в училище, настина е знаел много добре периодичната таблица, справял се е с квадратните уравнения, изчислявал е траекториите на летящи куршуми, можел е да посочи датите на решаващите битки във войната от 1812 година и доста добре е спрягал неправилните глаголи във френския език — но много скоро след това е забравил напълно всички тези умения и знания?

По времето когато излизаме на пазара на труда, повечето от нас са щастливи, ако от всичко научено в училище си спомнят поне таблицата за умножение. Хората тук, в Америка, гледат едва ли не със страхопочитание всеки свой сънародник, който успява да проведе дори най-незначителен разговор на някой чужд език. А при вида на бюрото в службата, отрупано с непрочетени професионални издания, компютърни справочници, отчети, списания и какви ли не книги, малцина не изпитват усещане за deja vu, тоест за нещо смътно познато. На работното си място също като в училище, сме буквално удавени в порой от най-различна информация и данни — толкова прекалено много, че просто не сме в състояние да прескочим бариерата на паметта си и да запомним всичко.

Метаумения

Веднъж попитали Айнщайн каква е скоростта на светлината, а той отговорил: „Откъде да знам. Изобщо не си затруднявам паметта с факти, които съвсем лесно мога да взема от коя да е енциклопедия.“ Противно на широко популярния мит, за гениите не е задължително да притежават всепоглъщаща памет, нито да запаметяват всичко с лекота. Затова пък те са ненадминати в умението да извличат от паметта си онова, което искат и то точно когато го искат. Наричам тази тяхна способност метаумение — тоест основополагащо умение, от което произтичат всички останали.

Съществуват необорими доказателства, че всички ние притежаваме в една или друга степен така наречената фотографска памет. При все това обаче, изглежда само малцина имат дарбата да извличат от паметта си и да разглеждат съхраняваните там „фотографии“ винаги, когато пожелаят. В тази глава ще се запознаете с фоточетенето — метаумение, което ще ви помогне по желание да запаметявате и съхранявате, а после и да изваждате много повече скрити спомени, отколкото изобщо някога сте предполагали, че е възможно.

Мания за преквалификация

Вероятно всички възрастни читатели на тази книга изживяват някаква криза в кариерата си. Икономистът Пол Зейн Пилзър, автор на „Несметно богатство“ и „Бог иска да сте богати“, казва: „От технологична гледна точка, работата, която вършим днес, ще е допотопна отживелица утре.“

През 1958 година един силициев чип е могъл да съдържа само десет електронни компонента. През 1972 година техният брой вече е хиляда. Днес образецът в тази област, чипът на „Пентиум“, съдържа три милиона транзистора, събрани на около шест и половина квадратни сантиметра площ. А технологичният напредък продължава с все по-голяма скорост. Цели клонове от индустрията биват пометени буквално за секунди. Само за някакви си десетина години компактдисковете изпратиха в пълно забвение индустрията на грамофонните плочи, която до този момент им носеше милиарди долари печалба. Появата на инжекционното запалване на горивото и на различните други дигитални системи по колите разсипаха целия дотогавашен бизнес по ремонта им. Същото се повтаря и във всяка друга индустриална сфера. В съвременната бързо променяща се нова икономика успехът принадлежи не на хората, вече овладели определено умение, а на онези, които могат едва ли не светкавично да усвояват нови знания и да придобиват нови умения.

„Бяхме свикнали да живеем в общество, където човек се обучаваше в едно или друго, а после цял живот се занимаваше само с него — казва Пилзър. — Днес това вече е невъзможно и немислимо. Понастоящем средната продължителност на която и да било кариера е около шест години. Половината от работещото население сменя професията — а не само местоработата си — на всеки шест години, а често и по-рано.“

Усвоявайте по-бързо нови умения

Както никога преди, днешните възрастни трябва да се самовъзприемат като вечни студенти, готови всеки миг да подхванат нова курсова работа. Най-конкурентоспособни ще са хората, овладели метауменията — Пилзър ги нарича „основни умения“, — които ги правят способни да усвояват много бързо всякакви нови знания и задачи.

Ако вие примерно сте офисмениджър, вероятно ще сте наясно, че някоя нова компютърна програма може да удвои възможностите ви да обработвате, да организирате и да разпространявате документи. „Ако от всичките си колеги в отдела вие имате най-добре развити основни умения — пише Пилзър в книгата си «Несметно богатство», — сигурно първи ще разучите и усвоите новата програма… А докато колегите ви най-сетне успеят да овладеят новата технология на работа, несъмнено вече ще се е появила още по-съвършена програма и целият процес започва отначало.“

Ускореното обучение — средство за конкурентоспособност

Мнозина се плашат от мисълта за общество, основано върху необходимостта от постоянно обучение. Откъде време за учене, когато трябва да изкарваме нашата и на семейството си прехрана? Отговорът на този въпрос е в способността да се обучаваме ускорено. Достатъчно е да развием и да подобрим метауменията си, за да намалим времето, необходимо за усвояване на нови знания и за преквалификация.

Понастоящем „Проект Ренесанс“ е ангажиран с едно изследване, чиято цел е да вмести пълноценно материала, изучаван в продължение на първите две години в колеж, в един двумесечен летен курс. През тази година (1996) включваме двеста студенти в една пилотна програма, наречена „Проект за ускорено академично обучение“. След като я завършат, те ще бъдат подложени на тестове в един от участващите в проекта университети и при удовлетворителните резултати, които се надяваме и очакваме да покажат, ще бъдат приети да продължат там обучението си на следващото ниво.

Използваните при „Проекта за ускорено академично обучение“ методи могат бързо и с лекота да бъдат адаптирани и приложени буквално към всеки тип професионална подготовка. Те включват всички описани в тази книга техники на „Проект Ренесанс“, включително различните приложения на отприщването на образния поток и на мисленето по модел, а също и други техники, за които ще говорим по-нататък като „Свободни записки“ и „Групов образен поток“. И, естествено — „Фоточетене“.

Паметта — главното метаумение

Основните традиционни метаумения включват четене, писане, говорене, разсъждаване и смятане. Способността ви да усвоите някое по-специализирано умение — например боравенето с компютър — зависи в голяма степен от това доколко добре сте овладели тези основополагащи метаумения.

Но дори те се градят върху един още по-дълбок и по-мощен техен предшественик — способността ви да съхранявате и да извличате данни и информация от паметта си. Именно усъвършенстването на това най-главно метаумение е целта на „Проект за ускорено академично обучение“ и другите подобни програми.

Фоточетене

Сред най-ефективните методи на „Проект за ускорено академично обучение“ е една техника, наречена „Фоточетене“. Чрез нея фоточитателите не само увеличават неимоверно скоростта и обема при четене, но и способността им да съхраняват и да извличат от паметта си данни и информация става няколко пъти по-голяма от обичайната.

Както и много други гении създателят на техниката „Фоточетене“ Пол Шийли бил слаб ученик в училище. А четенето било за него особено бавна и досадна работа. Изкараният курс за бързо четене му помогнал да увеличи скоростта си от 170 на 5000 думи в минута при 70% възприемане и разбиране на информацията. Но Шийли смятал за изтощителен и изнервящ самия процес на прехвърляне страница след страница.

По време на работата си като консултант по въпросите на ускореното обучение Шийли чул, че някакъв инструктор по бързо четене от Феникс, Аризона, бил направил забележително откритие. За да помогне на учениците си да усвоят по-добре координацията на очите си, той провеждал с тях упражнения, при които те трябвало да плъзват поглед отгоре надолу по страниците, като ги прехвърлят много бързо една след друга. Веднъж, след подобно упражнение, инструкторът решил просто от любопитство да проведе един експеримент и дал на учениците си да направят тест за проверка на това до каква степен са разбрали и усвоили материала, по който само били плъзнали бегло поглед. Но за негово огромно удивление резултатите се оказали изключително високи. По някакъв странен начин подсъзнанието на хората било успяло буквално да „попие“ материала.

Подсъзнателно учене

Необичайната мощ на подсъзнателното учене е отдавна известна и всепризната. Още през 1916 година изследователят Л. Л. Търстоун открил, че моряците, които били обучавани на морзовата азбука по време на сън, я научавали три пъти по-бързо от онези, на която тя била преподавана по нормалния начин.

През 1954 година в едно кино във Форт Лий, Ню Джърси, бил проведен следният експеримент. В продължение на шест седмици там били прожектирани филми, между чиито кадри били вградени високоскоростни „скрити“ реклами. Послания от рода на „Гладен ли си? Яж пуканки!“ или „Пийте кока-кола!“ се мярвали на екрана за четирийсет милисекунди — прекалено бързо и твърде за кратко, за да бъдат съзнателно забелязани от зрителите. При все това обаче, по време на тези експериментални шест седмици продажбите на пуканки в града нараснали с 57,7%, а на кока-кола — с 18,1%. Когато резултатите от експеримента станали публично достояние, избухнал истински обществен скандал и властите били затрупани с настоятелни искания атакуващите подсъзнанието реклами да бъдат забранени със закон. Но както се казва, „всяко чудо за три дни“ — бурята на общественото възмущение скоро утихнала и, макар и порицана, практиката на „скритата реклама“ така и не била обявена за незаконна. И до ден-днешен, атакуващите подсъзнанието реклами са процъфтяваща индустрия, носеща милиарди долари печалба.

Повече от очевидно е, че рекламното послание „Гладен ли си? Яж пуканки!“ едва ли би повлияло особено много на зрителите, ако бъде показано на екрана в нормална скорост на кадъра от три и повече секунди. Хората ще го прочетат, ще се прозеят и няма да му обърнат никакво внимание. Но когато заобикаля съзнателния ум и прониква директно в подсъзнанието им, то става непреодолимо. Възприетата на подсъзнателно ниво информация въздейства върху мозъка много по-мощно, отколкото тази, която достига до него по съзнателен път.

Пробив в подсъзнанието — „Америкън Експрес“

През 1985 година Шийли получава поръчка от компанията „Америкън Експрес“ да разработи програма за бързо четене в помощ на нейните служители при усвояването на материала от въвеждащите в работата курсове. Вдъхновен от удивителните резултати при експеримента на Търстоун, Шийли стига до извода, че вероятно всеки човек притежава подобна неосъзната, буквално фотографска памет, която просто трябва по някакъв начин да бъде задействана за съхраняване и за извличане на информация по желание. За целта той създава метод, който нарича „Фоточетене“.

Основният принцип при него е същият, използван и в експеримента на Търстоун от 1954 година. Методът на Шийли предвижда информацията да бъде предоставяна на читателите толкова бързо, че съзнанието им просто да не е в състояние да я обработва нормално. Всяка страница трябва да минава през погледа на фоточитателя за не повече от секунда-две. След като прехвърли по този начин някоя книга, той ще има толкова съзнателна представа за прочетеното, колкото са имали и кинозрителите от Форт Лий за мярнатите на екрана „скрити“ реклами — тоест никаква. Но Шийли бил убеден, че направените по този начин „умствени фотографии“ на книгата по-късно могат да бъдат съзнателно и по желание активирани и използвани.

И се оказал напълно прав. Служителите на „Америкън Експрес“, които овладели и приложили при обучението си метода на Шийли, показали удивителна способност да усвояват много по-големи количества материал, отколкото били в състояние да възприемат и да запомнят на съзнателно ниво. Проведеният от Шийли стандартен тест за бързо четене показал, че ако някоя книга бъде фотопрочетена със скорост 68 000 думи в минута, 74% от материала в нея ще бъде разбран и усвоен.

Демонстрация на метода

През май на 1980 година фирмата на Шийли, „Корпорация за стратегии на обучението“, получава лиценз от Департамента по образованието в Минесота да провежда разработения от него нов метод като професионален курс. Но някои скептично настроени професори от тамошния университет се опитват да попречат на Шийли, като настойчиво твърдят, че подобни резултати са просто невъзможни. В отговор на техните нападки Шийли прави демонстрация на метода си. В присъствието на опонентите, както и на представители на Департамента по образованието и на журналисти, негов колега фотопрочита дадения му от един от професорите дебел том по патентно право на САЩ.

„От проведения веднага след това тест — пише Шийли, — стана ясно, че той е усвоил и запаметил 75% от материала. И нещо повече, по желание на професорите моят фоточитател им цитира в приблизителен смисъл шест примерни патентни прецедента, като безпогрешно спази последователния им ред.“

Еволюционен скок

Фоточетенето се явява естествена стъпка напред в еволюцията на човешките умения за четене. В древността и в средновековието хората, които изобщо умеели да четат, обикновено четяли на глас. Дори по-късно на мнозина им било трудно да четат, ако не мърдат устните си. Днес почти всеки, който знае да чете, го прави наум. При все това, почти всички сме склонни да вокализираме, когато четем — тоест, макар и мълчаливо, умът и нервната ни система неволно следват процеса на говоренето. Този навик обаче забавя четенето изключително много, тъй като умствената ни четивна скорост се съобразява с по-бавната скорост на движенията на езика.

Фоточетенето ни освобождава от необходимостта да вокализираме мълчаливо, като ни позволява да четем със скоростта на ума, а не на езика. Когато малките деца изучават азбуката, първо им се налага да произнесат гласно всяка буква, после и всяка сричка, за да могат да разпознаят думата. Така постепенно се научаваме да схващаме думата от един поглед, а ако преминем и стандартен курс по бързо четене, можем да се научим да възприемаме цели изречения и дори параграфи само като ги погледнем.

Фоточетенето отива още по-нататък по еволюционния път на този процес, като ни позволява да попиваме двете разгърнати страници на книгата едновременно. Първоначално това ще ви се стори невъзможно, защото ще четете твърде бързо, за да можете последователно да разпознавате и да вокализирате мислено всяка дума. Но веднъж щом успеете да преодолеете този си навик, много скоро ще откриете колко по-удобно и по-полезно е да оставяте мозъка си да възприема текста с присъщата за функционирането му естествена скорост — тоест, изключително бързо!

Техника „Фоточетене“

Пълно и подробно описание на метода на Шийли може да намерите в книгата му „Системата за фоточетене с цял ум“. По-долу ви запознавам с основните етапи за овладяване на техниката за прилагането му.

Етап 1: Настройте се за фоточетене

Поставете пред себе си книгата или материала, който искате да фотопрочетете. Затворете очи и се постарайте да имате съзнателни възприятия за всяка част от тялото си. Седете с прав гръб, опрели двата си крака на пода. Дишайте дълбоко и равномерно. Отпуснете се.

А сега си представете, че сякаш висите във въздуха зад собствения си гръб. Отворете очи и погледнете надолу към текста, като си представяте, че го четете над тавата си. Докато четете, виждате как двете ви ръце държат книгата от всяка страна. Подходът „Надничане над собствената глава“ разширява перспективата, като ви позволява да обхванете с поглед двете страници едновременно.

На този етап мозъчните ви вълни протичат с почти ленивите 8–12 цикъла в секунда — това е така нареченото Алфа-състояние (при нормално напрегнатото Бета-състояние на мозъка те се движат с 12–23 цикъла в секунда). Психолозите са открили, че именно това отпуснато, но будно мозъчно състояние е идеалното за обучение и за възприемане на нова информация.

Етап 2: Определете целта на четенето

Преди да започнете фоточетенето, мълчаливо си кажете защо искате да прочетете точно този текст. Франсис Бейкън е казал: „Има книги, които да бъдат вкусвани с наслада; други — да бъдат преглъщани набързо; а трети, съвсем малко на брой — да бъдат грижливо предъвкани и смлени.“ Пол Шийли твърди същото, но съвсем директно: „Някои текстове трябва да бъдат прочетени най-подробно. Други изобщо не си струва да четете.“

Болшинството от хората не следват определен план при четенето. Просто вземаме случайно някоя книга или списание и започваме да четем. Но подобна нагласа и поведение са ужасяващо неефективни. Прочитът на една книга може да ни отнеме дни наред, а на по-дълга статия — повече от час. Подобни изсмукващи времето ни начинания трябва да бъдат грижливо планирани и направлявани — така, както постъпвате с всяка друга важна работа, с която се захващате.

Ако искате да се насладите на сонетите на Шекспир, вероятно е добре да ги прочетете по познатия ви старомоден начин — „предъвквайки“ и „смилайки“ всяка дума. Но ако сте се абонирали за някоя Интернет-услуга или програма и вече от половин година все отлагате да прочетете потребителския наръчник от 250 страници, то вероятно ще предпочетете да го „преглътнете“ наведнъж посредством фотопрочит. Бъдете реалистични. Преди да започнете, си задайте следните въпроси:

• Какво очаквам да получа от прочитането на този текст? Какво ще научите от съответната книга, статия или друг материал — как да използвате новия си компютър; нещо повече относно любимо ваше занимание; да говорите чужд език или да постигнете прозрение по някоя злободневна обществена тема? Предварително определете по какъв именно начин очаквате прочитът на съответния текст да ви направи по-способни или по-добре информирани в една или друга област.

• Доколко подробно искам да усвоя информацията в текста? Дали ви е необходимо да научите и да запаметите стабилно всеки факт от съответния материал, или само главните моменти от всеки раздел, или ще ви е напълно достатъчно да запомните някои основни факти и техники? Предварително си уточнете изискванията.

• Колко време съм готов да отделя точно сега, за да постигна целта си? След като си отговорите на първите два въпроса, може да решите, че съответният текст изобщо не си струва да му отделяте каквото и да било време. Или пък е достатъчно да му посветите само пет минути. Вие решавате.

Етап 3: Направете предварителен преглед

Колкото по-добре „почувствате“ предварително книгата или статията като цяло, толкова по-лесно ще ви бъде да я фотопрочетете. Първо, запознайте се с общата структура на материала. Прочетете съдържанието, заглавията и подзаглавията на всяка глава, а също и наименованията на отделните раздели в нея. Прочетете индекса и приложенията към текста, както и всичко, което е написано на първа корица и на гърба на корицата. Прелистете страниците и прочетете всичко, написано с курсив или с получерен и черен шрифт. Прочетете и всички карета, диаграми и таблици. Това ще ви създаде великолепно и напълно достатъчно усещане за структурата и съдържанието на книгата.

После определете кои са ключовите термини в материала — тоест, онези думи, които привличат погледа ви, докато прелиствате страниците. Авторът обикновено ги използва многократно, тъй като те са основни понятия в разглежданата тема. Във „Факторът Айнщайн“ ключови термини като „отприщване на образния поток“, „Заглушител“ и „примка за обратна връзка“ сигурно веднага ще се набият в очите ви. Открийте какъв е точният смисъл на тези ключови понятия и вече ще сте разбрали цялата книга.

И най-сетне, направете си минипреговор. Дали предварителният преглед промени по някакъв начин отговорите на посочените по-горе три основни въпроса? В много случаи се оказва, че дори само посредством този предварителен преглед сте извлекли от книгата всичко, което ви е било необходимо да научите от нея.

Предварителният преглед е по желание. Мнозина читатели вероятно ще открият, че доста добре могат да фоточетат, и без да правят предварителен преглед на материала. Всъщност подобен подход дори има известни предимства. Предварителното зареждане на мозъка с повече по обем съзнателна информация относно книгата може понякога да възпрепятства постигането на по-оригинални и същностни прозрения от страна на подсъзнанието. Именно поради тази причина се обърнах към Пол Шийли с молба да разработим не толкова задълбочени подходи за предварителен преглед. И тъй като Пол е олицетворение на истинския учен, той възприе със забележителна отзивчивост всичките ми предложения и гореше от желание да ги провери експериментално. Резултатите от първоначалните тестове бяха много окуражителни и по всяка вероятност ще използваме преработения подход за предварителен преглед на текста в нашия „Проект за ускорено академично обучение“ (по който Пол и аз работим съвместно). Но докато уточним и изгладим всички подробности по този нов подход, читателите ще трябва или да ползват описания тук първоначален предварителен преглед на текста, или изобщо да не правят такъв преглед (като вероятно крайните резултати от фоточетенето и в двата случая ще са почти еднакви).

Етап 4: Преминете към Тета-състояние

Преди да преминете към същинското фоточетене, трябва да постигнете състояние на пълна отпуснатост, което ще разкрие пътищата към десния ви ум и ще ви позволи да имате свободен достъп до подсъзнателната си памет. Това означава да потънете дълбоко в Алфа-състоянието, дори леко да навлезете в полусънното Тета-състояние на мозъка, при което мозъчните вълни правят 4–8 цикъла в секунда. Тета-състоянието е идеално за работа с мисловната образност и с другите присъщи на десния мозък дейности.

Затворете очи и дишайте дълбоко, като с всяко издишване се освобождавате от тревогата, а при всяко вдишване позволявате на спокойствието да се влее във вас. Всеки път, когато издишвате, си прошепвайте плавно на ум „Отпусни се“. Първите няколко пъти, когато решите да се занимавате с фоточетене, е добре първо да легнете и добре да отпуснете всички големи мускулни групи в тялото си, една след друга, като си повтаряте „Отпусни се“ с всяко издишване. Внимавайте да не заспите, защото човешкото тяло е настроено така, че да свързва Тета-състоянието на мозъка с времето за сън. Постепенно ще свикнете да се приближавате до това състояние, без толкова продължителна предварителна подготовка. С течение на времето, няколко дълбоки вдишвания и издишвания ще са ви напълно достатъчни, за да се настроите на Тета-вълна.

Друга подходяща алтернатива е в продължение на пет-десет минути да практикувате отприщване на образния поток, преди да преминете към фоточетене. Ефектът е същият.

Етап 5: Постигнете фотофокусиране

Когато фокусирате вниманието си върху отделни думи или изречения, левият ви ум се включва на работна вълна, а десният се изключва. И автоматично излизате от Тета-състоянието! Когато искате да фоточетете, никога не се съсредоточавайте върху конкретни думи. Насочете фокуса на вниманието си към белите полета около думите. Представяйте си, че надничате към текста над собствената си глава и обхващайте с поглед двете страници едновременно, като фокусирате само върху белите полета. Така виждате двете страници едновременно, а също и ръцете си, които държат книгата. Когато се съсредоточите върху този образ, ще откриете, че започвате да го възприемате почти триизмерно. Именно това усещане за дълбочина е същината на фото-фокусирането. Този начин на гледане наподобява полуфокусирания поглед, който използвате, когато гледате стереооптична картичка.

Етап 6: Фоточетете

А сега започнете да обръщате страниците, като отделяте една-две секунди на всяка двойка от тях. Не излизайте от отпуснатото си Тета-състояние. През цялото време се старайте умът ви да бъде колкото се може по-неангажиран и „пуст“. Не допускайте отрицателни мисли, а когато в главата ви все пак се породи някоя подобна мисъл — лекичко я отблъснете и се отърсете от нея. Особено внимавайте да не допускате такива „самозареждащи“ се предсказания като „Нищо няма да стане.“ Един добър начин да поддържате ума си отпуснат и положително настроен е да се оставите да ви завладее ритъмът на прелистването на страниците. Можете да си повтаряте тихичко и плавно наум: „Отпусни се… Отпусни се…“ или „Остани в това състояние… Гледай страниците…“ Изобщо не се старайте да четете каквото и да било от текста, просто в продължение на секунда-две гледайте всяка двойка страници.

Продължете да фоточетете до края на книгата. Когато свършите, не проверявайте какво сте запомнили от току-що прочетеното. Това може само да ви обезсърчи. За да извлечете каквато и да било част от информацията, съхранена в паметта ви посредством фотопрочита, трябва да следвате описания по-долу начин за активирането й.

Етап 7: Оставете информацията да отлежи

Дайте на попитата при фотопрочит информация времето, което й е необходимо, за да се „слегне“ в паметта ви. Ако бързате, можете да започнете да я активирате след около двайсетина минути. Но най-добре ще е да я оставите да отлежи едно цяло денонощие. Изследователи от института „Вайзман“ в Реховот, Израел, са открили и доказали, че новоусвоените умения се затвърждават в мозъка по време на REM фазите на съня. Проведените от тях експерименти разкриват, че изпълняването на конкретните дейности е много по-добро в деня след усвояването на съответното умение, дори ако междувременно то не е било упражнявано. Подобен ефект се наблюдава и при фоточетенето.

Етап 8: Активирайте информацията

Понякога информацията, която сте съхранили в паметта си посредством фоточетене, ще се активира спонтанно, без съзнателното ви участие. Веднъж един професор от университета в Минесота фотопрочел две книги, за да се подготви за лекция, която му предстояло да напише и да изнесе. Оставил информацията да отлежи през нощта. Докато спял обаче, професорът сънувал как вече изнася готовата лекция пред студентите си. Изведнъж се събудил и веднага записал всичко, което могъл да си спомни от съня си. На следващата сутрин, когато прегледал тези свои записки, с удивление открил, че лекцията му била 90% готова!

На друг фоточитател му предстояло пътуване в Швеция и за да се подготви, той на няколко пъти фотопрочел един шведски речник и един разговорник. На другия ден отишъл на ресторант и изведнъж се уловил, че си поръчва вечерята на шведски език.

Подобни истории са забавни, но редки. В повечето случаи ще ви се налага да активирате съхранената информация „ръчно“.

Първи етап на активиране: Тест на ума. Започнете със задаване на въпроси. Запитайте се примерно: „Какво от книгата, която фотопрочетох, е от значение за мен?“ или „Какво от фотопрочетеното трябва да знам, за да се изявя добре на изпита (да си напиша доклада; да направя добро изказване на събранието)?“ Не очаквайте да получите незабавни и пространни отговори. Този тип тест на ума има за цел единствено да накара подсъзнанието ви да се замисли кои са най-подходящите начини за извличане на съхранената при фотопрочита информация. Важното е по време на целия процес за активиране да не сте напрегнати, а спокойно отпуснати, да оставате уверени в успеха на начинанието и да поддържате живо любопитството си към резултатите от него.

Втори етап на активиране: Скенер и сонда. Тестването на ума вероятно ще е събудило любопитството ви към определени раздели или пасажи от фотопрочетеното. Отгърнете книгата на тях. Бързо „сканирайте“ с очи централната част на всяка страница. Ако някоя дума или фраза привлече погледа ви, „сондирайте“ страницата, като прочетете един или два реда около привляклата вниманието ви дума. После продължете да сканирате следващата страница от съответния раздел. Сондирайте само един-два параграфа от статията или страница-две от цялата книга. Следвайте интуитивните си подтици, не логиката. Позволете на подсъзнанието си да ви посочи къде да „пуснете сонда“ в текста, дори ако съответният пасаж привидно не е свързан с целта, с която сте фотопрочели книгата. Ако не се доверявате на интуитивните си подтици за сондиране или ако искате да съхраните най-подробно материала, сканирайте и сондирайте цялата книга, от първата до последната страница.

Специалистите по четенето са на мнение, че 90% от който и да било текст са просто пълнеж. Скенерът и сондата ви отвеждат директно до съществените 10% информация.

Развийте фотоусет

За повечето хора първоначалните ефекти от фоточетенето няма да са напълно очевидни. Те се проявяват първо под формата на смътни усещания, които човек лесно може да пренебрегне, ако не ги очаква. За да станете експерт по фоточетене, е необходимо да развиете в себе си усет или както го наричам още „будно очакване“ по отношение на тези неуловими сигнали от страна на подсъзнанието. Един от най-добрите начини за постигане на подобно будно очакване е да използвате образния си поток. Ежедневната ви десетминутна практика за отприщване на образния поток ви тренира да забелязвате и да реагирате именно на подобен род сигнали откъм подсъзнанието, каквито има и при фоточетенето, независимо дали се пораждат под формата на образи, думи или смътни подтици. (Пол Шийли вече съветва инструкторите по фоточетене да използват във водените от тях курсове техниката за отприщване на образния поток като подготовка за усвояване на неговия метод.)

А ето и два показателни случая за действието на фотоусета.

Един бизнссмен имал особено неудовлетворителна среща със своите адвокати, като така и не могъл да разбере правните им аргументи по интересуващия го въпрос. Ето защо след срещата той отишъл в библиотеката и фотопрочел всичко, каквото успял да открие във връзка с темата, по която искал адвокатски съвет. Когато вече си тръгвал, изведнъж усетил остър подтик да се върне и отново да огледа лавиците с книги. Това негово смътно усещане го накарало да вземе точно определена книга и да я отвори на дадена страница, която се оказало, че съдържа отговора на интересуващия го правен казус.

Един електроинженер с удивление се уловил, че по време на фирмено събрание уверено обсъжда въпрос, по който имал съвсем малко опит. По-късно се сетил, че преди време бил фотопрочел натрупаните в офиса му специализирани издания. Като приложил техниката „скенер и сонда“, той открил сред тях една статия, която бил напълно забравил, но сега видял, че тя съдържа цялата информация, залегнала в основата на изказването му по време на събранието.

Състояние „цялостен ум“

Метаумението за фоточетене има много повече приложения, отколкото само да се попива скоростно информация от книги и списания. Умелите фоточитатели редовно използват тази техника в ежедневната си работа. Чрез нея те настройват мозъка си на вълната на едно състояние, наречено „цялостен ум“, което им предоставя много по-лесен и по-бърз достъп до десния ум.

Един бижутер очаквал с неприязън наближаващото професионално изложение на скъпоценни и полускъпоценни камъни. Всяка година той минавал многократно нагоре-надолу между щандовете и щателно оглеждал изложените по тях камъни, преди да реши какво точно да купи. Цялата тази досадна и уморителна работа обкновено му отнемала по пет дни.

Този път обаче решил да се опита да „фотопрочете“ предлаганите камъни. Първо избрал място, откъдето да може да обхване цялостно с поглед залата, в която се провеждало изложението, и в продължение на няколко минути съзерцавал панорамната гледка. След това минал бързо по пътеките между щандовете, като обхващал всеки от тях на фотофокус. После тествал ума си какъв точно вид камъни мисли, че са му необходими, след което минал още веднъж между щандовете, като прилагал пътьом техниката „Скенер и сонда“ и спирал само там, където нещо сякаш го „придърпвало“. На това изложение целият оглед, избор и покупка на всички необходими за работата му скъпоценни и полускъпоценни камъни му отнели само два часа!

Упражнявайте се, докато повярвате

Най-голямата пречка за постигане на успех при фоточетене е изкушението да се откажете, защото не вярвате, че от този метод има ефект. Но както и всяко друго умение, което вече сте усвоили от тази книга, резултатът от фоточетенето също се подобрява колкото повече се упражнявате. Колкото повече фоточетете, толкова все по-добре и по-лесно ще ви се отдава да го правите, като същевременно ще имате и все по-дълбоко усещане как именно действа тази техника и какво точно трябва да правите, за да постигнете най-силен ефект.

Най-добрият начин за тестване на постигнатите резултати при фоточетене е да започнете да прилагате метода при колкото е възможно повече и по-различни ситуации. Не след дълго вече ще сте натрупали достатъчно свои собствени истории за поразителни успехи, които ще ви накарат да бъдете повече от убедени в неговата ефикасност.

Изостряне на паметта

Според общоприетите представи характерни черти на гения са уменията, присъщи на левия ум — например свободно боравене с висшата математика, владеене на чужди езици или умело ползване на внушителен словесен запас. В действителност обаче, овладяването на всички тези и на други подобни умения се основава не на някакви по-специални дарби, а на присъщата на всеки човек способност за запаметяване. Ето защо фоточетенето може да ускори неимоверно много напредъка ви във всяка от тези области на знанието.

Опитайте да фотопрочетете няколко пъти който да било речник — на родния или на някой чужд език. Повече от сигурно е, че това упражнение ще увеличи изключително много словесния ви запас. Съчетано с обичайните системи за обучение, фоточетенето ще ускори неколкократно процеса на усвояване на нови знания в която и да било област. Това определено е едно от най-мощните и най-ефективни метаумения.

Десета глава

Ефектът „Сократ“

По време на Корейската война американците бяха ужасени от документалните кадри, които показваха как техни сънародници военнопленници четат пред кинокамерата антиамерикански лозунги и изказват дълбоката си вяра в комунизма. Всички недоумяваха как китайците, в чийто плен бяха попаднали, са успели да ги принудят да направят подобно нещо, и то с такава лекота и явна убеденост? Впоследствие стана ясно, че китайците са приложили метода „хси нао“ — израз, който означава буквално „измит мозък“. Американският журналист Едуард Хънтър превежда израза като „промиване на мозъка“ и това понятие продължава да се използва и днес.

Наистина забележителното при приложеното от китайците „промиване на мозъка“ било, че не използвали изтезания или физическо насилие, за да го постигнат. Пленниците били помолвани и убеждавани — „на час по лъжичка“ — да изказват чужди мнения, но изцяло по собствена воля. Първо, примерно ги приканвали само да изброят писмено какви добри неща, според тях самите, има все пак в комунизма. После — под маската на свободно и справедливо обсъждане на темата — ги помолвали да изброят писмено лошите страни на американската система. Постепенно и неотклонно в съзнанието на военнопленниците изпъквали привидно само дребни и незначителни недостатъци на капитализма, но на подсъзнателно ниво те се трупали и нараствали лавинообразно. Целият процес продължавал дотогава, докато поне един от тях не промени убежденията си и не се обърне в правата комунистическа вяра.

Силата на промиването на мозъка се дължи на факта, че съответният човек не изразява възгледи, които някой друг е вложил насила в устата му. Тъкмо напротив, той много добре знае, че сам е стигнал до съответните изводи и мнения. И в крайна сметка, все по-нарастващата пропаст между представата, която военнопленникът е имал за себе си като за лоялен американец, и фактът, че същевременно пише все по-дълги и по-дълги списъци с нелоялни към родината му признания, причинява това, което психологът Леон Фестинджър нарича „когнитивен дисонанс“ — тоест драстично разминаване, несъответствие и непоследователност в мислите, чувствата и поведението на съответния човек.

Според Фестинджър хората проявяват силно изразена склонност да отстраняват когнитивния дисонанс. Ако примерно се насилвате да се усмихвате и да се държите оптимистично, когато сте тъжни и отчаяни, в един момент неминуемо ще реагирате на така възникналия в ума ви когнитивен дисонанс, като или се откажете от преструвката си, че сте щастливи, или наистина се почувствате щастливи. Просто няма да сте в състояние да поддържате особено дълго двете противоречащи си състояния — както е станало и с онези злощастни американски войници, попаднали в китайски лагер за военнопленници.

Методът на Сократ

Понастоящем възприемаме образованието като процес, при който учителят „налива“ информация и знания в главата на ученика. Но английската дума за образование — „education“ — произлиза от латинската „educare“, която означава буквално „извличам“. В древността задачата на учителя е била да помага на ученика да извлича от себе си собствените си вътрешни възприятия и прозрения (виж Фигура 10.1)[3].

Тогавашното образование е следвало метода на Сократ. И макар че в действителност не Сократ е неговият създател, той е допринесъл изключително много за популяризирането на тази техника. При метода на Сократ учителят задава серия дълбокомислени въпроси, като чрез тях принуждава учениците си да осъзнаят, обмислят, определят и опишат собствените си възприятия, възгледи и идеи.

Сред многото положителни страни на този метод е и това, че той насърчава хората да се вгледат в себе си, да осъзнаят възприятията си и да ги изразят със свои думи. Което пък — както несъмнено биха се съгласили и китайските промивачи на мозъци — е най-сигурният начин за постигане на трайно въздействие.

Методът на Сократ е полезен не само за учениците, но и за учителя. Всъщност прочутите школи на древна Гърция били основавани с оглед да са от полза както на постигналите мъдрост мислители, така и на жадните за знания техни слушатели. Преподаването в школите подсигурявало на тогавашните учени мъже аудитория, пред която да излагат и да развиват своите идеи и възгледи. И тези древни мислители, наричани софисти, се отблагодарявали на слушателите си, като разбуждали задрямалата им сетивност и извличали от тях собствените им възприятия и прозрения чрез задаване на въпроси за размисъл. И двете страни се възползвали от така създадената мощна примка за обратна връзка, която обостряла интелекта и разширявала кръгозора им. Останка от тази древна система откриваме в популярната фраза „Ако искаш да научиш нещо по даден предмет, започни да го преподаваш на други.“

Отказът от истинското образование

Методът на Сократ позволява на обитателите на древна Атина — град държава с по-малко от 100 000 жители — да постигнат такива висоти на изкуството и науката, които и днес, 2400 години по-късно, ни удивляват и вдъхновяват. Допреди 150 година западната педагогика се основаваше именно на този метод. Впоследствие обаче, все по-големият приток на ученици в американските училища постепенно принуди учителите да го изоставят. Изправени пред катедрите в класни стаи, пълни с четирийсет-шейсет буйни хлапета, учителите бяха лишени от възможността спокойно да задават въпроси за размисъл на не повече от едно-две от тях едновременно, за да постигат и извличат в стила на Сократ вътрешните им прозрения.

Именно някъде по това време се отказахме да образоваме и започнахме да преподаваме. Днешните методи за дидактично преподаване се основават на предположението, че умът на всеки ученик е „tabula rasa“, тоест „чиста дъска“ — един вид пусто пространство, което учителят трябва да запълни посредством изнасяне на лекции, все едно че налива вода в празна чаша (виж Фигура 10.2). Мъдростта, по природа заложена във всеки ученик, така и остава да си лежи дълбоко погребана в ума му, а не е извличана на повърхността, както е било в Атина на Сократ и Перикъл. В днешно време Сократовият метод е оцелял само в близките междуличностни взаимоотношения, които са се развили, съхранили и задълбочили с течение на годините между преподавателите и техните ученици, вече пораснали и поели пътя си в живота. Юридическите университети твърдят, че прилагат метода на Сократ, но в действителност го използват по един доста изкривен начин, при който студентите са тероризирани от заплахата да бъдат незабавно порицани, ако дадат неудовлетворителен отговор, което всъщност ги принуждава единствено да следят с напрегнато внимание и да запаметяват дословно всяка дума на преподавателя. А това е метод по-скоро на Инквизицията, но не и на Сократ.

Едва напоследък започваме да осъзнаваме солената цена, която заплатихме и продължаваме да плащаме поради факта, че се отказахме от образоването за сметка на преподаването. По отношение на съвременната „образователна“ система, цитираната и преди забележка на Айнщайн придобива още по-горчив смисъл: „Образованието е онова, което остава, след като забравиш абсолютно всичко, научено в училище.“

На всеки от вас му се е случвало да седи по време на делова среща и да тръпне в очакване да изкаже някакво свое мнение, нали? Независимо колко информирано или убедително говорят другите хора, ние почти не ги чуваме, изцяло погълнати от това да репетираме наум заплануваното си изказване. Дори след като вече сме се изказали, продължаваме отново и отново да „превъртаме“ в главата си собствените си думи, да премисляме всеки нюанс и едва ли не всяка сричка, докато край нас срещата продължава да тече, но от всичко, което се говори, до ума ни стига само някакво безформено жужене. А можете ли да познаете впоследствие чии думи ще сме запомнили най-добре?

Но вероятно най-разочароващото в цялата работа е това, че колкото по-интересна е срещата, с толкова по-голямо нетърпение очакваме реда си да се изкажем, а следователно толкова по-малко чуваме и възприемаме от всичко, казано от другите хора!

Този инстинктивен човешки стремеж към себеизразяване се възприема като израз на нелюбезност и себичност, каквито всъщност са и повечето инстинктивни навици, когато бъдат оставени да се проявяват на воля. Във всички книги за самоусъвършенстване на читателите настойчиво се дава следният най-доброжелателен съвет: „Мълчете и слушайте, когато някой говори!“. Е, да, но няма кой да го чуе. Острата вътрешна необходимост от себеизразяване е толкова дълбоко закодирана в мозъците ни, колкото са и инстинктите за хранене и за секс.

Задръстване в артикулариите

Онова, което възприемаме като човешка съзнателност, е съсредоточено най-вече в артикулариите — мозъчни структури, които управляват и себеизразяването. Сред тях са говорният център на Брока — благодарение на който можем да говорим, и центърът на Вернике, чрез който четем и разбираме говора на другите хора. По-активните физически начини за себеизразяване — например писането, скицирането, рисуването и танцуването — използват активно и центъра за спомагателна двигателна дейност.

Артикулариите подбират определени усещания сред бушуващия в мозъка ни океан от най-различни възприятия и им придават конкретна форма, така че и ние, и другите хора да можем да открием смисъл в тях. В продължение на милиони години естественото направление на протичащия през артикулариите поток от възприятия е било насочено неизменно отвътре навън.

За жалост обаче 99% от днешното обучение се състои в опити да се „влее“ информация отвън навътре в мозъка през същите тези управляващи словото и себеизразяването структури — ситуация, която намира най-ярък израз във все по-орязваните субсидии за училищата, предназначени за несловесно образование, например за изкуство и музика. С течение на времето подобна образователна система причинява задръствания в артикулариите, което води до притъпяването им и намалява способността на мозъка да възприема и да се учи.

Умствено джудо

За практикуващите бойното изкуство джудо е характерно, че вместо да блокират или да контрират атаките на противника си, те отклоняват силата и устрема на движенията му и ги използват срещу самия него. Можем да приложим този изключително ефективен принцип от джудото, за да преодолеем задръстването в собствените си артикуларии.

Постоянно водим едва ли не епични битки — обикновено безуспешни — опитвайки се да накараме хората да следват повелята „Мълчи и слушай!“, най-често като ги засрамваме или порицаваме за невъздържаното им желание да вземат думата. Но дори да успеем, под въпрос е каква част от натрапената им по този начин и пасивно възприета от тях информация ще бъде действително осмислена и запаметена. Та какъв ли успех щяха да постигнат китайските промивачи на мозъци, ако бяха затворили военнопленниците в една класна стая, бяха им забранили да си отварят устата и часове наред им бяха „наливали в главите“ марксистката доктрина!

Водени от тези съображения, в „Проект Ренесанс“ разработихме една високо ефективна техника на нещо като умствено джудо. Тя ви дава пълна възможност за себеизразяване, докато сте на събрания, семинари, лекции или при каквито и да било други учебни ситуации, като същевременно позволява на подсъзнанието ви да възприема безпрепятствено постъпващата отвън информация. Тази техника, която много скоро се превърна в крайъгълен камък на нашия „Проект за ускорено академично обучение“, се нарича „Свободни записки“.

Свободни записки

Всеки книголюбител буквално се ужасява при мисълта да се пише по страниците на която и да било книга. Парадоксалното обаче е, че от достигналите до нас книжни томове от стари времена най-ценни са именно онези, по чиито страници някой от гениите на човечеството си е нахвърлял бележки. Почти всички велики умове споделят неудържимия стремеж да правят коментари по полетата на книгата, винаги когато някой пасаж подтикне въображението им да заработи. Тези нахвърляни по белите полета записки предоставят на историците вълнуващата възможност да надникнат в мисловния процес на някои от най-дълбоките мислители на човешкия род.

Техниката „Свободни записки“ всъщност е продължение на този прочут навик на гениите. При нея трябва просто на секундата да записвате всяка мисъл, мярнала се в главата ви, докато слушате по време на урок, събрание или лекция, а даже и докато четете някоя книга. Разликата между свободните записки и обичайното водене на бележки е, че тук изобщо не се стараете да улавяте и да записвате фактите и информацията от онова, което слушате. Тъкмо напротив, при свободните записки позволявате на писанията си да се откъснат толкова далеч от темата, по която се говори, колкото собственият ви ум пожелае, като пишете непрекъснато и така бързо, че ви е буквално невъзможно да следите със съзнанието си лекцията. Тази техника дава възможност на идващата отвън информация да постъпва директно в подсъзнанието ви.

Също като при фоточетенето при свободните записки се запаметява много по-голяма част от постъпващата в мозъка информация, отколкото ако се полагат съзнателни усилия на вниманието тя да бъде разбрана и запомнена. И нещо повече, впоследствие хората обикновено откриват в свободно нахвърляните си записки изненадващи и забележителни прозрения, които свързват по неочаквани, но много по-същностни и по-практични начини, постъпващата отвън информация с техните лични интереси или с конкретното им положение, отколкото им се струва при обичайното й съзнателно възприемане.

Опитайте сами, за да повярвате

Както и почти всички останали техники за ускорено обучение, които ни приканват да възприемаме информацията по коренно различни от обичайните начини, „Свободни записки“ поражда скептицизъм в начинаещите. Те обикновено възприемат идеята да се чете книга или да се слуша лекция и да не се внимава съсредоточено като гаранция най-малкото за изгубено време, а в някои случаи и за истинска катастрофа. Ето защо изпитах огромно удовлетворение, когато неотдавна получих следното писмо от Тони Бригмън от Тексас:

L>

„Да си призная, бях настроен твърде скептично по отношение на вашето твърдение, че ако човек записва свободно на касетофон всичко, което му минава през ума, докато чете някоя книга, това всъщност му помага да запамети и да разбере много по-добре и по-изтънко прочетеното. И все пак тази сутрин реших да направя един опит.

Настаних се в креслото с верния си портативен касетофон в ръка и избрах за четене една глава от Светото писание. (Та не е ли именно то върховното изпитание на човешката способност за разбиране!) Когато се зачетох, в главата ми започнаха да се роят неочаквани мисли, асоциации, идеи, оспорващи доводи и тъй нататък, които веднага изричах на глас, като се стараех да ги записвам на касетофона почти паралелно с четенето. Забелязах, че колкото повече коментари на прочетеното правя, толкова по-бързо и по-изобилно в ума ми се пораждат нови прозрения, необичайни размисли и свежи асоциации.

Когато свърших да чета избраната глава, затворих книгата и после се опитах да си спомня съдържанието на току-що прочетения текст. И останах буквално ПОРАЗЕН. Помнех невъобразимо повече неща, отколкото съм успявал да запомня когато и да било преди от прочетеното в Светото писание, въпреки всичките ми старания. Както знаете, някои от притчите в него не са никак леки за четене…

Как изобщо е възможно човек ДА ЗАПОМНЯ МНОГО ПОВЕЧЕ неща от даден текст, когато просто записва безразборно хрумналите му мисли, идеи и доводи по повод на прочетеното, а НЕ СЕ СЪСРЕДОТОЧАВА ДА ЗАПОМНИ ИНФОРМАЦИЯТА!? Знам само, че точно така се получи при мен тази сутрин. Прав сте в твърденията си, Уин! Но трябваше лично да го пробвам. С нетърпение очаквам следващите си поразителни открития.“

L$

Както господин Бригмън вече се е убедил, човек трябва да се убеди от личен опит, за да повярва в каквото и да било. Така че възможно най-добрият ми довод в полза на свободните записки е да ви насърча сами да пробвате.

Техника „Свободни записки“

1. Носете си бележник и малък касетофон на лекцията или събранието, когато решите да пробвате техниката „Свободни записки“.

2. Записвайте лекцията на касетофона, като същевременно си водите свободни записки в бележника. По-късно ще използвате касетофонния запис за сверка и преглед на прозренията си посредством техниката „Скенер и сонда“.

3. По време на лекцията не съсредоточавайте вниманието си в нея, а записвайте бързо и непрекъснато всички мисли, които се породят в главата ви, като позволите на ума си да се рее свободно, въпреки че той обикновено остава повече или по-малко в сферата на съответната тема. Можете да си водите свободни записки и директно пред касетофона, но ако сте в клас или на събрание, това неминуемо ще пречи и ще дразни околните.

4. Напълно забравете всякакви притеснения за изявата си. Никой не ви занича иззад рамото. Не се саморедактирайте и най-вече не се самоцензурирайте. Записвайте не само добрите, но и лошите, според вас, идеи. Нищо не отхвърляйте, преди да сте го записали, и нищо не задрасквайте! В повечето случаи, в момента на записването просто няма да сте в състояние да разпознаете най-добрите си идеи — това ще стане едва по-късно, чак след като вече сте ги записали — в бележник или на касетофон.

5. Не спирайте и не се колебайте. Целта ви е да предизвикате изблик на информация отвътре навън, през артикулариите. Този поток трябва да е толкова буен и бърз, че да принуди по-голямата част от постъпващата отвън информация от лекцията, която слушате, да минава директно през подсъзнанието, за да стига до ума ви.

6. Свободно си служете с разни драсканици, рисунки, карикатури, диаграми. Всеки тип активиране на функциите на десния ум ще увеличи неврологичния ви контакт с темата на лекцията и ще подобри обучението. Старайте се да оставате повече или по-малко в сферата на предполагаемата тема на лекцията. (Казвам „предполагаема“, защото може и да не сте съвсем наясно каква всъщност е темата, особено ако си водите свободните записки наистина бързо и ефективно.)

7. Търсете по-дълбоки асоциации. Опитайте се да откриете завоалираната връзка между темата на лекцията и човешкото познание като цяло. Не се бойте още в мига, докато записвате свободния поток на мисълта си, да градите широкообхватни метафизически теории с цел да свържете в едно смислено цяло всички събития и явления във вселената. Това означава, че подсъзнанието ви се бори да приведе съответната тема в съзвучие със собствените ви възгледи за света — ключова стъпка към задълбоченото изучаване и усвояване на който и да било въпрос.

Колкото по-странно — по-добре

Открай време великите умове на човешкия род са използвали мощта на асоциацията, за да подпомагат паметта си и да затвърждават спомените си. Да запомняте асоциативно означава да свързвате информацията, която искате да запаметите, с някой въображаем предмет, цвят или песенна рима, например. Свободните записки автоматично подобряват запомнянето на онова, което четете или слушате, тъй като свързват основните и ключови моменти от темата със собствената ви мисловна образност. Колкото по-необичайни, по-странни и по-„откачени“ са тези ваши асоциации, толкова по-добре ще ги запомните.

По време на лекция по химия може да си представите, че атомите на онези елементи, които се свързват лесно с водорода, сякаш са покрити с пухкава козинка като на котета, и нейните косъмчета привличат и оплитат водородните атоми. Представете си най-различни типове и разцветки козини, по които да отличавате привличащите водорода химически елементи. Козинката на кислорода примерно, може да изглежда като на току-що окъпано мокро коте (асоциация с водата, която се получава при химическата реакция между атомите на кислорода и на водорода).

Или в най-общ случай представяйте си, че сте комик по време на шоу, а човекът, който изнася лекцията, е възможно най-мрачният от присъстващите. Превръщайте всяка негова дума в повод за забавление. Откривайте хумора в лекцията. Мислете за темата и като за суха и безвкусна храна, на която чрез свободните записки добавяте различни пикантни подправки.

Образна форма на свободните записки

В Пета глава обсъдихме как привидно случайните и хаотични мисли и хрумвания се съчетават и изкристализират в образна форма, чийто смисъл е много по-дълбок и по-проникновен, отколкото този на отделните й съставни части. При свободните записки също има такъв ефект. След края на лекцията ще откриете, че във вашите свободно нахвърляни записки на мислите ви по повод чутото се съдържа много повече и по-съществена информация от тази, която сте получили от лектора. Свободните записки са стимулирали способността ви да прозирате отвъд фактите на повърхността и да долавяте същностните модели, скрити зад изречените думи. Благодарение на това подсъзнанието ви е в състояние да извлича свежи наблюдения и да изгражда оригинални мисловни структури.

Освободеното чрез тази техника безпрепятствено функциониране на подсъзнателния десен ум постига такива дълбоки прозрения за същината на съответната тема, че хората, които я прилагат, често остават поразени, когато чуят лекторът да изрича идеи, хипотези и изводи, само преди миг „случайно“ нахвърляни от самите тях при свободното записване на мисловния им поток!

Приложете „Свободни записки“ към тази книга

Още сега можете да изпитате ефективността на техниката „Свободни записки“, като използвате тази книга за „лектор“. Когато водите свободни записки по някоя книга, е необходимо просто от време на време, най-добре на приблизително равни интервали, да спирате да четете и в продължение на пет — петнайсет минути без прекъсване и бързо да записвате в бележник или на касетофон всичките си мисли и хрумвания.

Най-удачно е да започнете свободните записки, когато по време на четенето в главата ви се породи някоя неочаквана мисъл или почувствате, че нещо от казаното в книгата ви вдъхновява.

Но можете да го правите и в края на всяка глава или на определени интервали от време. Независимо кога ще преустановите временно четенето, за да направите свободните си записки, в ума ви неизменно ще се пораждат интригуващи и любопитни асоциации, които ще се отличават по оригинален начин от обсъжданата в книгата конкретна тема. По време на свободните записки се оставете на волята на тези ваши неочаквани хрумвания и само продължавайте бързо и непрекъснато да ги записвате, докато най-сетне не почувствате, че са се изчерпали напълно, след което продължете да четете.

Съвсем уверено мога да предскажа, че ако прилагате техниката „Свободни записки“, докато четете останалите пет глави от книгата, с удивление ще откриете, че сте извлекли от тях много повече нови, свежи и оригинални прозрения, отколкото от предишните десет глави. В действителност, при прочита на материала от Първа до Десета глава сте имали също толкова много и дълбоки откровения, просто голяма част от тях са се изгубили, тъй като не сте ги записали своевременно.

Докато се упражнявате да си водите свободни записки по тази книга, вероятно ще стигнете до ваши собствени оригинални техники за подобряване процеса на обучението и за повишаване на интелигентността. Възможно е вашите методи да са малко по-различни или даже да нямат нищо общо с моите, но да са също толкова ефективни. Дори когато свободно нахвърляните ви записки привидно имат само най-далечна и груба връзка с моите разсъждения и теории, бъдете сигурни, че вашето подсъзнание е възприело размислите ми, но ги е предало в перспектива, която си е единствено и само ваша, като ги е оформило съобразно собствените ви специфични нужди.

„Проект Ренесанс“ ще ви бъде благодарен, ако споделите с нас всички прозрения, до които стигнете посредством вашите „Свободни записки“, докато четете тази книга. Нищо чудно вашите идеи да ни помогнат да разработим нови техники и методи за ускорено обучение. Пишете ни чрез нашите издатели в Америка.

Ученето е творчески акт

Когато ядете морков или пържола, не очаквате те да подхранят тялото ви още преди храносмилателната ви система да ги е преработила и усвоила по подходящ начин, нали? Точно по същия начин и информацията, която влиза в мозъка ви отвън, трябва първо да бъде преработена и усвоена от него, за да може впоследствие умът ви да я използва. Не съществува „вълшебно хапче“ на знанието, което е достатъчно просто да погълнете, за да научите всичко. Ученето е съзидателен и творчески акт. Данните и информацията, получени от която и да било книга или лекция, представляват само суров материал. Ще сте в състояние наистина да ги научите и да ги усвоите ефективно едва след като ги преработите по подходящ нов начин.

Принцип на артикулирането

В Трета глава се запознахме с принципа на описанието, но той всъщност произлиза от един по-първичен метапринцип, който наричам „Принцип на артикулирането“. Неговата същност се състои в това, че колкото повече артикулирате, тоест изказвате дадено възприятие, толкова по-отчетливо ще става то и също толкова повече ще нараства способността ви да разбирате не само получената от него конкретна информация, но и тази от други, асоциирани възприятия. Принципът на артикулирането осигурява рационална основа както за метода на Сократ, така и за естествено произтичащата от него техника „Свободни записки“. Самият акт на това, че настоятелно изказваме мислите си по дадена тема, ни помага да научим много повече по нея, дори ако отвън не постъпва никаква нова информация по въпроса.

В такива случаи познанията ни се увеличават не благодарение на някакви новоузнати отвън факти, а по-скоро в резултат на изострената ни чувствителност по отношение на собствените ни възприятия, с които захранваме по пътя на обратната връзка мозъка си, като постигнатият ефект нараства лавинообразно.

Нямам достатъчно силни думи, за да подчертая огромното значение и невероятната мощ — прекалено често пренебрегвани, — които има принципът на артикулирането за подобряване на изявите ни буквално във всяка една област на човешката дейност.

Музикална обратна връзка

Представете си сега какъв ли би бил този лавинообразен ефект, ако приложим принципа на артикулирането към усвояване на умения, които не се изучават по учебник. Открих го почти случайно, преди трийсетина години, когато още бях далеч от окончателното формулиране на моята теория за наличието, проявите и активирането на фактора Айнщайн.

В периода между 1965 г. и 1969 г. си бях създал навика да дрънкам на пианото, като същевременно записвам „изпълненията“ си на касетофона. Нямах никакво музикално образование, а много вероятно и никакви природни заложби на музикант. Но открих, че ако „свиря“ съвършено непринудено и без никакви задръжки, просто като си представям, че съм велик пианист, някои „откъси“ от излизащата изпод пръстите ми какофония наистина приличат на музика. Когато после прослушвах направените записи, забелязах, че проявявам тенденция да „замазвам“ дразнещите ухото откъси и да повтарям отново и отново онези, които звучат приятно и явно се бяха „набили“ в главата ми. Тази музикална примка за обратна връзка постепенно се отрази на цялостните ми изпълнения и открих, че приятните откъси се увеличават и удължават все повече и повече. Не след дълго какофоничните звуци изчезнаха напълно и вече бях в състояние почти спонтанно да свиря доста продължителни и твърде мелодични „композиции“ със съвсем ясно изразени начало, среда и край. По този начин много скоро сътворих дузина напълно годни за слушане музикални пиеси.

Композиторът вътре в нас

Както вече обсъдихме в раздела „Глава назаем“, резултатите от използването на новите методи за ускорено обучение твърдо доказват, че природата е заложила във всеки от нас, в една или друга степен, всички възможни таланти и свързаните с тях типове поведение. И нещо повече — всяка от тези дарби може да бъде извлечена на съзнателно ниво и развита посредством съответното й подсилване.

Всеки от нас притежава инстинкт за създаване на музика. Мелодичните теми, които се появяваха при моето спонтанно дрънкане по клавишите, избликваха от дълбоко скритите в подсъзнанието ми извори на вдъхновение. Дори след като в продължение на близо тринайсет години бях принуден да изоставя изявите си на композитор, поради надвисналите над главата ми неотложни задължения по работата, децата, кучетата и всевъзможните други домашни задачи, впоследствие, когато най-сетне отново се върнах към музиката, открих, че подсъзнанието ми подхваща композирането точно оттам, където навремето бях прекъснал, като развива вече познатите ми теми и мелодични модели, които изглежда съставят моя уникален музикален „език“.

Техника „Импрозапис“

Красотата на техниката „Импрозапис“, както впоследствие наименувах импровизираното композиране и записване на касетофон, е в това, че тя е от полза в равна степен както на начинаещия, така и на професионалния музикант. На начинаещия вдъхва увереност и му помага да си изгради инстинктивен усет за музикална изява и композиране. При професионалния музикант снема творческите задръжки, които често се появяват като резултат от доведено до крайност технично изпълнителско майсторство или поради сковаващо го страхопочитание по отношение на самия процес на композиране.

Както отприщването на образния поток, така и импрозаписът също насочва и овладява мощта на бушуващите в подсъзнанието ни хаотични сили. От интерференцията (тоест от сблъсъка и примеса) между вашето спонтанно музикално себеизразяване и създадената от самите вас осмислена обратна връзка, в съзнанието ви изведнъж се пораждат „прави вълни“ с оригинални нови форми.

Ето как се прилага техниката „Импрозапис“:

1. Изберете инструмент, на който искате да свирите. Няма значение дали някога сте се учили да свирите на него или не.

2. В продължение на трийсет минути всеки ден свирете на избрания инструмент, като същевременно записвате на касетофон изпълненията си.

3. Избягвайте всякакви опити да пресъздавате познати музикални теми, композирани от други хора. Старайте се да „композирате“ оригинална ваша музика, независимо колко ужасно звучи.

4. В известно отношение този етап е най-трудният. В продължение на шейсет минути дневно слушайте направените записи. Отначало дори само слушането на създадените от вас звуци може да ви се струва истинско мъчение. Първите трийсет минути слушайте внимателно, после пуснете записа отначало и следващите трийсет минути слушайте, като се занимавате с някаква друга дейност.

5. Обръщайте специално внимание на онези откъси от записа, които ви звучат особено приятно. Според Първия закон на науката за човешкото поведение, именно тези ваши изпълнителски и композиторски изяви ще бъдат подсилени, поради което подобни музикални теми ще се пораждат все по-често и така уменията ви ще се развиват и подобряват. Същевременно онези музикални откъси, които са ви отегчителни или дразнят слуха ви, постепенно ще отпаднат от музикалния ви „език“.

6. Продължете тези ежедневни занимания поне две седмици. Мъчителната за ушите и за самочувствието ви фаза на какофония няма да продължи повече от три-пет дни. Но пък през това време вашите упорство, вяра в успеха и чувство за хумор ще бъдат поставени на върховно изпитание, докато изтръпвате при звука на собствените си „благозвучни“ импровизации.

7. Към края на първата седмица тук-там в изпълненията ви ще започнат да се появяват сякаш изневиделица смислени и галещи слуха мелодични откъси. Можете да ги прехвърлите на различни касетки и да си поиграете да ги монтирате в едно музикално цяло. Наричам този етап „мина за мелодии“. По време на тази фаза дисонансните елементи постепенно ще отпаднат от изпълнението ви, благодарение на лавинообразния ефект от непрекъснато предизвикваната от вас музикална обратна връзка и подсилване на успешните изяви. На този първоначален етап се старайте да не се поддавате на стремежа си да повтаряте и да репетирате отново и отново налучканите една-две простички мелодии и благозвучни откъси. Защото може да „зациклите“ на тях и това да възпрепятства избликването на по-дълбоката ви и по-сложна музикална изразност.

8. След първата седмица би трябвало да навлезете във фазата на цялостно звучащата мелодика. При нея музиката ще избликва спонтанно, мелодията ще се развива по своя вътрешна логика и форма. Вашите импрозаписи вече звучат като завършени оригинални музикални произведения, изпълнени с неочаквани и приятни изненади. Ще останете удивени, когато чуете на записите колко мелодично и галещо слуха е станало изпълнението ви.

При работата си в „Проект Ренесанс“ открихме, че различни варианти на техниката „Импрозапис“ са напълно приложими със същия забележителен ефект и в други области на изкуството, например при рисуване.

Могъщата сила на себеизразяването

Следователно всичко, лично изразено от учащия се, представлява стотици пъти по-продуктивно учене, отколкото онова, което му се казва отвън (чрез книги или лекции) на него — самият Сократ несъмнено би подкрепил горещо това твърдение.

От Трета глава научихте как да отприщвате пътищата за свободно протичане на образния си поток, като укрепвате неврологичния контакт с картините, които се пораждат във въображението ви. Целият ни многогодишен опит във все още новата област на ускореното обучение подсказва, че това е валидно и за ученето — най-добрият начин за усвояване на какъвто и да било нов материал или умение е като се подсили неврологичния контакт със съответния учебен предмет. Сами ще се уверите от практиката си, че за тази цел едва ли има по-успешен и изключително силно въздействащ метод от този на Сократ, при който настоятелното себеизразяване води до лавинообразен ефект на усъвършенстване.

Единайсета глава

Кислородният фактор

Д-р Йоширо Накамац е може би най-забележителният жив изобретател в света. Сред неговите 2356 патентовани изобретения са такива стълбове на съвременните технологии като флопидискът, харддискът и дигиталният циферблат на часовника.

Използваните от Накамац творчески методи и начин на мислене са също толкова оригинални, колкото и изобретенията му. В интервю и статия за него, публикувани в списание „Съксес“, изобретателят разказва, че когато иска да раздвижи ума си и да го стимулира за оригинални идеи, се гмурка в басейна и плува под вода толкова дълго, колкото може да издържи, без да си поема въздух. Междувременно, както е под водата, записва всичките си хрумвания върху специална плексигласова пластина, която е изобретил специално за тази цел. Едва когато усети, че не може да задържи поетия въздух ни секунда повече, Накамац най-сетне излиза на повърхността. Той твърди, че на този метод дължи най-оригиналните си идеи — нарича го „подводно плуване почти до смърт“.

Където и да се появи Накамац, журналистите веднага наобикалят „японския Томас Едисон“, защото им е известно, че винаги могат да разчитат на него за бомбастични изявления и шокиращо поведение. Но в техниката на Накамац за използване на подводното плуване като генератор на идеи има нещо много повече от ексцентричност. Защото тя е тясно свързана с физиологията на човешкия мозък.

Силата на пневмата

В днешно време приемаме като нещо подразбиращо се това, че въздухът е съставен от свободно движещи се атоми под формата на различни газове. Но древните гърци са могли само да гадаят за природата на тайнствената субстанция, която се носи невидима, раздвижва листата на дърветата и пълни дробовете с въздух. Те я наричали пневма — дъх/дух. За тях белите дробове — общо наречени пневмон — били онзи орган от човешкото тяло, който вдишва духа на живота от околния въздух. По същия начин и древните римляни също наричат дъха дух — spiritus. И днес използваме глагола „издъхвам“, когато някой умира и изпуска последния си дъх, а „вдъхновение“ означава буквално „поемане на дъх в дробовете“.

Ролята на кислорода за мозъчната дейност

Както и в толкова много други древни вярвания, в тези за pneuma и spiritus също има доста голяма доза истина. Нашият мозък — обител на всичко онова, което възприемаме като човешки дух — е изцяло зависим от кислорода. Една трета от целия кислород, който използва човешкото тяло, постъпва директно в мозъка. Доказано е, че колкото повече кислород поемаме, толкова по-добре работи мозъкът. Например мозъкът на Айнщайн вероятно е получавал повече кислород (и други привнесени с кръвта хранителни вещества), отколкото мозъците на повечето хора. При своите експерименти Мериан Даймънд открива, че мозъците на плъховете, отглеждани в силно стимулираща среда, притежават по-широки капиляри и много повече слепващи клетки, за които се смята, че действат като посредници между невроните и кръвоносните съдове. Както отбелязахме в Първа глава, Даймънд открива също толкова силно увеличено количество на слепващи клетки и в мозъка на Айнщайн.

Дийн Фолк, антроположка от Нюйоркския щатски университет в Олбани, дори изказва предположението, че именно увеличеният приток на кръв в мозъка е станал причина нашите маймуноподобни предци да развият човешка интелигентност. Тя посочва, че в мозъка на човекоподобните същества, живели преди два-три милиона години в африканските савани, се е развила един вид „радиаторна“ система от гъсти венозни разклонения, чието предназначение е било да охлажда и да „вентилира“ мозъка, разположен в нагрятата от жаркото африканско слънце черепна кутия. Фолк смята, че именно така еволюиралата все по-сложна и по-разклонена кръвоносна мрежа е допринесла за увеличаването на масата на човешкия мозък.

Подводно плуване

През 1959 година посещавах лятно училище, за да наваксам някои сериозни пропуски в обучението си и да си подобря успеха. Тъй като следобедите ми бяха свободни, а в училището имаше басейн, всеки ден ходех да плувам по няколко часа. Междувременно открих, че се чувствам много по-добре, когато плувам не по обикновения начин, а под вода. Ето защо започнах ежедневно да плувам с глава под водата, като задържах дъха си за все по-необичайно дълги периоди, чиято продължителност скоро стигна до четири и половина минути всеки.

И се случи нещо наистина забележително. Въпреки слабия ми дотогава успех, лошите ми навици за учене и високите академични изисквания на курса, който бях записал, бележките ми сякаш изведнъж скочиха до небето. Тест след тест, неизменно набирах пълни сто точки. Към края на лятото, тръгвайки буквално от дъното, вече бях стигнал върха на успеха в моя клас.

Едва много години по-късно прозрях как е могло да се случи подобно нещо. Присъствах на лекция на д-р Робърт Доумън, който за жалост вече не е сред нас. Тогава той беше директор на медицинското направление във филаделфийския Институт за осъществяване на човешкия потенциал, основан от неговия брат, д-р Глен Доумън. По време на лекцията д-р Доумън обясни, че винаги когато съдържанието на въглероден двуокис (CO_2) в кръвния поток се увеличи, организмът ни възприема това като предупредителен сигнал за евентуална опасност от прекъсване на притока на кислород към мозъка. В отговор на заплахата от кислороден глад, сънните артерии, които отговарят за осигуряване на приток на кръв към главата, се отварят по-широко и позволяват преминаването на повече кръв през тях. По този начин мозъкът е буквално „удавен“ в необичайно големи количества богата на кислород кръв. В някогашните сурови епохи от еволюцията на човешкия вид, онези наши предци, които по една или друга причина не са притежавали подобна обезопасителна система, просто не са оставали живи достатъчно дълго време, за да успеят наистина да ни станат предци. Днес можем да използваме този примитивен рефлекс на човешкия организъм, за да се придвижим напред по еволюционния си път — към постигане на по-висока интелигентност.

Насищане на мозъка с кислород

Посредством увеличаване притока на кръв в мозъка можем да постигнем две неща. Първо, да активизираме за работа онези негови участъци, които обикновено бездействат поради липса на кръв. Второ, да забавим отмирането на мозъчните клетки.

Вътре в черепа, снопът на сънните артерии се разклонява на все повече и по-малки каналчета, преплетени във фантастично сложна мрежеста дантела от капиляри. Предназначението на тази гъста мрежа е да пренася кръвта до всяка гънка и всяко ъгълче на мозъка, така че да подхранва колкото се може повече неврони. Но напълно неизбежно някои клетки са по-добре оросени с кръв, отколкото други. Обикновено с по-лошо оросяване са клетките, които използваме най-малко, а именно поради тази причина те отмират и най-бързо.

След трийсетгодишна възраст, системата на кръвообращението в мозъка забавя дейността си и става все по-неефикасна. Най-малко 35 000 мозъчни клетки умират ежедневно. Докато сте прочели тази глава от началото до тук, са отмрели поне 200 от мозъчните ви клетки, а до седмица ще умрат още близо милион. Тъй като в човешкия мозък има поне 100 милиарда клетки, би могло да се каже, че подобни количества са незначителни и незабележими. Но с годините загубите се натрупват. И нещо повече, с течение на времето системата на кръвообращение в мозъка продължава да отслабва и се увеличава тенденцията да умират все повече и повече активни неврони, тоест полезни за дейността на мозъка клетки, а не само такива, които не се използват.

Все пак възможно е да забавите, да преустановите и дори да обърнете този процес, като увеличите притока на свежа кръв в мозъка си. А колкото повече кръв се влива в мозъка през артериите, толкова по-голямо е количеството, което изтича обратно от него през вените. От активизираната оросителна и дренажна дейност има и още една огромна полза — по-бързо се отмиват отровите и отпадъчните вещества, които пречат на работата на мозъка.

Техника „Маска“

По принцип сънните артерии са склонни към преувеличени реакции. Те обикновено започват трескаво да доставят в мозъка много повече кръв, отколкото е нужно, за да бъде компенсирано и най-лекото увеличаване количеството на въглеродния двуокис (CO_2). Именно поради тази причина д-р Доумън смята, че ако чрез кръвния поток в мозъка постъпи малко въглероден двуокис (CO_2), това може да послужи като ефективен метод за подхранването му с кислород, тъй като сънните артерии ще реагират незабавно. За целта д-р Доумън препоръчва една техника, наречена „Маска“.

Прилагането й се състои просто в неколкоминутно дишане в тясно затворено пространство. (В Института за осъществяване на човешкия потенциал използват пригодена за целта маска, която се поставя на лицето.) Така всяко издишване съдържа по-малко кислород и повече въглероден двуокис от предишното. Дишането под маска в продължение на минута-две ще намали незначително приема на кислород, но пък ще предизвика толкова силна реакция от страна на сънните артерии, че те ще се разтворят широко и буквално ще „удавят“ мозъка в кислород и хранителни вещества.

След първото ви дишане под маска кръвният приток към мозъка много бързо ще се върне в нормата. Но ако редовно, на всеки трийсетина минути, дишате под маска за около трийсет секунди, като поддържате този ритъм в продължение на две-три седмици, ще привикнете сънните си артерии постоянно да подхранват мозъка ви с увеличени количества кръв. Д-р Глен Доумън и неговите колеги от Института за осъществяване на човешкия потенциал смятат, че дишането под маска е изключително мощен метод за подобряване на мозъчната дейност. През изминалите години милиони техни пациенти са прилагали техниката „Маска“ и всички изследвания доказват, че тя е изключително ефективна.

И все пак от Института за осъществяване на човешкия потенциал предупреждават, че в някои случаи дишането под маска крие известни рискове. Не прилагайте техниката, преди да се консултирате с лекар. Специалистите от института никога не препоръчват използването на маската като средство за подхранване на мозъка, преди да са се запознали и да са проучили цялостната медицинска история на съответния пациент.

Техника „Гмуркане“

Всеки тип активни упражнения, които предизвикват ускоряване на сърдечния ритъм и засилване на кръвообращението — аеробика, тичане, така нареченият „стълбищен степ“ и други подобни — повишават леко нивото на въглеродния двуокис в кръвта, като същевременно увеличават и притока на кръв към мозъка. Според мен обаче, подводното плуване е много по-ефективен метод за постигане на такъв ефект, отколкото всички други упражнения или дишането под маска.

Подводното плуване стимулира това, което морските биолози наричат „реакция при гмуркане“. Когато се гмуркаме под водата, организмът ни реагира с увеличен притока на кръв не само към мозъка, но и към всеки друг орган в тялото. Тази реакция се наблюдава при всички бозайници и с нея отчасти може да бъде обяснено защо с течение на еволюцията мозъкът на китовете и на делфините — ненадминати шампиони по дълго задържане на въздух в дробовете — е станал също толкова сложен и мощен, колкото и човешкият.

През трийсетте години английският морски биолог Алистър Харди изказва хипотезата, че нашите предци вероятно са живели предимно във водата. Акватичната теория за произхода на човека обяснява най-добре защо сме изгубили косматото си покритие, защо под кожата си имаме пласт мазнина (също като китовете, делфините, тюлените и хипопотамите), защо можем да упражняваме съзнателен контрол над дишането (нещо невъзможно за останалите сухоземни бозайници), защо сме придобили изправена стойка на тялото (за да са можели предците ни да си задържат главата над водната повърхност, докато още са обитавали блатата) и защо имаме мастни жлези (за да отделят необходимата за водните обитатели водонепромокаема смазка по кожата). Ако предците ни наистина са били акватични маймуноподобни същества, то в такъв случай еволюцията на човешкия мозък до такъв доста голям размер в сравнение с останалите органи намира съвсем логично обяснение чрез техните навици за подводно гмуркане. Е, днес можем да имитираме този еволюционен път на развитие на мозъка посредством техниката „Гмуркане“.

От значение е и фактът, че подводното плуване е приятно и забавно занимание — тоест има по-голяма вероятност да проявите настойчивост при прилагането на тази техника достатъчно дълго време, та да постигнете трайни ефекти. Онези от вас, които имат достъп до басейн, трябва да се постараят да прекарват колкото е възможно повече време, плувайки под вода. Но не се насилвайте. Увеличавайте постепенно издръжливостта си. Както и при останалите техники, за които говорим в тази глава, задължително се консултирайте с лекар, преди да се заемете с подводно плуване.

Поза „Гравитация“

Земното привличане (гравитацията) увеличава притока на кръв към мозъка също толкова ефективно, колкото и въглеродният двуокис. Препоръчвам на всеки от вас да опита позата „Гравитация“ по време на редовните си ежедневни десет-петнайсет-минутни упражнения за отприщване на образния поток.

Облечете удобни свободни дрехи, които да не ви стягат никъде по тялото. Легнете по гръб на пода, без да си подлагате възглавница под главата. Вдигнете краката си върху стол или диван, така че да имате стабилна опора под цялата им долна част, до под коленете, за да не изтръпват, но не и чак до самата колянна сгъвка, тъй като това ще затрудни кръвообращението (виж Фигура 11.1). След като сте се настанили удобно, отпуснете се с няколко дълбоки вдишвания. Затворете очи и започнете да отприщвате образния си поток — пред партньор или касетофон.

При нашите експерименти и работа открихме, че при отприщване на образния поток позата „Гравитация“ привнася в него необичайна интензивност и че благодарение на нея обогатеният с повече кръв мозък постига много по-бързо ефект „Ахаа!“.

Когато се изправяте от позата „Гравитация“, особено първия път, трябва да го направите бавно и постепенно, за да дадете възможност на кръвоносната система и на вестибуларния си апарат да се нагодят. Първоначалното замайване, което неминуемо ще почувствате, много бързо ще се превърне в усещане за свежест и яснота на ума. Тъй като природният ни биологичен часовник обикновено забавя ритъма си в следобедните часове, за много традиционни култури е обичайно по това време хората да полягат за лека дрямка. Десет-петнайсет минути отприщване на образния поток в поза „Гравитация“ много по-успешно ще ви освежи и ще ви зареди с енергия.

Дишане и внимание

Точно в този момент, докато четете тези думи, вие леко сдържате дъха си. Просто за миг.

Винаги когато някой нов стимул привлече вниманието ни например ново изречение, неволно притаяваме дъх. Тази реакция е напълно автоматична и инстинктивна. Веднага след това отново започваме да дишаме равномерно. Но още в същата секунда, когато откъснем вниманието си от предишния стимул и го насочим към нов, умствената верижна реакция автоматично се задейства и пак затаяваме за миг дъха си. Но отбележете, че казвам „вниманието“, а не „погледа“.

Затаяваме дъх и когато се каним да направим продължително физическо усилие — например да вдигнем нещо тежко. Когато са силно съсредоточени в изпълнението на някаква задача (например при закрепване мотора на колата), някои хора сдържат толкова продължително дъха си, че чак им се завива свят.

Сега, след тези мои думи, сигурно ще се опитате нарочно да прочетете следващите няколко изречения, без да притаявате дъх. Няма да ви е трудно. Ако положите съзнателно усилие, с лекота ще можете да преодолеете тази инстинктивна реакция — но не за дълго. Много скоро ще забравите и отново ще започнете неволно да притаявате дъх.

Регулатор на вниманието

През осемдесетте бившият държавен секретар Джордж Шулц се показа изненадващо неефективен в работата си по време на първите години от управлението на президента Роналд Рейгън. Независимо от своята изключително висока интелигентност и удивителните си постижения в миналото, по това време той изглеждаше сякаш неспособен да формулира подходяща доктрина за външната политика на страната, а очевидци твърдят, че при съвещанията на кабинета мъчително и безуспешно се е опитвал да изразява и да отстоява смислени позиции. На видеозаписите с интервютата на Шулц за телевизията, направени през този период, ясно личи, че той постоянно говори силно задъхано и твърде често му се налага да поема дълбоко въздух, за да може да довърши започнатото изречение. В резултат на това, вниманието му непрекъснато се отклонява, което пък сериозно накърнява способността му за умствена изява.

От личен опит можете да се уверите в правотата на този мой извод. Когато следващия път се върнете задъхани от сутрешния си крос, опитайте веднага да съсредоточите вниманието си в някаква умствена дейност — например да четете книга. Ще откриете, че буквално нищо не влиза в главата ви и че ще можете да се съсредоточите едва след като дишането ви се успокои и нормализира. В действителност дишането е регулатор на вниманието. Ако дишате плитко и учестено, обикновено ще можете да съсредоточавате вниманието си само за кратки отрязъци от време и ще говорите предимно с къси изречения. Дълбокото дишане, с продължително поемане и изпускане на въздуха, ви дава възможност да съсредоточавате вниманието си за по-дълги периоди от време, да говорите с по-сложни изречения и да оформяте по-задълбочено мислите си.

Подводното плуване е най-доброто средство да се отучите от плиткото и учестено дишане. Колкото по-продължително време практикувате гмуркане и плуване под вода, толкова по-дълго ще можете да задържате веднъж поетата глътка въздух — и породилата се в ума ви мисъл. Всъщност може би скандалът с иранските контри сигурно нямаше да се развихри чак до такава степен, ако Джордж Шулц беше прекарвал по един час дневно в подводно плуване!

Дишането — ритъм на живота

Почти всички основни функции на човешкия организъм реагират остро на всяка промяна в дълбочината и честотата на дишането. Приливът и отливът на кислород във и от белите дробове действително определя ритъма на нашето съществуване. А тъй като над 40% от телесната ни енергия изгаря в мозъка, този орган на човешкото тяло зависи най-силно от редовния приток на кислорода — основното гориво, необходимо за извършване на метаболизма в човешкия организъм.

Посредством увеличаването или намаляването на притока на кислород към мозъка имате невероятната възможност да влияете върху мозъчната, а оттам и върху умствената си дейност — за добро или за лошо. Настоятелно съветвам всички вас винаги да вдишвате дълбоко живителната пневма. Не е задължително, подобно на д-р Накамац, да плувате под вода „почти до смърт“, но от огромно значение и за ваше добро е да отделяте време и да започнете редовно да посещавате плувния басейн.

Дванайсета глава

Групов образен поток

Когато било осемгодишно, едно момче от индианското племе на сиуксите изпаднало в делириум по време на заболяване. В бълнуването си то видяло как откъм четирите посоки на света към него препускат четири табуна диви коне и как шестимата Дядовци на света, духове — пазители на неговото племе, се появяват в един облак и му предават важни за съплемениците му послания.

Момчето оздравяло и така и не разказало на никого за видението си. Но ето че когато станало на шестнайсет години, изведнъж започнало да изпитва панически ужас от гръмотевици, защото техният грохот му напомнял оглушителното чаткане на хилядите конски копита от някогашното му изживяване по време на заболяването. Шаманът знахар на племето го посъветвал да сподели с останалите всичко, което било видяло и чуло по време на бълнуването си, като го предупредил, че страхът му ще изчезне едва след като предаде полученото от Дядовците на света послание.

Мъдрият старец се оказал прав. Когато момчето разказало на съплеменниците си своето видение, страхът му от гръмотевици се стопил, И нещо повече — хората решили да представят „на живо“ видението му в ритуална церемония, при която разделили конете на племето на четири групи и от четири различни посоки ги погнали да тичат към центъра на селището. След края на ритуала всички се чувствали много по-силни и по-бодри и много болести били изцелени. Момчето, чието име било Черен лос, пораснало и станало прочут знахар. Този спомен е разказан в написаната от него книга „Черният лос говори“.

Далечна гръмотевица

В днешно време мнозина са като уплашеното индианско момче и се разтреперват от ужас, когато дочуят грохота на далечна гръмотевица. Общественото съзнание сякаш е завладяно напълно от страх и песимизъм. Различни анкети за проучване на общественото мнение разкриват, че болшинството американци очакват в бъдеще свободата на личността да бъде ограничавана все повече. Масово си представяме, че децата ни ще растат по-малко свободни, по-малко здрави, по-малко в безопасност, в по-малко благоденствие и че ще живеят в един гладуващ и пренаселен свят, задушаван от токсични газове и с отровени води. При това положение няма нищо чудно, че психолозите отчитат безпрецедентно увеличаване на случаите на клинична депресия сред всички възрастови групи и слоеве на населението — феномен, който Мерилин Фергюсън нарича „Великата депресия“ в своята забележителна книга „Заговорът на Водолея“.

Но пък — както подчертава Фергюсън — големият психиатър Карл Менинджър е бил дълбоко убеден, че масовите душевни заболявания често са предвестници на драматични скокове на човечеството като цяло към по-високи нива на интелекта. Възможно ли е наистина всичките ни днешни страхове и объркване да са предтеча на положителна промяна? Дали душевният ни смут не е просто здравословно недоволство от един остарял начин на живот, чието време бързо и безвъзвратно отминава? Дълбоко вярвам, че е именно така.

Споделете виденията си

Убеден съм, че — както в случая с Черния лос — същността част от лечението на депресията, в която е затънало човешкото общество, се състои в това да преодолеем отчуждението, да излезем от индивидуалната си изолираност, да отидем при другите хора и да споделим с „племето“ собствените си виждания за света.

Днес има много повече лекари, учени, вишисти и образовани хора от когато и да било преди в историята на човешкия род.

Според едно статистическо проучване 90% от общия брой на учените в цялата човешка история са живи! Никое предишно поколение не е имало достъп до подобна могъща мисловна мощ.

Нужно е да започнем активно да градим мрежата на междуличностното си общуване и връзки с останалите хора — да се срещаме и да споделяме едни с други вижданията, мненията и мечтите си. Само така ще можем действително да се възползваме от масивните интелектуални ресурси, с които разполага светът понастоящем. Дълбоко съм убеден, че колективният гений на човешкия род се обръща към нас и ни изпраща своите послания чрез сънищата, интуитивните ни прозрения и индивидуалните ни образни потоци — точно така, както шестимата Дядовци на индианското племе са заговорили с Черния лос в неговото видение. Нашето общо подсъзнание вече знае как да реши всеки проблем, който тегне на сърцата ни. И също както индианците сиукси, днес е нужно просто да си създадем свои групови ритуали, чрез които да предоставим възможност на общото ни човешко подсъзнание да заговори.

Групово отприщване на образен поток

След като в продължение на петнайсет години водих семинари за отприщване на образния поток, се убедих, че груповите занимания са далеч по-мощен начин да потърсим и да получим съвет от скрития във всеки от нас гений, отколкото индивидуалните. По природа, ние, хората, сме същества общителни и социални. Нееднократно е доказвано, че мозъците ни функционират най-добре, когато работят в група, в името на някаква обща цел и кауза. Когато се практикува индивидуално, отприщването на образния поток допринася голяма полза, но истинският му потенциал може да се разгърне напълно единствено в група. Нееднократно и аз самият, и участниците в семинарите сме се наслаждавали на радостта, удовлетворението и дълбоките прозрения, които избликват, когато между хората се установи добра хармония при групово отприщване на образен поток.

Онези от вас, които имат сериозни намерения да следват програмата за стимулиране на умствената дейност, предоставена ви от „Факторът Айнщайн“, е добре да потърсят съмишленици за съвместни занимания сред хората от своето обкръжение. И не забравяйте, че днес, в ерата на Интернет, ваше обкръжение е целият свят! Изпълнената с ентусиазъм мрежа от междуличностни връзки ще подсили примката за обратна връзка между собствения ви ум и света и ще ви мотивира да не се отказвате. Ежеседмичните или ежемесечните съвместни срещи за групово отприщване на образен поток ще укрепят приятелските ви връзки и ще обогатят живота ви с дух на приключения.

Метод за групова работа

Съществуват различни начини за групово отприщване на образен поток. Но при всички тях е наложително да има един Водач или Посредник, който да поддържа фокуса на вниманието на участниците, да въвежда новодошлите в използваните техники, да отчита времето и да превежда групата през различните процедури. Ако групата се събира редовно и в течение на по-продължително време, добре е водачите да се сменят периодично на ротационен принцип, така че всеки от участниците да има възможност да изживее допълнителните прозрения, които се постигат благодарение на поетата отговорност за протичането на съвместната работа.

За да дам знак на участниците кога да започнат или да приключат някое упражнение, аз лично почуквам лекичко с метален предмет (обикновено ключ или лъжичка) по стената на стъклена чаша, наполовина пълна с вода. Китайският гонг, а буквално и всеки друг приятен, но отчетлив и проникващ звук, върши същата работа. Независимо от източника, наричам звука „камбанка“.

По-долу ви предоставям един проверен в практиката сценарий за провеждане на групово отприщване на образен поток. Можете да го приложите на живо или предварително да го запишете на касетофон и по-късно да го използвате при индивидуална или групова работа. В този случай касетофонът изпълнява ролята на Водач, така че никой не е лишен от пряко участие в процеса.

Подготовка на групата

1. Подсигурете си пълно спокойствие поне в продължение на трийсет минути в помещението, където ще проведете упражнението. Изключете всички телефони наоколо, чийто звън може да наруши работата ви.

2. Приканете всеки от участниците да си избере партньор, така че да се работи по двойки. Ако участват нечетен брой хора, една от групите може да се състои от трима души.

3. Приканете партньорите да седнат много близо един до друг, така че да се чуват добре, без да се напрягат, дори когато всички в помещението говорят едновременно.

4. Обяснете на участниците системата на „камбанката“. Един неин звън означава, че заниманието, което провеждат в момента, ще приключи след трийсет секунди. Когато чуят звъна на камбанката, участниците трябва да продължат заниманието си, но да са готови след трийсет секунди да спрат да говорят и да изслушат указанията за следващия етап. Три или повече звъна на камбанката бележат края на съответния етап. Когато ги чуят, участниците трябва незабавно да преустановят говоренето — дори насред изречението или насред думата — и да изслушат следващите указания. Онези от тях, които в момента отприщват образния си поток, трябва да останат със затворени очи и да слушат, без да напускат потока на мисловната си образност, така че да го поддържат жив и в развитие.

Сценарий за групов образен поток

1. „Моля, разпределете се по двойки и решете между вас кой от двама ви ще бъде Свидетел и кой Мечтател. След малко ще ви кажа в какво се състои ролята на Свидетеля и в какво — Мечтателя. Но преди да го направя, още сега решете кой от вас ще е Свидетел и кой — Мечтател.“

Когато групата е от трима души, двама от тях ще бъдат Свидетели. Отделете две минути, през които участниците да си разпределят ролите.

2. „Благодаря. Всеки ли има партньор? Знае ли всеки от вас какъв ще бъде — Свидетел или Мечтател? Добре. А сега, ето в какво се състоят съответните ви роли. Когато след малко започнем упражнението, Мечтателят ще отприщва спонтанно образния си поток. Свидетелят ще му помага да се настройва хармонично към мисловната си образност. След малко ще ви обясня как точно става това. Всеки от вас ще има възможност да бъде и Свидетел, и Мечтател. При всяко упражнение на определени интервали от време ще ви приканвам да размените ролите си. Дотук е ясно, нали? А сега, да започнем.“

3. „Според казаното във «Факторът Айнщайн» (първоначално можете да използвате екземпляр от книгата, за да се подсещате за различните моменти), в главата на всеки човек непрекъснато се пораждат различни мисловни образи. Обикновено ние не само не им обръщаме внимание, но дори не ги и забелязваме. Тези картини на въображението ни се наричат образен поток. В образния поток се съдържа много от подсъзнателната ни мъдрост, скрита под различни символични форми — подобно на сънищата. Всеки човек може да се научи да отприщва по желание и в будно състояние своя образен поток и след известна практика да постига живи и ясни образи.

Мнозина са свикнали да мислят за себе си, че не са в състояние да виждат каквито и да било мисловни картини. В действителност обаче, въображението на всеки от нас работи непрекъснато. Просто трябва да се научим да го забелязваме и да го тълкуваме. Ако ви приканя да си помислите за Тадж Махал и да опишете този забележителен архитектурен паметник на древната култура, повече от сигурно е, че пред мисления ви взор ще се появи някакво негово изображение. Но дори без подобна конкретна насока, достатъчно е да затворите очи и да почакате малко и сами ще се уверите, че от подсъзнанието ви ще изплуват и ще привлекат вниманието ви някои от най-ярките образи, съхранени в него. Именно в този момент вашият Свидетел трябва да поеме ролята си. Когато в ума ви се появи някоя по-ярка от обичайното мисловна картина, вие реагирате като автоматично притаявате за миг дъха си, а очните ви ябълки започват да се движат под затворените клепачи, докато следите появилия се образ. Когато Свидетелят забележи тези така наречени кукички на вниманието, трябва да ви попита: «Какво виждаш точно сега?». Ако не сте обърнали внимание на породилите се в ума ви образи и се нуждаете от известна помощ, за да ги забележите, този негов въпрос ще ви накара наистина да ги видите отчетливо. А сега да започнем да отприщваме образния поток.“

4. „Мечтатели, затворете очи и останете така, докато малко по-късно не ви кажа да смените ролите си със Свидетелите. Затвориха ли всички Мечтатели очите си? Добре. Вие, Свидетели, гледайте право в лицето на партньора си и го наблюдавайте внимателно. Когато забележите очните му ябълки да се движат под спуснатите клепачи, това означава, че той следи мислено с поглед някаква появила се картина в образния му поток. Веднага щом забележите подобно движение, попитайте партньора си: «Какво виждаш точно сега?». Не, не го казвайте още. Първо искам да направим една демонстрация, за да могат Свидетелите да са наясно за какво точно движение трябва да следят. Мечтатели, моля раздвижете няколко пъти очите си под затворените клепачи, сякаш следите нещо с поглед. А вие, Свидетели, моля следете внимателно движението. Хайде всички, сега! Отбележете, че има разлика между трепкането на клепачите и движението на очните ябълки под тях. Трепкането на клепачите не ни интересува. Следете само за появата на движение на очните ябълки. Клепачите на някои хора са толкова плътни, че движението на очните ябълки под тях трудно може да бъде забелязано. В такъв случай просто следете за лекото странично движение на миглите. Когато съсредоточите вниманието си, ще забележите, че то се отличава забележимо от трепкането на самите клепачи. Нека опитаме още веднъж, за да сме сигурни, че всички Свидетели са наясно какви движения трябва да наблюдават. Хайде сега. Мечтатели, раздвижете отново очните си ябълки под спуснатите клепачи. Чудесно. Ясно ли е на всички? Добре. Да преминем към истинско отприщване на образния поток.“

5. „Мечтатели — казвам го за онези от вас, които за пръв път прилагат техниката, — не се старайте да извиквате нарочно в съзнанието си каквито и да било образи. Тези волеви усилия обикновено спъват спонтанната изява на подсъзнанието, която се стремим да постигнем. Най-важното е просто да се отпуснете. Именно за тази цел сега ще приложим една техника, наречена «Кадифено-гальовно дишане», която ще ви помогне да се отпуснете напълно. Представете си, че галите дълго, много меко и гладко парче кадифе. Хайде сега, започнете да го галите и докато усещате гальовните му докосвания до кожата си, се старайте да усещате дишането си също толкова приятно и нежно. Дишайте колкото се може по-плавно, по-дълбоко, кадифено-гальовно. Прокарвайте дъха през тялото си така, както галите парчето кадифе, усещайте го също толкова мек и нежен. Дишайте плавно, без паузи и без да задържате дъха си между вдишванията и издишванията. След като поемете плавно въздух, веднага започнете също така плавно да го издишвате. Нека вдишванията и издишванията ви бъдат едно плавно, продължително д-и-и-и-ша-не-е-е, което сякаш няма край. Усещайте как ви гали нежно всяко поемане на въздух при това безкрайно д-и-и-и-ша-не-е. При всяко издишване усещайте как плавно ви напускат цялото натрупано напрежение и всичките ви тревоги и притеснения. Оставете ги да се изливат навън от вас при всяко издишване. И веднага отново се отпуснете в гальовната ласка на поредното вдишване. Всичко това е част от едно цялостно, дълбоко, плавно, продължително д-и-и-и-ша-не-е-е. И сега, веднага щом забележите появата на някой образ, започнете да го описвате на партньора си. Не чакайте той да ви попита какво виждате. Но ако все още не забелязвате нищо, просто продължете да дишате по същия начин и да се отпускате още по-пълно. Продължавайте да дишате кадифено-гальовно, докато давам указания на Свидетелите.“

6. „Внимавайте, Свидетели. Всеки път, когато партньорът ви направи макар и най-лека пауза в плавния поток на дишането си, знайте, че това е кукичка на вниманието. Паузата означава, че Мечтателят току-що е забелязал нещо да се появява пред мисления му поглед или нещо да се променя в образния му поток. Веднага щом забележите подобно притаяване на дъха или някакво движение на очните ябълки под затворените клепачи, му задайте тихо въпроса: «Какво виждаш точно сега?» или «Какво се появи в съзнанието ти?» Възможно е първия път, когато му зададете някой от тези въпроси, Мечтателят да не може да ви отговори — нищо чудно да не е в състояние да ви отговори и на десетия път. Но рано или късно той неминуемо ще забележи, че ето, да, наистина, всъщност вижда две оранжеви петънца вдясно, или силует на дърво, или галена от лек бриз маргаритка, или нещо друго. Свидетели, когато не сте уверени дали наистина сте забелязали някоя от кукичките на вниманието, не се колебайте, а веднага попитайте Мечтателя какво вижда. Съществува много голяма вероятност да ви отговори.“

7. „Мечтатели, веднага щом пред мисления ви взор се появи някакъв образ, трябва на секундата да започнете да го описвате най-подробно на Свидетеля — независимо че може да е съвсем смътен, мимолетен или дори да ви се струва глупав и безсмислен. А вие, Свидетели, непрекъснато насърчавайте партньора си да описва всеки образ, мярнал се в съзнанието му. Това ще му помогне да изясни мисловната си картина. Мечтатели, ако в съзнанието ви просветне дори само за миг някой смътен образ и после ви се налага да го описвате по памет — не се колебайте, започнете да го описвате, като говорите в сегашно време, сякаш все още е пред очите ви. Самият факт, че му обръщате внимание и го описвате, ще извика образа да се появи отново в съзнанието ви, вече по-ясен и за по-продължително време. Описвайте го колкото се може по-живо и по-ярко, с помощта и на петте си сетива. Опишете образа с толкова нюансирани подробности, в толкова пъстри цветове и с такава жизнена пълнота, че Свидетелят ви също да може да го «види» съвсем ясно. Колкото повече описвате, толкова повече образи и мисловни картини ще изникват в съзнанието ви и със Своята все по-голяма отчетливост сякаш ще настояват да описвате и тях. Просто позволете на образите да преливат свободно от една мисловна картина в друга.“

8. „Мечтатели, продължавате да дишате кадифено-гальовно, нали? С плавни, дълбоки, продължителни вдишвания и издишвания, без никаква пауза между тях? Чудесно. А вие, Свидетели, нали следите за кукички на вниманието и задавате въпроси? Добре. Мечтатели, продължавайте да дишате все така плавно и гальовно и веднага щом забележите нещо каквото и да е в образния си поток, започнете да го описвате най-подробно.“

Оставете участниците да се занимават с упражнението в продължение на три-пет минути, в зависимост от това как се справят. Наобикаляйте двойките, за да се уверите, че всички изпълняват ефективно съответните си роли. Но знайте, че в случая е по-добре да не догледате нещо, отколкото да се натрапите. Не се намесвайте в ничий процес. Лично за вас е най-удачно да прекарате това време, като се вгледате в собствения си образен поток. Трийсет секунди преди приключването на този етап, чукнете веднъж по камбанката и направете следното изявление:

9. „Камбанката известява, че ви остава още половин минута. Продължавайте както досега, но след трийсет секунди бъдете готови за нови указания.“

След като изтекат трийсетте секунди, приключете този етап от упражнението, като звъннете с камбанката още два-три или повече пъти.

10. „Чудесно! Благодаря ви! А сега всички Свидетели стават Мечтатели, а всички Мечтатели стават Свидетели. Разменихте си ролите, нали? Повторете упражнението, но вече всеки в новата си роля. Започнете!“

Трийсет секунди преди края на упражнението звъннете еднократно с камбанката, а след като изтекат — приключете етапа с няколко позвънявания.

Съвместно пътуване

Ако прецените, че всички участници постигат с относителна лекота спонтанна поява на образи и разменят безпроблемно ролите си, може да им предложите да предприемат едно съвместно пътуване в образния поток — техника, която разгледахме в Трета глава. Но ако не проявяват желание или ако забележите умора и разсеяност, не настоявайте, а преминете направо към приключване на заниманието, според даденото в следващия раздел описание.

Ако участниците са съгласни да предприемат съвместно пътуване, въведете ги в упражнението по следния начин:

„Всички се справяте много добре, затова ви предлагам да предприемете едно съвместно пътуване в образния поток. Мечтатели, вие оставате в досегашната си роля, така че не отваряйте очи и не напускайте образния си поток. А вие, Свидетели, сега трябва също да станете Мечтатели. Затова затворете очи, отпуснете се и започнете да отприщвате образния си поток. Всеки от вас споделя с партньора си — също Мечтател — какво вижда. Описвайте с по няколко изречения, без да се изчаквате един друг или да спазвате стриктен ред. Когато говорещият Мечтател направи пауза, за да си поеме дъх, другият Мечтател се включва и поема нишката на описанието на собствения си образен поток. Когато той пък направи пауза, първият веднага пак подема описанието си, така че речта ви да се лее, сякаш излиза от устата на един човек. Следвайте образния си поток, докато партньорът ви говори и не се притеснявайте, ако в един момент забележите, че двата образни потока започват да се сливат. Започнете!“

Отделете от три до пет минути за това съвместно пътуване на Мечтателите. Приключете упражнението с предупредителния звън на камбанката, а след трийсетте секунди — с още няколко звънвания.

Приключване на изживяването

Независимо дали участниците ще предприемат съвместно пътуване или не, груповото изживяване се приключва по един и същ начин. Когато минете през всички етапи на упражненията, кажете примерно:

„Много добре. Чудесно. Всички се справихте отлично. Бавно и постепенно излезте от образния си поток и върнете съзнанието си тук и сега, като съвсем ясно си спомняте абсолютно всички образи и изживявания и се чувствате много приятно и освежени!“

Отделете на участниците няколко минути, за да излязат от образните си потоци, да се огледат, да се върнат в настоящето. След като неминуемият шум от въздишки, възклицания на удивление, шепот и наместване се уталожи, звъннете няколко пъти с камбанката, за да им напомните — като при това може да подхвърлите и някоя хумористична забележка, — че процесът все още продължава и че тепърва им остава да преминат през вероятно най-важния, същностен и интересен етап от него. Дайте на хората петминутна почивка за освежаване. После ги приканете пак да се разделят по двойки — но не с предишните, а с нови партньори — за да направят отчет за преживяното.

Отчет

1. „Когато се завърне от своята далечна мисия в Космоса, всеки астронавт трябва да направи отчет за пътуването и за работата си пред учените в контролния център. Трябва да им разкаже всички свои впечатления, които може да си спомни, за преживяното в Космоса. От тези негови спомени учените често могат да извлекат много повече и по-съществена информация, отколкото от всичко, което е било пряко наблюдавано и регистрирано по време на самите събития. Ние също можем да използваме този подход, за да разшифроваме и разтълкуваме дълбокия смисъл на образния си поток. По време на този заключителен етап всеки от вас е завърнал се от далечна мисия астронавт, а партньорът му — учен от контролния център на Земята.

Когато правите отчет пред партньора си, постарайте се в рамките само на две минути да му предадете сбито най-същественото от изживяванията и впечатленията си. Въпреки че говорите по памет, разказвайте в сегашно време, сякаш всичко се случва в момента. Вместо да кажете: «И тогава видях еди-какво си», използвайте фрази от рода на: «Сега гледам еди-що си, което е в такива и такива цветове, а при допир го усещам еди-как си.» Старайте се да предавате впечатленията си в толкова живи и ярки краски, че партньорът ви да има чувството, че сякаш е бил с вас и лично е видял и изживял всичко, което сте видели и изживели вие самите. Само че този път при отчета описвайте мисловните си картини с отворени очи. Това ще привнесе нова перспектива в изживяванията ви и ще спомогне за прехвърлянето на още повече мостове между десния и левия ви ум.

Отчетът е много важен етап, защото именно при него мнозина постигат ефект «Ахаа!», когато изведнъж осъзнават скритото значение или смисъл на онова, което са видели или направили по време на отприщването на образния си поток. Нека всяка двойка реши помежду си кой ще говори пръв. Всеки има на разположение две минути, за да направи отчета си, след което ще ви дам знак с камбанката, за да приключите и да изслушате отчета на партньора си. Готови, започнете!“

Отпуснете на хората по три, вместо по две минути, ако отчетите протичат по-оживено — обикновено именно така и става.

При края на всеки етап спазвайте ритъма на камбанката — един предупредителен сигнал, че остават още трийсет секунди, после няколко звънвания за приключване.

2. „Независимо че може още да не сте довършили отчета си напълно, сега си разменете ролите с партньора, ако вече не сте го направили, за да чуете неговия отчет. Започнете!“

Повтаря се предишният процес, като накрая отново звънвате веднъж предупредително, а след трийсет секунди — многократно, за да приключите упражнението.

Аналитик шегобиец

„Възможно е някои от вас да изживеят ефект «Ахаа!» по време на отчета си, а други — не. Но независимо дали сте постигнали или не подобен ефект, нека сега приложим една друга техника, наречена «Аналитик шегобиец», за която е доказано, че е много ефективна за извличане на още по-дълбоки смислови значения от образния поток.

Всички образи и картини, които сте видели, представляват символични послания, отправени ви от вашето подсъзнание. Дори ако ви се струват отегчителни и на пръв поглед съвсем банални, знайте, че има някаква причина, поради която подсъзнанието ви е решило да ви покаже именно тях, а не нещо друго, по-интересно.

Хуморът е най-добрият начин да се «отключи» скрития смисъл на образите. Нека всеки от вас си представи, че е примерно Карл Юнг, Зигмунд Фройд, Милтън Ериксон или който и да било друг от великите изследователи на човешката символика, В ролята си на прочут психиатър си представете, че изживеният от вас образен поток е сън, разказан ви току-що от ваш пациент. Представете си, че вашият партньор ви е колега, също прочут психиатър, с когото обсъждате «случая». Когато ви дам знак с камбанката, започнете да обсъждате с него «съня на пациента» по възможно най-претенциозен, надут и свръхсериозен начин, като имитирате маниерите на психиатър — така, както си ги представяте и доколкото можете. Представяйте си, че всеки аспект от «съня», независимо колко банален или дори глупав изглежда, е натоварен с дълбок и многозначителен смисъл. Изказвайте различни хипотези за смисъла на «съня на пациента», обсъждайте ги с партньора си колега, спорете важно-важно по тях.

С две думи — забавлявайте се. При тази техника е много по-полезно да се забавлявате искрено, отколкото да се опитвате да доказвате правотата на тълкуванията си. Парадоксалното при нея е, че колкото повече се смеете и колкото по-«глупаво» и детински на пръв поглед се държите и говорите, толкова по-голяма вероятност има да се отърсите от всичките си задръжки и най-неочаквано да прозрете истинското тълкувание на образния си поток. Започнете!“

Обикновено хората се впускат в това упражнение леко и непринудено и то често е придружено от бурни изблици на смях — особено в по-големи групи, тъй като смехът и ентусиазмът са силно заразителни и ако веселието избухне в една двойка, бързо се предава на всички останали. Отделете между пет и десет минути. Приключете с предупредителния звън на камбанката, а след трийсет секунди — с още няколко звънвания.

Заключително изказване

„Благодаря на всички! Отлично се справихте. С това приключваме днешната ни среща за групово отприщване на образния поток. Вече знаете, че отприщването на образния поток е умение, което може да бъде усвоено, както и всяко друго. Колкото повече се упражнявате, толкова все по-лесно и по-лесно ще ви става да извличате образи от подсъзнанието си и да разшифровате скрития им смисъл.

Докато отприщвате образния си поток, много е важно да говорите на глас, пред външен фокус — не е задължително да имате партньор, но когато практикувате самостоятелно, винаги записвайте описанията си на касетофон. Просто описвайте подробно всеки породил се в съзнанието ви образ — както го правихте и тук, пред партньора си. Винаги говорете в сегашно време, като използвате и петте си сетива, за да постигнете яркост и живост на образите.

Във «Факторът Айнщайн» се казва, че ако практикувате ежедневно отприщване на образния поток в продължение на десет-петнайсет минути, това ще увеличи многократно интелигентността ви и ще спомогне за прехвърлянето и укрепването на мостовете между различните полюси на мозъка ви. Можете също така да се научите да задавате въпроси на образния си поток, на които собственото ви подсъзнание ще отговаря със същностни прозрения под формата на повече или по-малко символични образи — и тези отговори ще бъдат много по-дълбоки от които и да било други, получени от вашия ляв, последователен и аналитичен ум.

Продължавайте и вкъщи да се упражнявате да отприщвате образния си поток и ще се радвам да ви видя на следващата ни среща. Благодаря ви за днешното ни съвместно приключение.“

След приключването на срещата дайте възможност на хората известно време да общуват помежду си и да обменят впечатления. Минавайте между тях и непринудено насърчавайте един или друг от присъстващите да замлъкне посред разговора, който води, да затвори очи и да се вгледа в образния си поток, за да види какво му подсказва подсъзнанието във връзка с конкретната ситуация. Подобни образи „незабавен отговор“ могат да осветлят допълнително темата на разговора. Чрез тази техника можете да приключите по забавен и непринуден начин срещата, като събудите в участниците едно по-дълбоко усещане за изживяното и за широките възможности на образния поток.

Сами си напишете сценария!

Не е задължително да използвате дума по дума този сценарий за провеждане на групово отприщване на образен поток. Той ви е даден по-скоро като насока. Неговият основен формат може да бъде пригоден за всяка друга техника, описана в тази книга — включително „Незабавен отговор“, „Описание на красива картина“, „Гений назаем“ и „Алтернативна Земя“. Когато усвоите добре прилагането на техниките и придобиете усет за груповата динамика, ще можете много лесно сами да си пишете сценарии за групова работа — и те ще са също толкова ефективни, колкото и този, който ви дадох като пример.

Принцип на груповия ум

Всички използвани от мен техники за провеждане на групови и индивидуални упражнения са основани на така наречения „Принцип на груповия ум“. При появата на техниката за „раждане“ на оригинални идеи, наречена „Гимнастика на ума“, инструкторите обикновено събираха по трийсет-четирийсет души в някоя зала за конференции и ги насърчаваха да споделят всички хрумнали им идеи по даден проблем, след което подбираха за приложение най-сполучливите и оригинални решения. Но много бързо стана ясно, че прилаган по този начин, методът не се приема добре. Повечето от участниците в тези срещи изобщо не получаваха възможност да се изкажат и се чувстваха разочаровани и огорчени поради неудовлетворения си стремеж за себеизразяване.

Понастоящем срещите за „Гимнастика на ума“ се провеждат с трима, максимум петима души, така че всеки да може да изкаже идеите си. Когато събирането на по-голяма група е неизбежно, хората се разделят на отделни, по-малки групички. В края на срещата идеите и резултатите от така оформените „групови умове“ се обобщават.

Динамичен формат

Работата към „Проект Ренесанс“ ме убеди, че в дейността на „груповия ум“ много по-важен е самият процес, отколкото постигнатите резултати. Благодарение на Сократовия метод за себеизразяване всеки от участниците постига прозрения, които са от същностно значение за него, независимо дали останалите или групата като цяло ги споделя или не.

При консултантската ми работа с различни корпорации използвам един метод за мобилизиране на „груповия ум“, наречен „Динамичен формат“. При него събирането и обобщаването на резултатите, постигнати от отделните „групови умове“, не е задължително, а се прави само по желание на участниците. Истинската полза и благотворните ефекти от метода „Динамичен формат“ се усещат седмици по-късно, често дори месеци след семинара, когато хората неусетно започнат да общуват и да си взаимодействат по-ефективно в ежедневната си работа, като при това всеки изхожда от индивидуално постигнатите си прозрения.

Семинарите за групово отприщване на образния поток се организират въз основа на същия принцип. Същностната работа се извършва в групи от по двама, най-много трима партньори, които се редуват в ролите на Свидетел и Мечтател, като последователно описват, а после заедно обсъждат и тълкуват индивидуалните си образни потоци. Понякога е забавно в края на семинара всички да се съберат заедно и отделните „групови умове“ да споделят едни с други до какви прозрения са стигнали. Но от подобни общи обсъждания почти няма реална полза за отделните хора, като при това винаги съществува опасност поради продължителното пасивно слушане някои от участниците да започнат да проявяват нетърпение и да се дразнят. Ако изобщо решите да провеждате такива общи обсъждания, постарайте се поне да бъдат пределно кратки.

Вие сте авангардът

Методът „Отприщване на образния поток“ се зароди през седемдесетте години, когато неколцина ентусиасти на ускореното обучение се събрахме на импровизиран семинар, за да експериментираме с идеите си. И именно в групови ситуации образният поток разкрива своите най-вълнуващи, най-интригуващи и най-стимулиращи ума прозрения.

Посредством техники като „Висш съветник“ и „Гений назаем“ груповият ум на Мечтателите може да потърси и да открие отговор на наболели за обществото или за общността въпроси — от проблема с националния дефицит до програмата за анти-СПИН обучение в местното училище. В процеса на работата си открих, че когато хората се събират в „групов ум“, за да споделят прозренията на своите индивидуални образни потоци по общочовешки теми и проблеми, последвалите дискусии и тълкувания са смислово наситени и изключително продуктивни. При необходимост и при желание на участниците вашата група за съвместно отприщване на образен поток бързо може да се превърне в ядро от съмишленици, посветили усилията си за осъществяване на конкретна цел. А после, когато приключи с избраната мисия, „груповият ум“ може също тъй бързо да пренасочи вниманието си към друга задача. Каквато и тема или проблем за решаване да изберат, участниците в тази група винаги ще се чувстват обвързани от особено близки, силни, дълбоки и същностни междуличностни взаимоотношения — такива, каквито могат да възникнат и да се установят единствено между хора, които се срещат и общуват в заредената с висока съзнателност атмосфера на „групов ум“.

Напоследък отприщването на образния поток и други подобни техники за усъвършенстване на интелекта се разпространяват все повече и повече в нашето общество и ние постепенно се превръщаме в нация от мечтатели, всеки от които храни свои лични виждания и стремежи за промяна. Наближава времето, когато ще трябва да споделим своите индивидуални „видения“ с „племето“. Ето защо ви призовавам да излезете от „черупката“ си още сега и да основете група за съвместно отприщване на образния поток от ваши приятели, роднини, хора, сред които живеете и работите. Заедно с тях вие ще оформите авангарда на едно наистина демократично общество от съмишленици, в което болезнените въпроси и проблеми ще се решават не от воюващи фракции, издигащи политически лозунги, а от свободни мъже и жени с различни мнения, но обединени от общочовешкия дух на съпричастност и насочвани от удивително мъдрите прозрения на своите образни потоци.

Тринайсета глава

Прозорецът на детството

През 1995 година неврологът от Университета в Алабама Брит Андерсън откри, че един сегмент от фронталния кортекс на мозъка на Айнщайн съдържа много повече и по-гъсто разположени неврони, отколкото има в идентични сегменти от петте изследвани от него други мозъци. Ако предположим, че тази гъстота на невроните е характерна за целия мозък на Айнщайн (Андерсън не изказва подобно предположение), значи ли това, че той просто е роден с повече неврони, отколкото имат останалите хора?

Не непременно. Всички ние се раждаме с огромни количества неврони — много повече, отколкото са ни необходими. По време на процеса apoptosis — тоест „програмирано отмиране на клетките“ — масивни количества от невроните в мозъка ни умират преди да навършим двегодишна възраст. По всяка вероятност Айнщайн се е родил с приблизително толкова неврони, с колкото се раждат и всички останали хора. Но поради незнайна причина сигурно е изгубил много по-малко от тях при процеса на ранното програмирано отмиране на мозъчните клетки.

Това е само един от многото примери за различните физиологични промени, които се извършват постоянно по време на развитието на детския мозък. Чрез регулиране на храненето, на стимулирането и на другите фактори в заобикалящата го среда, родителите могат да повлияят значително върху интелектуалното развитие на своето дете.

Изследователи от университета „Хайнрих Хайне“ в Дюселдорф откриха преди време, че мозъците на професионални музиканти, започнали да вземат уроци по музика и да свирят преди седемгодишна възраст, се различават от тези на техните колеги, които са започнали музикалното си обучение по-късно, примерно около десетата си година. От проведеното изследване с магнитен резонанс станало ясно, че и при двете групи музиканти левият planum temporale (двустранен център в темпоралния лоб на мозъка, който отговаря за говора и за другите звуци) е много по-широк и по-развит от десния — нещо характерно за всички хора. Но при музикантите, започнали музикалното си обучение в ранна детска възраст, асиметрията между двете страни на този център била драстично по-силно изразена, отколкото при тези от другата група.

Прозорец на възможността

Дюселдорфското изследване (чиито резултати бяха публикувани през февруари 1995 г.) е само едно от дългата поредица подобни научни изследвания, които доказват хипотезата, че можем да оформяме и значително да променяме мозъка на децата посредством ранно обучение и „настройка“. Отдавна е известно например, че деца, които още в ранното им детство са били научени да свирят на някакъв инструмент и да четат ноти, обикновено са с няколко степени по-интелигентни от средностатистическите стандарти за съответната възраст.

Вече споменахме и в предишни глави — например в случая за супермонахините от Манкато — за наличието на все повече и повече научни доказателства, че дори при по-възрастните хора мозъците, а оттам и интелигентността им, могат да бъдат драстично развити и подобрени посредством подходящи среда, настройка и обучение. В действителност човек никога не е прекалено стар, за да повиши и да усъвършенства интелекта си. Но все пак се предполага, че съвсем малките деца са доста по-възприемчиви, отколкото хората в останалите възрастови групи, за благотворното въздействие на различните техники за подобряване на мозъчната, а оттам и на мисловната дейност.

Пиковото нарастване на човешкия мозък се осъществява на три ясно отличими етапа. Първият започва приблизително на осмата седмица след зачатието и продължава до тринайсетата. Вторият започва десет седмици преди раждането и продължава до навършване на двегодишна възраст. По време на този етап се оформят повечето трайни свръзки между невроните. И най-сетне, третият етап е между две и петгодишна възраст, когато мозъкът нараства до 90% от окончателната си маса. Следователно критичният за развитието на човешкия мозък период между зачатието и петгодишна възраст представлява безценен „прозорец на възможността“, когато можем да „стартираме“ мозъците на нашите деца и така да им осигурим невероятно, огромно предимство още от най-ранна възраст.

Чувствителни умове

Всеки родител знае, че децата са далеч по-чувствителни и по-възприемчиви от възрастните. Те се плашат много по-лесно и страдат много по-силно. Но същевременно притежават и много по-изострено усещане за красотата и за чудесата на света. Тези характеристики са свързани с огромния потенциал на детето за обучение. Същата особеност на мозъка, която прави детето по-уязвимо за страдания и страх, го прави и по-открито за красотата, учението и знанията.

Границите

Преди няколко години психиатърът Ърнест Хартман бил обзет от любопитство защо някои хора са по-склонни да сънуват кошмари, отколкото други. В резултат на работата си като директор на Лабораторията за изследване на съня към болницата „Лемюъл Шатук“ в Бостън, Хартман знаел, че приблизително 5% от хората поне веднъж седмично редовно сънуват изключително правдоподобни кошмари.

След като задълбочено проучил медицинските им истории и щателно изследвал сто души, жертва на подобни чести и мъчителни съновидения, Хартман открил някои общи за всички тях черти. За хората, които сънували особено ярки и живи кошмари, било характерно, че и другите им, нормални и неплашещи, сънища са също толкова правдоподобни. Освен това, те много по-често и по-подробно от останалите хора си спомняли какво са сънували. Всички изследвани сто души споделили, че имат много живи спомени от ранното си детство, дори от времето, когато са били на две-три годинки. Всички те се самовъзприемали като „необичайни“ и „различни“, а Хартман определя начина им на мислене като „освободен и движещ се някак по допирателната на общоприетото“. И което е може би още по-интересно и от по-голямо значение, голямата част от изследваните от Хартман сто души упражнявали творчески професии — те били музиканти, художници, писатели…

В своята книга „Граници в ума“ (1992 г.) Хартман стига до заключението, че хората, склонни да сънуват кошмари, имат „тънки граници“ — тоест проявяват необичайно изострена чувствителност спрямо възприятия, сили и стимули извън тях.

„Не съм в състояние да изключвам външния свят“

Според Хартман хората с тънки граници често се чувстват като смазани от буйния поток на усещания и емоции, присъщи на нормалния живот. Прилошава им от силния шум. От ярката светлина им се завива свят. По-наситените и по-неприятни образи ги плашат.

„Не съм в състояние да изключвам външния свят“, оплаква се една от изследваните — художничка, наближаваща трийсетте.

Хартман намира за „поразително“ това, че изследваните от него хора с тънки граници „не използват типичните, присъщи на относително зрялата възраст самозащитни мисловни механизми, например изолирането на възприятията, интелектуалното им осмисляне, потискането им… Намирам ги за «беззащитни» и необичайно уязвими.“ Накратко, тези хора с тънки граници (по определението на Хартман) проявявали емоционална чувствителност, която наподобява много тази на малките деца.

Шалтер

Зигмунд Фройд пръв изказва хипотезата за съществуване на „граници на егото“ — психически бариери, които предпазват крехкото душевно равновесие на индивида от емоционалните заплахи, непрестанно прииждащи откъм външния свят и откъм потиснатите спомени. Но Хартман предполага, че тези „граници в ума“ изпълняват много по-дълбока роля. Той смята, че те отговарят за реда при работата на самия мозък, като разполагат и ограничават отделните му функции в рамките на съответните им мозъчни центрове и участъци — така, както дигите възпират разрушителните приливи на морето.

Ако ги нямаше тези граници, би съществувала реална опасност мозъкът да се пренатовари и да „гръмне“ като компютър по време на токов удар. Те са нещо като психически „шалтери“, които прекъсват автоматично захранването, когато напрежението стигне критични стойности.

Пропускливост

Като малки — твърди Хартман, — всички ние сме имали в една или друга степен тънки граници. Но в процеса на порастването необходимостта да предпазваме сами себе си от опасното за мозъка ни въздействие на различните вредни външни стимули става причина границите ни да се уплътнят. Повечето възрастни попадат в зоната между крайната тънкост и крайната плътност на границите, чиито стойности се измерват по съставения от Хартман диагностичен въпросник. Така хората са нито прекалено чувствителни, нито прекалено „дебелокожи“; нито с твърде „развинтено“ въображение, нито с крайно догматично мислене.

Това междинно състояние на границите в ума е идеално за вписването на индивида в обществото. За жалост обаче, то не е никак идеално за оригиналното мислене и за ускореното обучение. Тънките, или наричани още пропускливи, граници осигуряват съществено предимство при прилагането на техниките, които научихте от тази книга. Когато сънуват например, хората с тънки граници често и с лекота приемат чужда идентичност — да речем на животни или на индивиди от противоположния пол, — което ги прави естествено възприемчиви за ефектите от техниката „Гений назаем“. Яркостта на техните сънища предполага, че притежават и силно развита способност да постигат буйни образни потоци.

Най-общо казано, човекът с тънки граници е по-открит за възприятията и за посланията откъм подсъзнанието, откъдето извират оригиналните прозрения. Същите онези „шалтери“, които предпазват психиката ни от душевна болка и смут, същевременно възпират и блестящите откровения на мисловната ни образност. Изглежда че човешката гениалност зависи пряко от наличието на крайно пропускливи граници в ума и без тях е просто невъзможна, тъй като тя се поражда именно от смесването на същите онези образи, звуци, мисли и спомени, които нашите примитивни самозащитни „шалтери“ така отчаяно се опитват да поддържат строго разграничени.

Разковничето е в това да се научим как да уплътняваме или да изтъняваме границите си по желание, тоест да ги нагаждаме към непрекъснато променливите обстоятелства. Уплътняването е лесно — всъщност дори прекалено лесно.

Процесът на уплътняване

По-голямата част от възпитанието и обучението, на които подлагаме малките деца, оказват ефект за уплътняване на техните психически и умствени граници. Неотдавна в статия за професионалното издание на психолозите „Кепитъл айдиасмитс“, моята съпруга Сюзън изброи в доста дълъг списък само малка част от многото начини, по които родителите и учителите уплътняват детските граници, без дори да осъзнават какво всъщност правят. Колко пъти сме казвали строго на децата си: „Не си играй с храната!“. В своята статия Сюзън пише:

L>

„За детето храната е свързана с възможно най-богатите чувствени и сетивни възприятия и изживявания. Тя възбужда и петте му сетива. Но в такъв случай нима е възможно който и да било интелигентен, чувствителен, любознателен, открит към предизвикателствата на околния свят индивид да не си «играе» с един толкова привлекателен за интелекта стимул, какъвто е храната?! Е, да, но никой не е склонен да възприеме идеята за игра с храната. Пък и за мама е по-удобно да раздигне всички чинии от масата едновременно. Така че: «Не си играй с храната!».

После идва времето да «дресираме» децата да седят чинно по местата си, приковали поглед в учителя и «да не отклоняват вниманието си» от урока.

В действителност обаче, човешкият ум не е в състояние да възприема и да научава нови идеи, без същевременно да ги «предъвква», тоест да мисли по тях. Ако детето не върти очи насам-натам, ако не поглежда през прозореца към света отвън, ако не шава, не се намества, не си мърмори под нос и не споделя това-онова с околните, то не научава и не осмисля същностно новите идеи, а просто механично запаметява факти…

Колкото по-големи стават децата, толкова по-дълбоко усвояват и по-устойчиво вграждат в начина си на мислене тези наставления на възрастните. И започват сами да се «дресират»: да не обръщат внимание на спонтанно възникналите в съзнанието им образи — въпреки че човешкият мозък е природно програмиран да ги създава, — да седят сковано, да не позволяват на вниманието си да се разсейва, да не си играят с храната, да не мечтаят.“

L$

Контролирана свобода

Естествено, не можем да позволим на децата да обръщат всичко надолу с главата, когато им скимне, нито да пренебрегват учителя си в клас. С порастването на детето подобна „свобода“ би се изродила в отвратителна и твърде опасна за самото него и за обществото „слободия“. Наложително е да открием начин да внушим на децата необходимостта от дисциплина, от цивилизовано държание и от ред при ученето, без при това да уплътняваме дотолкова техните умствени граници, че напълно да задушим въображението и свободата на мисловната им образност.

Можем да го постигнем посредством един вид „образователно джудо“. Припомнете си онова, което обсъдихме в Десета глава във връзка с пренасочването на естествения стремеж на хората за себеизразяване към един много ефективен метод за същностно слушане, наречен „Свободни записки“. Подобна „магия“ можем да осъществим и по отношение на децата, като пренасочим тяхната вродена буйна любознателност към начини за изследване на света, които нито ще обръщат всичко надолу с главата, нито ще пречат на учебния процес в клас.

Методът на Монтесори

На границата между деветнайсети и двайсети век италианската лекарка Мария Монтесори започва да работи с изостанали в умственото си развитие деца в психиатричната клиника към Римския университет. Много скоро й прави впечатление, че тези „неподлежащи на обучение“ деца притежават удивителна способност за съсредоточаване на вниманието, когато се занимават с някоя игра или друга дейност, която им е интересна и занимателна. Само в случаите, когато учителят се опитвал насила да привлече и да задържи вниманието им към други, скучни и неприятни за тях учебни предмети и занимания, децата ставали неуправляеми. Онези родители, които са виждали как децата им се занимават съсредоточено часове наред с някоя компютърна игра прекрасно могат да разберат действието на този принцип.

Монтесори създава нов тип класна стая, където децата имат възможност по желание да преминават от една към друга интересна за тях дейност, съобразно това какво най-силно привлича вниманието им в момента. Тя „зарежда“ стаята с най-различни практически учебни помагала, подбрани така, че боравенето с тях да въздейства и да обучава децата чрез петте им сетива. Нейните ученици научавали азбуката не само като възприемали зрително буквите, но и посредством докосване, като със затворени очи разпознавали с опипване изработените от картон букви. Изучавали географията, като сглобявали карти от изрисувани дървени мозаечни пластинки. Математическите понятия възприемали, като си играели с конструктори, чиито части били с различни форми, размери и изработени от различни материали. Ролята на учителя била да обикаля между учениците в класната стая, да следи дали на всеки му е приятно и забавно и да напомня на децата да спазват правилата — например да говорят тихичко помежду си, за да не смущават „работата“ на останалите.

Въпреки че първоначално методът на Монтесори бил използван за обучение на изоставащи в умственото си развитие или на бедни деца от покрайнините на Рим, днес мнозина смятат, че прилагането му е твърде голям лукс, достъпен само за богатите. Жалко, защото съм дълбоко убеден, че той може да е от огромна полза и за днешните наши деца от по-бедните градски квартали и селски райони.

Въпреки че методът на Монтесори отдавна се прилага широко в много страни по света, в Съединените щати той се появява доста късно. Едва през 1973 година едно общинско училище в Синсинати получава за пръв път лиценз да работи по метода на Монтесори. Понастоящем в страната има около 3500 школи за предучилищно обучение и около сто начални училища, които работят по този метод.

Посетителите в училищата, където се прилага методът на Монтесори, често остават поразени от царящите там тишина и спокойствие. Дори децата в предучилищна възраст се занимават тихо и самовглъбено с избраните от тях дейности, понякога часове наред. И тези техни съсредоточени занимания се отплащат богато. Всеизвестен факт е, че така наречените „деца на Монтесори“ обикновено се научават да четат и да пишат доста преди петгодишна възраст.

Триумф на традиционното „обучение“ в Америка

Тайната на огромната ефективност при метода на Монтесори се крие в залегналия в основата му принцип на обратната връзка. Децата на Монтесори непрекъснато получават богата обратна връзка в резултат на предприетите от тях действия за себеизразяване — същностно важен елемент от кръговрата на обратната връзка „ръка-око“ (говорихме за него в Четвърта глава), благодарение на който се осъществява голямата част от развитието на мозъка, както физиологично, така и интелектуално. Социологът Омар К. Муур от университета в Питсбърг постига същите резултати, като оборудва класните стаи с подходящи за активна работа на децата образователни средства — едно от тях е говорещата пишеща машина на Едисон, благодарение на която дори малки две-тригодишни деца с лекота се научават да четат и да пишат. Но също както и методът на Монтесори, техниките на Муур за активно обучение не успяват да се наложат в съвременната американска образователна система, която много отдавна е отхвърлила метода на Сократ в полза на сухото дидактично обучение.

Игри и ред

На всеки, който е играл на някаква игра с малки деца, несъмнено му е правило силно впечатление колко зорко следят те за спазването на правилата, като не допускат дори най-леко отклонение от тях. Децата притежават дълбока привързаност, дори обич, към реда. Те имат инстинктивното усещане, че „игра без правила не е никаква игра“, както отбелязва Дейвид Кан, изпълнителен директор на Североамериканската асоциация на преподавателите по метода на Монтесори, чието седалище е в Кливланд. Въпреки че „децата на Монтесори“ разполагат с пълната свобода да обикалят по свое усмотрение из класната стая и да избират по собствено желание с какво да се занимават, те се придържат към свой стриктен протокол за възпитано поведение и се стремят към постигане на набелязаните си цели по високо организиран начин. За тях е характерно, че нито създават хаос и безпорядък наоколо си, нито се отнасят пренебрежително към учителите си.

Достъпът до обучение в училищата на Монтесори е ограничен (поради техния относително малък брой), пък и този метод не е в състояние да реши всички болезнени проблеми на съвременната американска образователна система. Но чрез него се постига блестящо уравновесяване на свобода и дисциплина, като на децата се предоставя прекрасната възможност волно да изследват заобикалящия ги свят, без да накърняват правата на другите. Именно подобен тип „образователно джудо“ е сърцевина на всяка успешна програма за ускорено обучение на деца.

Научете детето си да отприщва своя образен поток

Една от вероятно най-същностно образователните „игри“, на които можете да научите детето си, е техниката за отприщване на образния поток. Тя предоставя на децата възможност свободно да обикалят и да изследват чудните светове на собствената им мисловна образност, като същевременно допринася за развитието на тяхната интелигентност и ги учи как да използват тънките граници на ума си, за да мислят творчески и оригинално. За разлика от работата с пластилин или с бои, отприщването на образния поток е занимание чисто и спокойно. И нещо много по-важно — тази техника помага на детето да си изгради навик за здравословна дисциплинираност на ума, тоест да разпределя хармонично времето си между свободното образно мислене (мечтаенето) и внимателното изслушване на учителя.

Игра на образен поток

Дори новородените бебета притежават способността за образна мисловна дейност, което се доказва от движението на очните им ябълки по време на REM фазата на съня. Щом поотраснат дотолкова, че да могат да разбират най-простички указания, децата са готови да се научат да си играят „на образен поток“.

Започнете да учите детето си как да отприщва образния си поток, като първо му покажете нагледно какво да прави. Един удачен подход е да кажете примерно: „Знаеш ли, миличко, всички ние непрекъснато сънуваме нещо интересно, а не само когато спим. Достатъчно е само да си затворя очите и ето, вече виждам…“ И в този момент наистина си затворете очите и започнете да описвате всеки образ, който се появи в съзнанието ви. Покажете на детето точно какво се очаква от него, като самите вие описвате подробно, ярко и живо картините от образния си поток.

Бихте могли да кажете: „Виждам дънера на едно огромно дърво. Мисля, че е сребрист бор. Короната му блещука на слънцето, изглежда почти бяла. Дънерът му е много дебел, близо цял метър. Земята около него е покрита с дебел килим от борови иглички. Виждам, че този килим се простира и под другите дървета в далечината, като става все по-тъмен и по-тъмен, колкото по-навътре стига погледът ми в боровата гора. Зад мен има поток, всъщност малко поточе, толкова тясно, че с лекота можеш да го прескочиш. Вероятно поради това земята под дебелия килим от борови иглички изглежда влажна.“

Повече от сигурно е, че детето ви ще бъде безкрайно заинтригувано и развълнувано от вашата сякаш „вълшебна“ сила да сънувате и когато не спите. Сега е моментът да го попитате: „А ти какво виждаш като си затвориш очите?“.

Винаги, когато съм показвал на малки деца как да отприщват образния си поток, съм оставал удивен от лекотата, с която те се потапят в него и описват мисловните си картини. Това е така, защото малките деца още не са усвоили вредния навик да заглушават въображението си. Напълно освободени от ограниченията на плътните граници, които са присъщи на толкова много възрастни, децата имат инстинктивен усет за същината на метода за отприщване на мисловната образност и не само удивително бързо усвояват техниката, но и с огромно удоволствие се гмуркат в своя образен поток.

Първоначално още съвсем малките деца сигурно ще могат само да назовават предмета или човека, който виждат пред мисления си взор. Вероятно ще ви се наложи да измъквате от тях подробности и нюанси на описанието, като търпеливо и деликатно им задавате най-простички въпроси. Можете да помогнете на детето си да развие своите умения да описва, като му предложите да си поиграете „на описваница“. Например поред да посочвате някой предмет и да го описвате подробно. Или детето да описва някакъв предмет, но без да ви казва кой точно, а вие да трябва да го отгатнете по описанието. Децата направо обожават всякакви подобни игри.

За разлика от възрастните, на децата не са им нужни никакви оправдателни причини, за да се впуснат волно по вълните на въображението си. Няма да ви се налага да им разяснявате уникалните ефекти от прехвърлянето на мостове между мозъчните полюси, които ще им помогнат да станат отличници в училище. Веднъж открили магията и забавлението на „сънищата наяве“, те доброволно и с удоволствие ще се самовглъбяват в това спокойно и изключително благотворно за интелекта им занимание — така, както други деца „потъват“ във видеоигрите. Но за разлика от телевизията и от видео-игрите, при съвместната ви игра „на образен поток“ те изпитват и огромната и същностно необходима за хармоничното им емоционално развитие радост да са в центъра на вашето внимание. Ако през цялото му детство редовно играете с детето си „на образен поток“, ще намалите до минимум вероятността между вас да зейне пропастта на затрудненото общуване и на отчуждението, когато то навлезе в тревожната възраст на пубертета.

Всяко дете, което по време на дългогодишната ми професионална практика съм научил да отприщва образния си поток, е отбелязвало очебиен и бърз лавинообразен напредък в обогатяването на възприятията си и в способността си да разбира в дълбочина света край себе си. Няма по-голямо удоволствие и по-щастлива радост от това да видиш устремния скок в интелектуалното развитие на детето и да знаеш, че именно ти си спомогнал за него.

Музикално прехвърляне на мостове

Един от най-лесните начини, по които можете да помогнете за отприщването и обогатяването на образния поток на вашето дете е посредством музиката. Изпълняването и слушането на музика са не само изключително мощни средства за прехвърляне на мостове между мозъчните полюси, но вече е доказано, че те стимулират и способностите на ума да мисли образно, творчески и оригинално.

Група учени от Неврологичния институт в Монреал изследват дванайсет души, като ги подлагат на „музикална атака“ с различни стилове музика и същевременно изследват реакциите на мозъка със скенер за позитронна томография, който проследява притока на кръв в него. Още при началните тактове на музиката се забелязва силен приток на кръв не само в десния темпорален лоб, където е слуховият център, но и в онази област в задната част на дясното мозъчно полукълбо, в която е зрителният център. И тъй като по време на експеримента хората са били със затворени очи, учените стигат до заключението, че музиката автоматично стимулира и мисловната образност.

Във Втора глава говорихме за това как така наречените синестети виждат пред мисления си взор процесия от приятни, абстрактни форми и фигури, когато слушат музика. Монреалският експеримент подсказва, че вероятно всички ние реагираме синестетично на музиката, но в повечето случаи заглушаваме възникналите образи, преди още те да успеят да стигнат до съзнанието ни.

Цигулката на Айнщайн

Учените са открили, че определени стилове музика въздействат като мощни стимули за интелектуалното развитие — както при децата, така и при възрастните. И все пак, дюселдорфският експеримент показва, че в детството това влияние на музиката е много по-активно и по-силно.

През по-голямата част от живота си Алберт Айнщайн е бил запален цигулар. В резултат на своите проучвания в областта на музиката и на физиката, той стига до следното заключение: „Те имат един и същ извор и се допълват и обогатяват взаимно…“ Неговите близки смятат, че музиката вероятно е действала като катализатор за творческата мисъл на този гений на физиката.

„Всеки път, когато му се струваше, че е стигнал до задънена улица или когато се сблъскваше с някой проблем в работата си — споделя по-големият му син, — татко търсеше убежище в музиката и обикновено това му помагаше да реши всичките си затруднения.“ А сестрата на Айнщайн отбелязва, че „свиренето на цигулка му помагаше да постигне онзи особен покой на ума, който изглежда улесняваше протичането на мисълта му.“ Докато разсъждавал над някой проблем от физиката, той обикновено свирел дълго на цигулката си, а после в един момент изведнъж спирал и заявявал: „Ахаа, най-сетне го разбрах!“.

„Сякаш решението беше избликнало изневиделица изпод лъка“, споделя сестра му.

Свиренето на цигулка успокоявало духа на Айнщайн и му откривало път към изворите на подсъзнанието. Но то вероятно е оказало много по-голямо и по-дълбоко въздействие върху развитието на мозъка и на интелекта му. Айнщайн започнал да се учи да свири на цигулка на шестгодишна възраст — тоест, когато неговият прозорец на детството все още е бил широко отворен. На четиринайсетгодишна възраст вече свирел сонати за цигулка от Бетховен и Моцарт, като освен това часове наред импровизирал на пианото. По този начин Айнщайн неволно се е подложил на един от най-мощните методи за развиване на интелекта — и то от ранна детска възраст, когато въздействието му е най-силно, най-трайно и най-благотворно. Вероятно голяма част от неговата гениалност като възрастен е резултат именно от това навременно обучение в детството.

Моцарт повишава коефициента на интелигентност

В началото на деветдесетте години изследователи от Центъра по невробиология на обучението и на паметта към Калифорнийския университет в Ирвайн подложили трийсет и шестима студенти на набор от тестове за определяне на пространствения им коефициент на интелигентност — раздел от стандартния тест за интелигентност за измерване на способностите на десния ум. След като приключили с теста, студентите слушали в продължение на десет минути „Соната за две пиана в сол мажор“, опус 448, от Моцарт. Веднага след това отново били подложени на същия тест, при което станало ясно, че този път коефициентът им на интелигентност бил средно с осем-девет пункта по-висок от предишния. Така придобитата „допълнителна интелигентност“ се стопявала след около петнайсетина минути, но изследователите на този феномен смятат, че ако човек изпълнява, а не само слуша музика, положителното влияние върху интелекта му ще е много по-трайно и по-силно. Други учени предполагат, че дори само слушането на музика, но редовно и за по-продължителни периоди от време, също може да доведе до трайно и силно повишаване на интелигентността.

При своите различни хипотези за обяснение на този феномен провелите изследването учени не използват термина „прехвърляне на мостове между мозъчните полюси“, но един от тях, Гордън Шоу, стига все пак до извода, че сложната музикална структура подобрява по някакъв начин дейността на онези участъци от мозъка, които отговарят за абстрактното мислене и за изпълняването на различни други, несвързани с музиката задачи.

Откритието на Лозанов

По времето, когато приключва доктората си в Харковския университет в Съветска Украйна, българският психолог Георги Лозанов прави едно забележително откритие. Той е познавал основно различните методи, използвани в страните от Съветския съюз, за ускоряване на обучението, включително използването на хипноза, ученето по време на сън и дори йога. Но въпреки че всички тези техники били доказано ефективни, прилагането и използването им било трудно и създавало редица неудобства.

Но на Лозанов му направило впечатление, че в много болници пускат по така наречените радиоточки тиха успокоителна музика. Когато се върнал в България, Лозанов и неговият колега д-р Алеко Новаков започнали да тестват въздействието на различните стилове музика върху процеса на обучението. Американските изследователи Лин Купър и Милтън Ериксон вече били доказали, че ако човек слуша известно време звука на метроном, настроен за шейсет такта в минута, това потапя мозъка му в дълбоко Алфа-състояние — идеално за обучение и запаметяване. Без изобщо да знаят за това американско изследване, Лозанов и Новаков съвършено независимо откриват, че спокойната барокова музика, с ритъм шейсет-шейсет и четири такта в минута, потапя мозъка в дълбоко Алфа-състояние. В продължение на сто и петдесет години (1600–1750) бароковата музика е била изключително популярна в Европа, на което слага край смъртта на нейния най-забележителен творец Иохан Себастиян Бах. За бароковата музика са характерни по-скоро богатата звукова плътност и постоянният ритъм, отколкото мелодията и контрастното темпо на отделните части на произведенията.

Лозанов и Новаков откриват, че когато слушат барокова музика, хората „попиват“ подаваната отвън информация също толкова ефективно, колкото и при обучението по време на сън. Това откритие бързо довежда до разработването на прочутия сугестопедичен метод на Лозанов. При него информацията — примерно фрази на чужд език — се подава на слушателя през четирисекундни интервали на фона на барокова музика с шейсет такта в минута. Ранните тестове показват, че при сугестопедично езиково обучение учащи се „попиват“ между 60 и 500 думи дневно. Социалистическата преса обявява гръмко и самодоволно, че благодарение на този метод всеки може да научи който и да било чужд език в рамките само на един месец.

Мнозина американски учени подминават с пренебрежение тези твърдения, защото ги смятат за комунистическа пропаганда. Но изследователи от Щатския университет в Айова решават да проверят лично ефекта от метода на Лозанов и при проведените тестове откриват, че при използването на барокова музика с ритмичност шейсет такта в минута запаметяването се увеличава с 26%, а скоростта на учене — с 24%.

Повече от десетилетие след разработването и изключително успешното му прилагане на практика от Лозанов, сугестопедичният метод придобива широка популярност в Америка, след като през 1979 година излиза книгата на Шийла Острандър и Лин Шрьодер „Суперлърнинг“. Понастоящем в цялата страна се провеждат лицензирани курсове по този метод, като дори се продават аудиокасети със спецално подбрана според стандартите на Лозанов барокова музика.

Моцартова връзка

Според д-р Алфред Томатис — почетен член на френската Медицинска академия и на Академията на науките — ухото играе ключова роля за електрическото захранване на мозъка. Когато електрическият заряд на мозъчните клетки започне да отслабва, изпитваме умора и сякаш затъпяваме. Също като батериите, мозъчните клетки трябва да бъдат презареждани. Томатис открива, че един от начините да ги презаредим е като слушаме високочестотни звуци — между 5000 и 8000 херца. Според него вибрациите на клетките на Корти, които облицоват изпълнените с течност ушни миди, действат като генератор на мозъчна енергия.

След многогодишни проучвания и анализи д-р Томатис стига до заключението, че в музиката на Моцарт има най-много звуци в посочената честота, докато в рокмузиката има най-малко. Като подходящи за презареждане на мозъчните батерии, той препоръчва още музиката на Брамс и грегорианското пеене.

Въпреки че са от огромна полза за хората от всички възрастови групи, откритията на Лозанов и на Томатис са наистина безценно средство за усъвършенстване на мозъчната дейност при децата — както преди, още в утробата на майката, така и след раждането им. Теориите на тези двама забележителни учени направиха възможни появата и разработването на голям брой разнообразни простички, но високо ефективни техники, с някои от които ще ви запознаем в следващите раздели.

Стимулиране преди раждането

Месеците преди раждането са периодът, когато можете да повлияете най-чувствително върху бъдещето на детето си. Десет седмици преди раждането мозъкът започва да изгражда онези толкова важни трайни свръзки между невроните, които предопределят бъдещите интелигентност и начин на мислене на човека. Това е вашият оптимален прозорец на възможността да усъвършенствате интелекта на детето.

Моцарт в утробата

Днес вече е всепризнат фактът, че неродените бебета могат да чуват какво става в помещението, където е майка им, включително и разговорите. Но пък високочестотните звуци обикновено минават през филтъра на кожата и на маточната стена. А за съжаление, именно тези високочестотни звуци, според теорията на Томатис, зареждат мозъчните батерии и носят най-много информация — както под формата на говор, така и на музика.

Можете да преодолеете естествената бариера пред проникването им до още нероденото бебе, като поставите стереослушалки от двете страни на корема си, в областта на утробата. Така до бебето вътре ще достига пълният спектър от звуци, които благодарение на стереослушалките ще преминават успешно през бариерата на тялото. По този начин ще можете да подхранвате бебето си както с Моцарт, така и със собствения си глас (стига стереоуредбата ви да позволява директно излъчване през микрофон).

Не усилвайте твърде много звука. Той трябва да е с нормалната височина, която използвате, когато вие самите слушате със стереослушалки на ушите. Не забравяйте, че нероденото бебе в утробата ви няма възможност нито да избяга, нито да си запуши ушичките, ако звукът е прекалено силен и му пречи да се чувства уютно.

Примки за обратна връзка между майката и бебето

Не е нужно да чакате бебето ви да се роди, за да започнете да му помагате активно да си изгражда ефективни примки за обратна връзка между себеизразяване и отговор.

Един от начините да общувате с вашето неродено дете е посредством светлината. Ако застанете с оголен корем на слънчевата светлина — както впрочем и на ярка светлина от какъвто и да било друг източник — можете да привлечете вниманието на нероденото си бебе, като му правите „театър на сенките“ с ръцете си. Но не продължавайте тази игра твърде дълго, защото силната светлина може да го умори.

Ще привлечете активното внимание на нероденото си бебе и ако лекичко масажирате областта на утробата. Когато то ритне с краче, отговорете му като леко се потупате с два-три пръста по корема. Когато сте във ваната и то ритне, можете да му отговорите, като почукате съвсем лекичко по стената й, при което ефектът е дори още по-голям, защото водата е добър проводник на звука.

Ако използвате редовно тези техники, скоро ще откриете с удивление и удоволствие по колко много и най-различни начини можете да общувате активно с нероденото си дете, като по този начин стимулирате още от най-ранна възраст възприемчивостта му спрямо външния свят.

Увеличаване на кръвния поток

Също както е и при вече родените хора, развитието на мозъка на зародиша зависи от притока на кръв в него. Преди няколко години група южноафрикански лекари предложиха на пазара специална „дрешка за неродено“, чиято употреба, според техните твърдения, увеличава потенциалния коефициент на интелигентност на бебето с петнайсет-двайсет пункта. Тази „дрешка“ беше така изработена, че да обхваща плътно цялата долна част от корема на майката, тоест областта около утробата, в нещо като безвъздушна камера. На равни промеждутъци от време, за кратки периоди, въздухът автоматично се изтегляше от тази своеобразна камера, а по-малкото въздушно налягане върху утробата причиняваше прилив на кръв към нея. Това прелюбопитно съоръжение вече не е в продажба. Но пък ние в „Проект Ренесанс“ разработихме един метод, чрез който се постига същия ефект. Наричаме го „психигиеничен“, за да подскажем, че е точно противоположното на понятието „психогеничен“ (с което се обозначават мисловни процеси, водещи до телесни неразположения).

Изследователи на биологичната обратна връзка са събрали необорими доказателства, че буквално всяка част от тялото ви, върху която съсредоточавате вниманието си, получава леко увеличен приток на кръв. Можете да подсилите този ефект посредством описаната по-долу представа.

Решете коя част или орган от тялото си искате да обогатите с по-силен кръвен прилив. А сега си представете, че тя е с около три сантиметра по-широка и също с около три сантиметра по-отдалечена от въображаемия център на тялото, отколкото е в действителност. Постарайте се да си представите възможно най-живо какви биха били физическите ви усещания, ако тази част или орган от тялото ви наистина беше по-голяма от обичайното. Това упражнение ще изкриви представата, която мозъкът има за тялото, и ще го подлъже да увеличи кръвния поток към тази уж по-голяма част. Няма смисъл да се опитвате да увеличавате размера с повече от три-четири сантиметра — в противен случай не се наблюдава увеличен приток на кръв в съответната част, вероятно защото мозъкът отчита, че подобна големина е нереалистична. Единствено за ръцете и за краката можете да си представяте, че са уголемени с доста повече от три сантиметра, и неизменно ще получавате съответно увеличение на кръвния прилив в тях. Вероятно това става, защото мозъкът ни е свикнал с факта, че ръцете и краката се отдалечават повече от центъра на тялото при взаимодействие с околния свят, което пък му създава усещането, че притежава обективен контрол над тях и следователно не смята за наложително веднага да им изпраща допълнително кръв.

Естествено, само ще ви е от полза, ако вярвате в успеха на техниката. Ако сте настроени скептично, можете много лесно да се убедите в нейната ефикасност, като излезете навън, когато времето е студено, и я приложите към някой от крайниците си. Необичайният прилив на топлина, който ще усетите в съответната част, веднага ще разсее всичките ви съмнения.

Бременната жена би трябвало да си представя по няколко пъти дневно за по две-три минути, че утробата и плодът в нея са леко уголемени. Това простичко упражнение ще насити развиващия се мозък на бебето с кислород, което ще му се отрази изключително благотворно. Също толкова важен е и фактът, че така увеличеният кръвен поток ще отмие и ще изхвърли от мозъка отровните вещества, които могат да увредят оформящата се нервна система на плода.

Избягване на токсините

През последните години даването на съвети относно начина на хранене по време на бременност се превърна в нещо като клон на дребния бизнес. Тъй като не съм специалист в тази област, ще се въздържа да говоря по темата, като само искам да ви препоръчам да обърнете специално внимание на храненето в месеците преди раждането.

Но пък не мога да не засегна, макар и съвсем бегло, въпроса за токсините. Приемането на каквито и да било токсини (вещества, действащи по един или друг начин като отрова за организма) може да изложи на опасност нервната система на нероденото ви бебе. Доказано е, че фетусът (плодът в утробата в последните месеци преди раждането) е подчертано безпомощен спрямо всички видове токсични вещества. Той не притежава буквално никаква способност да прочиства системата си, ако в нея проникнат отрови. Именно поради тази причина бъдещите майки трябва да избягват всякакви храни, напитки и други вещества, които могат да замърсят с токсини кръвния поток.

По време на бременността просто забравете диетите за отслабване. Когато тялото изгаря мазнините си, натрупаните от години в тях токсични вещества (например утайките от повсеместно използваните в ежедневието инсектициди — средствата за изтребване на насекоми) ще се разтворят в кръвта ви и чрез вашия кръвен поток ще се влеят право в системата на нероденото ви бебе.

Никакви наркотици и упойващи вещества, алкохол, тютюн и кафе. Мнозина лекари биха ви казали, че по една чашка от време на време с нищо няма да навреди на бебето ви. Те всъщност имат предвид е, че няма сериозно да увреди плода. Но пък несъмнено ще се отрази неблагоприятно върху бъдещата му интелигентност. Е, нима си струва да поемате такъв огромен риск заради чашка алкохол или кафе?

Избягвайте всякакви алергозани — вещества, които могат да предизвикат алергии, дори ако никога преди не сте проявявали алергичност към тях — особено оцветителите за храни и консервиращите добавки. Колкото е възможно повече се придържайте към пълнозърнестите храни, а също и към суровите плодове и зеленчуци. Настоятелно ви препоръчвам преди да забременеете или още в първите дни на бременността да се консултирате със специалист по алергиите, който да ви направи съответните тестове, за да знаете какви вещества да избягвате.

Разбира се, трябва да се консултирате с личния си лекар за всичките ми препоръки. Поради медицински причини може да ви се налага да приемате определени храни, да се придържате към дадено телесно тегло или да приемате специфични лекарствени средства — все неща, които може и да не са най-доброто за развитието на мозъка на бъдещото ви дете. Ето защо казваме, че най-успешното предпазно средство от подобни рискове е профилактиката. Ако своевременно вземете предпазни мерки да сте във възможно най-добро цялостно здравословно състояние още преди забременяването, ще намалите до минимум опасността да изложите на риск бъдещата интелигентност на вашето бебе.

Стимулиране на бебето

В периода на най-ранното детство — от раждането до двегодишна възраст — се оформят повечето дендрити и аксони, които свързват помежду им невроните в човешкия мозък. По-долу ви предлагам няколко техники, които ще ви помогнат да ускорите и да обогатите този процес.

Рефлекс на Бабински

Всяко бебе се ражда с рефлекс на Бабински — инстинктивна реакция да започне да лази и да пълзи на четири крака, когато петичката му бъде погъделичкана. Преди милиони години, когато новородените и малките бебета са били оставяни от майките си да лежат по коремче върху гъделичкащата постелка от листа и треви, се е породил и затвърдил рефлексът на Бабински, който при всяко докосване ги е карал да изпълзяват бързо-бързо по-далеч от „опасността“ — по подобен начин първият досег с морската вода кара новородените китчета и делфинчета да изплуват на повърхността за първата си глътка въздух.

Както вече казахме в Четвърта глава, лазенето и пълзенето на бебето са един от основните начини, чрез които то установява трайна примка за обратна връзка с околната среда. Културни традиции, при които бебетата се повиват стегнато или движенията им биват ограничавани другояче, неволно увреждат интелектуалното развитие на новородените.

Сложете бебето си да легне по коремче и лекичко погъделичкайте една след друга петичките му. Първоначално това ще предизвика едва забележими движения, наподобяващи лазене. Но постепенно ще стимулира бебето ви да започне наистина да лази и да пълзи.

Ръкавички „Намери ме!“

Колкото по-рано бебето ви открие съществуването на собствените с ръчички, толкова по-голяма полза ще извлече мозъкът му от зрителната примка за обратна връзка, която се образува, докато следи с очи действията им — примерно, когато лази по пода и наблюдава как ръчичките му се подчиняват на мислените му команди, придвижват се една след друга в различни посоки или боравят с разни предмети. Можете да помогнете на този процес, като осигурите на бебето си ръкавички „Намери ме!“. Това простичко, но изключително ефективно средство за стимулиране на мозъка, бе изобретено от д-р Бъртън Уайт и пуснато на пазара от неговата фирма „Плейтентайълс“, която за съжаление вече не е действаща.

Можете и сами да направите за бебето си ръкавички „Намери ме!“ — отрежете пръстчетата на чифт обикновени ръкавички, така че да обгръщат само дланите. Боядисайте ръкавичките в много ярко червено или на червени и бели ивици. Можете да изработите и подобни чорапчета. Слагайте на бебето ръкавичките и чорапчетата само дотогава, докато вниманието му бъде привлечено към тях и то открие съществуването на ръчичките и на крачетата си. После веднага преустановете използването им, тъй като те ограничават важната за развитието на мозъка примка за обратна връзка с околния свят, оформена благодарение на усещанията при досег.

В много педиатрични болнични заведения съществува практиката над кошарката на новороденото да се окача да виси червен балон, така че то да може да го вижда и да следи с поглед полюляванията му. Още от първия миг, когато отворят очи след раждането си, бебетата са в състояние да виждат. В стерилната обстановка на болничното бебешко отделение, яркият балон осигурява на новороденото зрителен стимул и впечатление за разнообразие в заобикалящата го среда. След като се приберете с новороденото си бебе вкъщи, можете да направите много повече за стимулиране на мозъка му. Веднъж-дваж дневно, за около две минути всеки път, привързвайте лекичко към едната китка на бебето ярко оцветен балон (гледайте да е от по-здрава материя, за да не се спука, което може да стресне и да уплаши детето), така че неговите собствени движения да предизвикват изненадващи и интересни за мозъка му промени в зрителната среда. Много скоро бебето ще започне да забелязва взаимовръзката. И ще видите, че започва да мърда ръчичката с балона повече, отколкото другата, вече напълно съзнателно, защото изпитва удоволствие и радост от обратната връзка. Редувайте ръчичките, за да може мозъкът на бебето да се развива хармонично.

Най-общо казано, честите докосвания, галене, нежен масаж и всички видове леки физически игри подсигуряват по-голяма възможност за оформяне на примки за обратна връзка и силно стимулират развитието на мозъка и на интелигентността на бебето.

Музикална среда

На всяка цена трябва да продължите и след раждането да зареждате мозъка на бебето си със стимулираща дейността му музика. Наситената от барокова музика, грегорианско пеене и Моцарт заобикаляща детето среда ще му се отрази изключително благотворно на всяка възраст. Не знам дали Лозанов и Томатис биха се съгласили с това мое твърдение, но дългогодишният ми личен опит подсказва, че всеки стил богато нюансирана музика стимулира мозъчната дейност и развитието на интелекта — от Петия бранденбургски концерт на Бах и квинтетите на Шуберт до прогресивния джаз.

Излишно е да казвам, че ще е от огромна полза, ако и вие самите правите серенади на бебето си, като му свирите на някакъв инструмент и/или му пеете приспивни и люлчини песни — това има изключително благотворен ефект за умственото и емоционалното развитие на детето, проверен и доказан през хилядолетията.

Подводно плуване

Поради вече споменатите в Единайсета глава причини подводното плуване е също толкова стимулиращо за мозъка на децата, колкото и за този на възрастните. Никога не е прекалено рано (нито прекалено късно), за да запознаете бебето си с тази техника. Д-р Фредерик Льобоайе защитава тезата, че потапянето на бебетата под вода може да започне още от мига на самото им раждане! (Именно появата на тази теория, разработена в публикуваната през 1975 година книга на Льобоайе „Раждане без насилие“, допринесе за изключително нарасналата през последните години популярност на метода за раждане във вода.) Опитният инструктор може да научи бебето ви да плува още през първите дни, седмици и месеци от живота му. Насърчавайте малкото си дете да играе различни занимателни игри, изискващи потапяне на главичката под водата, докато го къпете всяка вечер във ваната. Щом порасне достатъчно, за да може да разбира, му обяснете и ненатрапчиво му внушете огромната полза от подводното плуване и колко важно е постепенно да удължава времето, през което задържа поетия въздух.

Стимулиране в ранно детство

Както споменахме и преди, в най-ранното детство — от две докъм петгодишна възраст — мозъкът натрупва до 90% от окончателната си маса. Именно в този период коефициентът на интелигентност на вашето дете се закрепва на определена стойност. По-долу ще ви запозная с някои проверени в практиката техники, които ще ви помогнат да подсилите изключително много развитието на интелекта на детето.

Ранно четене

Можете и трябва да започнете да учите детето си да чете още преди да е навършило двегодишна възраст — едновременно с процеса, при който то се учи да говори. Също както е и при говора, при четенето малкото дете се научава да разпознава и да усвоява цялостни изразни модули, а не разчленява езика на отделните му съставки. Детето се учи да говори, като във всеки един момент „попива“ цели думи, изречения и фрази, а с постепенното укрепване на говорния апарат започва и да ги повтаря. По подобен начин, когато съвсем малкото дете се учи да чете, то възприема целите думи отведнъж. Няма никакъв смисъл да се опитвате да карате две-три годишното дете да заучава отделни букви или срички — подобен метод не е характерен за мисловния процес на тази възраст и може само да отблъсне детето. При малките деца най-ефективният подход е да използвате картички с изписани на тях цели думи (а още по-добре — и с цветно изображение на значението на думата).

Съществуват най-различни методи за обучаване на много малките деца да четат, както и на други ценни мисловни умения. Лично аз предпочитам този, разработен от д-р Глен Доумън в неговата книга „Как да научите вашето бебе да чете“.

Музика на прима виста

Настоятелно препоръчвам децата да бъдат научени да изпълняват музика на прима виста (било по слух, било само като четат с поглед нотите) възможно на най-ранна възраст. Както отбелязахме и преди, децата, които още като съвсем малки са усвоили това умение, при всички тестове обикновено показват много по-висок от средния за съответната възраст коефициент на интелигентност.

По отношение на музикалното образование ефектът от прехвърляне на мостове между мозъчните полюси се подсилва и става много по-траен, когато присъщите предимно на десния ум музикални умения се смесят с тези, управлявани от левия ум, каквито са нотописът и солфежът (музикалната теория). При професионалните музиканти, чиито мозъци били изследвани по време на дюселдорфски експеримент, била открита много по-силно изразена от обичайната за останалите хора асиметрия между специфични центрове в левия и в десния мозък — несъмнено резултат от дългогодишното им музикално обучение, — като тя била още по-очебийна при онези от тях, започнали да се занимават редовно с музика на съвсем ранна възраст. Учените разполагат с неопровержими доказателства, че дори пасивното слушане на музика оказва много по-ярко изразен благотворен ефект върху интелекта, когато левият ум на слушателя е придобил някои умения да разбира по-същностно структурата и нюансите й.

Игра „Пиано“

Преди няколко години съпругата ми Сюзън разработи един изключително ефективен метод за обучение на децата да изпълняват музика на прима виста още на възраст между една и пет годинки. „Съвършеният слух“ — умението да се изсвири или да се изпее дадена нота, без да е била чута миг преди това (изпята, изсвирена или прозвучала от камертон) — се смята за безценна и рядко срещана дарба, дори сред професионалните музиканти. Но ако започнете да занимавате детето си с играта „Пиано“ на достатъчно ранна възраст, ще увеличите неимоверно много шансовете му да развие съвършен слух. Добре е детето ви да играе на тази игра, чиито правила са описани по-долу, поне от две до пет минути всеки ден.

1. Обърнете детето с гръб към пианото или към който и да било друг клавишен инструмент, с какъвто разполагате.

2. Чукнете с пръст един-единствен тон, като същевременно изпеете названието на съответната нота — примерно сол, до и тъй нататък. Първоначално се придържайте към чистите естествени тонове (белите клавиши). Диезите и бемолите оставете за по-късен етап от обучението (но ако при опита си да изпълни чистия тон, детето по погрешка улучи някой диез или бемол, веднага изпейте неговото название).

3. След като ви е чуло да изсвирите и да изпеете съответната нота, детето трябва да изтича до пианото и да се опита от пръв път да удари с пръстче същия клавиш, така че да прозвучи същият тон (като същевременно го насърчите и да изпее названието му). Когато удари погрешен клавиш, изпейте — само с тон или и с названието й — правилната нота. За детето това е напълно достатъчен знак, че е сгрешило. Но винаги когато „улучи“ правилния клавиш, трябва силно да подсилвате сполуката му с много смях, ръкопляскане, прегръдки и целувки.

4. Преди всеки нов кръг от играта (първоначално се ограничавайте до една нота на ден), слагайте на поставката за ноти над клавиатурата (или на друго удобно и в непосредствена близост с нея място) картичка (приблизително с размери 8 на 16 см), върху която на петолиние, под двата основни ключа (сол и фа), да има изписани няколко простички такта, в които отчетливо да изпъква вашата „нота на деня“.

Не се опитвайте да привлечете вниманието на детето към тази картичка. Просто я сменяйте всеки път, когато се каните да изсвирите друга нота. Възможно е да минат и няколко седмици, преди детето да схване факта, че картичката има нещо общо с тона, който изсвирвате и изпявате. Едва когато ви зададе някакъв въпрос във връзка с нея, му обяснете кратичко и ясно, че подчертано по-голямата от останалите ноти върху картичката е „личицето“ на тона, който свирите и пеете в момента.

5. След като детето усвои нотите на чистите тонове, а после и тези на полутоновете (диези и бемоли) — ще останете удивени колко бързо ще стане това, веднъж щом е усвоило основните тонове — можете да минете към последователно изсвирване на две, три, а после и повече ноти. Много скоро ще се уверите, че детето ви вече може да изпява простички мелодии и акорди на прима виста, само по ноти.

Получило още от малко подобни музикални познания, детето ви ще е напълно подготвено с лекота да продължи по-късно с обичайните уроци по музика. И все пак, не това е главната цел на упражнението. Независимо дали възнамерявате или не детето ви да стане музикант, ако му помогнете още в ранна възраст да развие съвършен слух и да усвои умения за четене на ноти и за изпълнение на прима виста, това ще развие интелекта му, а според някои изследвания и ще повиши завинаги коефициента му на интелигентност с над десет пункта. А имайте предвид и факта, че левият planum temporale — който нараства асиметрично повече от десния, благодарение на съвършения слух и на музикалните умения — отговаря също и за разбирането на говора, както и за някои математически способности.

Игра „Гальовно кадифе“

Психолозите отдавна знаят, че привидно незначителни травми, преживени от детето през първите две години след раждането му, може да го измъчват десетилетия наред, а понякога и цял живот. Мнозина възрастни страдат от ниско самочувствие — както по отношение на телата, така и на ума, и на личността си като цяло, — чиито корени се крият в най-ранното им детство. Но знайте, че можете да направите наистина много, за да заличите подобни тревожни мании от ума на детето си, което ще го разкрепости, ще му даде възможност да преуспява с ведро сърце в живота и да разгърне в пълна мяра заложения в него творчески потенциал. В това отношение методът „Гальовно кадифе“ е изключително ефективен.

Намерете парче плътно, гладко кадифе или естествена коприна, за предпочитане в приятен и привлекателен цвят. Насърчете детето си да го докосва, да го гали, да му се любува, да изпитва наслада от допира на кожата и на погледа си до неговата нежна и сладостна ласка. После му кажете: „А сега аз ще направя така, че моето дишане да ме гали точно по същия начин — нежно, гладко, бавно и много приятно. Ето, виж как става това…“

Насърчете детето да ви наблюдава в продължение на около една минута, докато си поемате плавно и дълбоко дъх, като ясно му показвате какво огромно удоволствие ви доставя това. Бихте могли да кажете примерно: „Мммммм… Това ме кара да се чувствам така, сякаш нежното меко кадифе гали цялото ми тяло. Я да видим, миличко, можеш ли и ти да дишаш кадифено- гальовно?“

Целта ви е да насърчите детето също да изживее с цялото си тяло приятните усещания на кадифено-гальовната ласка на собствения си дъх. При същото или при следващото изпълнение на това упражнение можете да попитате детето: „Кажи ми, миличко, има ли сега някоя част от тялото ти, краче, ръчичка или нещо друго, която още не е погалена от кадифено-гальовното ти дишане?“

Възможно е детето да ви каже, че няма. Но ако посочи някоя „непогалена“ част от тялото си, насърчете го да ви каже какво точно усеща там, да ви опише защо тя още не е „погалена“. Ако имате късмет, детето може и да се сети за нещо от миналото или от настоящето, което му е причинило болка, нараняване, затруднения или притеснение, свързани с тази част от тялото. Обикновено именно липсата на усещане за кадифено-гальовна ласка при това упражнение е белег, че нещо във връзка със съответната част от тялото смущава детето. Но не слагайте свои думи в неговата уста. Въоръжете се с търпение и недейте да му подсказвате или да му напомняте за каквито и да било наранявания, затруднения и изобщо за каквито и да е отрицателни усещания. Децата се поддават изключително лесно и силно на внушаемост и вашите очаквания за неприятни изживявания, дори да не ги изречете директно, могат да подтикнат детето да си измисли някакъв несъществуващ преди проблем и дори да започне да го изживява реално.

Ако детето посочи някакво болезнено или притеснително изживяване, внимателно поговорете с него за усещанията и за чувствата му, а после го насърчете отново да изпълни упражнението за кадифено-гальовно дишане и да се постарае да „погали“ нежно съответната част от тялото си, като направи „кадифено-гальовни“ всички свързани с нея неприятни спомени.

Ако целият този процес протича гладко и детето все още проявява интерес към упражнението, можете да го попитате дали си спомня някое друго, по-отдавнашно изживяване, за което е имало подобни усещания. Понякога е възможно да стигнете до удивително ранни изживявания и спомени на детето. Но никога не насилвайте нещата. Продължете в тази посока само ако ви се струва, че детето има готовност да го направи и му е интересно.

Друг много подходящ и ефективен начин за изживяване на „кадифено-гальовна ласка“ е посредством използване на подправки с най-приятна миризма — примерно канела, ванилия или мента. След като направите упражнението с дишането, откриете проблема и поговорите с детето за него, насърчете го да помирише подправките й да се потопи и отпусне в кадифено-гальовната им сладост. Това допълнително сетивно измерение ще задълбочи и ще затвърди още повече усещането на детето за добрите и приятни изживявания на тялото и на духа му. Ако направите упражнението пред огледало, детето ви ще свърже щастливия му и приятен завършек със собственото си изображение. И в бъдеще всеки път, когато — дори вече като възрастен човек — се погледне в огледалото, собственият му лик ще отключва в съзнанието му щастливото усещане за душевен покой, хармония и благодат, които сега го учите как да постига.

Вдъхвайте увереност

Всеки специалист, нагърбил се с отговорната задача да напътства родителите как да възпитават и отглеждат децата си, неминуемо ще се улови, че непрекъснато и зорко наблюдава собственото си дете, за да се увери, че методите и техниките, които препоръчва, наистина са резултатни. В никакъв случай не искам да твърдя, че моето собствено семейство е пример за съвършенство, но нека ви кажа, че дъщеря ми е член на MENSA — приеха я, когато бе едва тригодишна и доста дълго време беше най-младият член в цялата история на тази организация (а в нея приемат само хора, чиито коефициент на интелигентност е в рамките на научно установените стандарти за „гениалност“).

В ролята си на родител открих, че не съществува техника, която сама по себе си да превърне детето ви в гений. Вашите собствени неизречени чувства, убеждения и мисловна нагласа оказват най-силно въздействие върху самочувствието на детето ви, а следователно и върху способността му да разгърне своите заложби.

Рядкост са родителите, на които трябва да се напомня да обичат децата си и да вярват в техните способности. Всички ние изпитваме инстинктивно влечение и интерес към децата си. И всички се удивляваме и възторгваме и при най-малките постижения на детето си, особено през първите седмици и месеци след раждането му. Но с все по-нарастващата неотложна необходимост и задължение да се грижим за прехраната му, да го учим и да го възпитаваме, някак прекалено лесно и бързо забравяме това наше първоначално възхитено удивление и често дори допускаме отрицателни чувства към детето си. По този начин неволно сякаш го „програмираме“ да бъде „трудно“ по един или друг начин, да се чувства не на мястото си, нежелано и необичано — все чувства, които веднъж загнездили се в душата му неизменно ще го терзаят през целия му живот, като отнемат щастието му, разрушават увереността в собствените му сили и дарби, пречат или дори напълно блокират способността му за учене, за себеизразяване и себеизява.

Надявам се, че съм успял да ви покажа в тази моя книга какви удивителни и невероятно прекрасни същества сме ние, хората, всички до едно изпълнени с огромен потенциал. Единствено отрицателните ни мисли и убеждения ни пречат да го разгърнем в пълна мяра — препятствия, които поне засега все още не са спънали развитието на вашето бебе. Не забравяйте всеки ден да отделяте поне мъничко време просто за да се любувате на детето си, да се дивите на невероятната загадъчност на неговата съдба и на безграничните му способности. Извличайте наслада от чистосърдечното вълшебство на детството. Представяйте си колко ли невероятно прекрасно и вълнуващо е усещането да наблюдаваш света през свежия поглед на вашето малко дете. Това ваше изживяване на удивление и на възхита пред чудото на живота ще се предаде на детето ви — по хиляди безмълвни, тайнствени и незнайни за нас пътища — и когато порасне, то ще върви през света и през съдбата си, обуто в същите тези вълшебни обувки, които изработвате за него сега.

Четиринайсета глава

Използвайте Силата

Във върховия момент от филма „Междузвездни войни“ Люк Скайуокър промъква своя космически кораб надолу, към центъра на зловещата Смъртоносна Звезда, през заплетения лабиринт от траншеи и рязко извиващи проходи, осеяли като гъст гребен повърхността й, На Люк му предстои да осъществи една непосилна задача. Прелитайки като светкавица през тесните коридори, той трябва да успее да пусне една бомба в малкото отверстие на повърхността на планетата под себе си, което води право в сърцето на Смъртоносна Звезда. Трябва да се прицели със съвършена точност. Втори изстрел няма да има. Когато критичният миг наближава, Люк започва трескаво да борави със скенерите, окулярите и останалата високотехнологична апаратура в пилотската кабина.

И изведнъж, от нищото долита призрачният глас на възрастния наставник на Люк, рицаря на джедаите Оби Уан Кеноби.

„Използвай Силата!“, казва му той.

И Люк го разбира. За потрес на пътуващия с него Върховен главнокомандващ, той изведнъж изключва всички уреди за автоматично следене и насочване. Отпуска се, оставя се на Течението и позволява на Силата да поеме управлението. Бомбата попада право в целта. Смъртоносна Звезда е унищожена, а галактиката — спасена от тиранията на злото.

Чувство за правилност

„Силата“ е нещо много повече от блестящо хрумване на режисьора Джордж Лукас. Тя е реално съществуващ фактор за всяко човешко постижение. Експертите по военно дело имат дори специално наименование за дръзката тактика на Люк Скайуокър. Те биха казали, че за да пусне бомбата, той е използвал „К-тест“.

Самонасочващата се ракета „Стингър“ е едно от най-успешните и сложни „умни“ оръжия в съвременния високотехнологичен арсенал. Изстреляна от рамо, тя се насочва към целта, водена от инфрачервен лазерен лъч. Щом той достигне набелязания обект и по този начин осъществи връзката между него и ракетата, „Стингър“ надминава по маневреност и най-бързите изтребители.

При все това обаче — въпреки всичките си битове, байтове и микрочипове[4], ефективността на „Стингър“ зависи от интуицията на оператора човек. Спецовете по стрелба със „Стингър“ единодушно заявяват, че веднага щом чуят характерното „бииип“ (което означава, че лъчът е засякъл целта), точно преди да натиснат спусъка за изстрелване на ракетата, замират за миг и си задават въпроса: „Чувствам ли го правилно?“. Практиката ги е научила, че винаги когато изстрелят ракетата, въпреки чувството си, че не е правилно да го правят, не улучват целта. Когато обаче имат „чувство за правилност“, винаги улучват.

Военните специалисти наричат тази техника „К-тест“, тоест кинестетична[5] проверка. В действителност никой не е наясно как точно „става номерът“. По някакъв странен и удивителен начин окото, умът и тялото на стрелеца обединяват силите си, за да определят най-точната траектория на ракетата. А определянето на правилната траектория означава да се вземат под внимание разстоянието до целта; скоростта, размерът и класът на съответния обект; скоростта на самата ракета; прецизните време и ъгъл на изстрелване; а дори технологията на очакваното поражение. Всеки опит съзнателно да се осмислят и съчетаят всички тези променливи величини би бил непосилна задача дори за един Айнщайн. Но ето че обикновените войници — дори неграмотните партизани мухаедини, които използваха „Стингър“, за да прочистват небето на Афганистан от съветски хеликоптери — изпълняват с лекота тази задача и то в бойни условия. Ето, такава изключителна мощ има Силата.

Какво всъщност е Силата? Най-простият отговор е, че Силата представлява мощта на нашия подсъзнателен ум. Та нали в крайна сметка никакви съзнателни изчисления не са в състояние да постигнат ефекта на „К-теста“! Но въпреки привидната си очевидност, това всъщност е само полуотговор.

Нито Люк Скайуокър, нито афганистанските мухаедини биха улучили целта си, ако разчитаха единствено и само на своята интуиция. И в двата случая първо им се е наложило часове наред да усвояват оръжията си, преди да могат да си позволят лукса да се отпуснат и да се оставят да ги носи течението на подсъзнателните им усещания. На повечето от нас ни се е случвало да потънем в „сън наяве“, докато сме зад волана на колата си, и изведнъж да се стреснем, когато видим, че някак най-неочаквано сме се озовали там, накъдето сме се упътили. Подобно пълно отсъствие на съзнателно внимание би било сериозна заплаха за живота и здравето, ако преди това не сме усвоили до съвършенство шофирането — дотолкова, че да го правим напълно автоматично и то да се е превърнало за нас в нещо като инстинкт. Именно това е Силата, която ни отвежда сигурно, безпроблемно и безопасно до целта ни.

Силата е не нещо друго, а онази опиянителна и всемогъща свобода, която ни спохожда само тогава, когато предварително сме усвоили до съвършенство нужните същностни познания и технически умения. Това е безпределната мощ, която имаме, когато лявото и дясното ни мозъчни полукълба работят съвместно и са в съвършена хармония.

В началото бе Словото

Според Библията вселената се събудила за живот едва след като Бог обозначил с думи творенията си — „земя“, „океан“, „светлина“, „небе“ и тъй нататък. По подобен начин древните египтяни вярвали, че техният бог Птах буквално създал вселената чрез слово, като изрекъл хекау, тоест „могъщи думи“.

В един египетски папирус отпреди 4000 години се казва: „И наистина всяка дума на бога оживяла и всичко било родено от мисълта в божието сърце и по волята на езика му.“

Тези легенди за сътворението на света са удивително точна метафора за силата на човешкия ляв ум, който мисли най-вече чрез словото. За него — както и за ума на Бога — обозначаването на нещата с думи винаги ги прави някак по-реални и придава яснота, ред, смисъл и устойчивост на света край нас, който в противен случай би ни изглеждал призрачен и ефимерен.

Думи и образи

В един свой прочут експеримент руският психолингвист Лев Виготцки кара съвсем малки деца да рисуват крила на пеперуда. Онези от тях, в чийто речник вече съществували думи като „кръг“, „триъгълник“, „ивица“ и други подобни обозначения на основни форми, успявали доста добре да се справят със задачата, дори когато рисували само по памет. Останалите деца, които още не знаели тези думи, не били в състояние да нарисуват поне малко от малко убедително крила на пеперуда, дори когато гледали по картинка.

Виготцки разделил децата, които не можели да нарисуват крилата, на две групи. На едната помогнал да научат тези ключови думи. Другата половина от децата продължавала да не ги знае. При повторния експеримент се оказало, че новозапознатите със съответните думи деца вече можели да нарисуват крила на пеперуда също толкова добре, колкото и онези, които се справили успешно още при първия опит. Децата, които все така не знаели думите, почти нямали напредък в сравнение с преди.

Подобен ефект се наблюдава и при отприщването на образния поток, когато все по-подробните ни словесни описания правят мисловната ни образност все по-ясна и по-жива. Тоест, в съвсем буквален смисъл, нашите думи сътворяват вселената и й вдъхват живот — поне в рамките на собствения ни ум.

Двукракият ум

До този момент възприемахме левия ум почти като противник на нашата гениалност — Заглушител, който трябва да бъде заобикалян и надхитряван. Но пък гений, който не е в състояние да облече откритията си в думи (или в един по-широк смисъл на понятието „слово“ — в математически или други подредени и ясно разбираеми изразни форми), всъщност едва ли би могъл наистина да сътвори каквото и да било. Неговата гениалност е безполезна за останалите хора, тъй като не може да бъде споделена с тях.

Нека си представим дейността на мозъка като ходене на два крака. И съответно, творческият десен ум и критичният ляв ум са двата крака на нашия мозък. Ако не се движат и двата ни крака, просто няма начин да стигнем където и да било. Но пък те не могат да го правят ефективно, ако се опитват да се движат едновременно. За да постигнат синхрон в движението, когато единият прави крачка напред, другият остава неподвижен и го изчаква, а после на свой ред прави крачка напред и така двата „крака“ на нашия ум, левият и десният, се редуват непрестанно.

Алекс Озбърн, създателят на метода „Гимнастика на ума“, изказва същите идеи, но ги онагледява, като дава за пример шофирането. „Не можем стигна особено далеч — казва той, — ако единствената ни стратегия при шофиране е непрекъснато да натискаме спирачката. Но пък я си представете какво би станало, ако умеехме да използваме само педала за газта!“ За да напредваме успешно, трябва непрекъснато да редуваме процесите на творчество и на анализ, тоест нашите десен и ляв ум.

Преодолейте задръстването

Сигурно мнозина от читателите на тази книга в началото й са приличали на човек, който се придвижва със ситни, предпазливи крачки. Но ако междувременно сте упражнявали редовно отприщването на образния си поток, сега вече навярно правите доста по-широки и уверени крачки — но само с десния си крак! Не бързайте! Докато не постигнете синхрон между движенията на двата крака (тоест между работата на десния и на левия си ум), все още е наложително да се движите със ситни, макар и вече по-уверени стъпки.

Икономистът от осемнайсети век Давид Рикардо е дал великолепен израз на този принцип в своя прочут „Закон за променливите пропорции“, по-масово известен като „закон за намаляващата възвръщаемост“. Според него, колкото по-настойчиви усилия полагаме да увеличим продукцията, толкова по-малки ще са печалбите ни. Това е така, защото обикновено старанията ни да постигнем подобрение са едностранчиви. Можем да увеличим двойно работниците във фабриката примерно, но да пропуснем да сменим именно онази неефективно работеща машина, през която трябва да минат всички части, преди да бъдат сглобени на поточната линия. И ето че пред тази единствена машина частите се трупат и трупат, камарата им се издига едва ли не до тавана. Колкото и работници да наемате, няма да успеете да преодолеете „задръстването“. Трябва да купите повече машини.

Именно това е „Принципът на задръстването“, странично следствие от закона на Рикардо. Когато подобренията в един сектор предизвикат задръстване, единственият начин да го преодолеете е като направите подобрения в някой друг, свързан с него сектор. Точно по същия начин отприщването на образния поток и усвоените и усъвършенствани чрез него умения на десния ум ще ви отведат единствено до първото ви голямо „задръстване“. За да го преодолеете и да продължите напред към по-високото ниво на истинската гениалност, трябва да направите съответни подобрения и по отношение на левия си ум.

Четене, писане и смятане

За съжаление, в училище повечето от нас се научават да заглушават ефективно естествената си любов към думите и към числата. В резултат на това малцина възрастни американци владеят задоволително уменията, свързани с трите основни метапознания — четенето, писането и смятането. Упражнявано само по себе си отприщването на образния поток няма да ни помогне да преодолеем това задръстване. За целта трябва да развием и левия си ум.

Според наблюденията на Мария Монтесори — за чийто забележителен метод говорихме в Тринайсета глава — децата подхождат към доброволно избраните от тях игри и дейности толкова сериозно и с такава зряла съсредоточеност и вглъбеност, на които би могъл само да позавиди всеки учен или мислител. Неизменно се доказва, че онези деца, които — като младият Алберт Айнщайн например — се превърнат впоследствие във всепризнати майстори на трите основни метапознания (четенето, писането и смятането), са именно онези малцина късметлии сред нас, свикнали от най-ранна детска възраст да възприемат упражняването на присъщите на левия ум умения като форма на приятна и забавна игра.

Науката — приятна и забавна игра

Айнщайн имал един любим сродник — вуйчо Якоб, който го научил да смята и му вдъхнал любов към математиката още докато бил съвсем малко момче. „Алгебрата — казвал вуйчо Якоб — е приятна и забавна игра. При всяка задача тръгваме на лов за едно малко животинче, но тъй като още не знаем как всъщност се казва то, го наричаме просто Хикс, тоест Неизвестното, Когато в края на лова най-сетне го хванем, узнаваме истинското му име.“

Тези думи на вуйчо Якоб се запечатват в съзнанието на Айнщайн за цял живот. Именно в тях е заложена същината на неговото отношение и на подхода му към всички задачи от областта на математиката и на другите точни науки — за Айнщайн те са по-скоро забавни пъзели и приятни игри, отколкото работа. В резултат на тази ранна благотворна настройка на ума той е бил в състояние да се отдава на математическите си занимания с онази сериозна и пълна самовглъбеност, с която повечето деца подхождат към играта.

След като на шестнайсетгодишна възраст за пръв път се вижда във въображението си как е яхнал опашката на един светлинен лъч и лети с него през вселената, Айнщайн посвещава всеотдайно следващите десет години от живота си на задачата да изучи в най-малки подробности физиката и математиката — неизменно вдъхновяван от представата за чудното си пътешествие сред звездите. Причината за тази удивителна вярност на Айнщайн към една и съща „игра“ в продължение на цели десет години се крие в това, че му е било толкова забавно и приятно да я „играе“, че най-сетне е разшифровал скритата в нея загадка.

Състояние на прилив

Психологът Михали Чикшентмихали искал да знае защо толкова много хора са дълбоко нещастни. „Защо — питал се той, — въпреки всичките удобства, лукс и широки възможности на модерния свят, хората все още имат чувството, че животът им е пропилян напразно и че вместо да са изпълнени с щастие, дните им носят само потискаща тревога и скука?“

Чикшентмихали твърдо решил да открие отговора на този свой въпрос. В продължение на двайсет и пет години той разговарял със стотици хора по целия свят от всички среди и професии — творци в една или друга област, спортисти, гросмайстори, портиери… И всеки път молел съответния човек да си припомни най-щастливите мигове в своя живот и да опише в какво се е изразявало щастието му. Със забележително единодушие всички разказват едно и също.

„Моментите на върховно щастие — пише Чикшентмихали в своя труд «Приливът: психология на оптималното изживяване» — обикновено настъпват, когато тялото или умът на човека са напрегнати до краен предел във волево усилие да бъде постигнато нещо трудно и от голямо значение… Подобни изживявания не са непременно приятни в момента, когато това става. Възможно е по време на състезанието, което е запомнил като най-щастливо изживяване, мускулите на плувеца да са го болели жестоко, да е имал усещането, че дробовете му сякаш всеки момент ще се пръснат, да му се е виело свят от изтощение — и все пак, именно това да са били най-щастливите и върховни моменти в живота му.“

Чикшентмихали нарича подобен вид върховно изживяване „състояние на прилив“. То се приближава възможно най-близко до човешката представа за „земен рай“. Чикшентмихали посочва, че приливът на щастливо удовлетворение настъпва тогава, когато човек се е самовглъбил изцяло в някаква дейност — нито прекалено лесна за изпълнение, нито прекалено трудна. Ако е твърде лесна — ще ни стане скучно и досадно; ако е твърде трудна — ще ни изпълни с тревожност. Ако обаче е точно такава, каквато е необходимо — приливът на щастието ще ни залее. И тогава ще се озовем в същото онова състояние на блажена вглъбеност, което Мария Монтесори е наблюдавала при децата по време на игра.

Състоянието на прилив подхранва умствената мощ

Учените са открили, че удоволствието е ключов елемент за постигане на интелектуална мощ. Научаваме много повече от упражненията за ума, когато те ни доставят радост и ни е приятно да ги правим. Чикшентмихали пък открива, че колкото по-дълго оставаме в състояние на прилив, толкова по-умни ставаме и започваме да мислим по-задълбочено и по-оригинално (виж Фигура 14.1).

Радиоспециалистите измерват яснотата на трансмисията според пропорционалното съотношение сигнал — шум. Ако сигналът е по-силен, отколкото шумът, ще го чувате ясно. Ако е по-слаб — ще чувате най-вече фона на статичните шумове (виж Фигура 14.2).

Състоянието на прилив увеличава мисловната интензивност, като повишава силата на сигнала за сметка на фоновия шум в ума ни. Когато обаче се занимаваме с нещо, което ни е твърде трудно, много скоро се улавяме, че ни обливат вълни на неувереност, смущение и може би дори страх за работата или за успеха ни. Подобни отрицателни чувства създават постоянен и дразнещ фонов шум, който разсейва вниманието ни и отслабва интензивността на мисълта ни. По подобен начин, когато задачата ни е прекалено лесна, умът ни също се разсейва — но този път от скука, — като ясният сигнал на мисловната ни дейност отново бива заглушен от фонови шумове.

От друга страна, когато сме в състояние на прилив, изживяваме една особена самовглъбеност, при която времето сякаш спира, всички тревоги и притеснения се изпаряват и не съществува нищо друго, освен онова, с което се занимаваме в момента. Запълнени са всичките 126 бита в секунда на съзнателното ни внимание. Няма никакво празно пространство, в което да се промъкнат и да се настанят отрицателни или разсейващи мисли. В подобни мигове мислите и на десния, и на левия ни ум са подредени и съсредоточени в общ фокус, точно като лазерен лъч — и също толкова остри.

Електрическата крушка излъчва светлинни вълни в различни посоки и с непостоянна честота на трептенията. Подобна некохерентна светлина е слаба. Тя не променя материалния свят наоколо си. Но ако внесем ред в светлинния сноп, така че вълните да трептят с еднаква честота и да са подредени във фаза една спрямо друга, ще получим лазерен лъч (виж Фигура 14.3). Този тип светлинен лъч е много по-мощен от некохерентния и може да оказва силно въздействие върху материалния свят — примерно да „съшие“ наранената ретина на окото или да пробие дупка в обикалящ около Земята вражи сателит. Невероятната мощ на лазерния лъч се дължи на царящите в него ред и фокусираност.

Умът също придобива невероятна мощ, когато е подреден и фокусиран. Когато са в състояние на прилив, хората работят с такива бързина, талант и издръжливост, които на моменти изглеждат почти свръхестествени. Именно в подобно състояние Моцарт е създавал шедьоври само за една нощ или някой хирург може да издържи истински оперативен маратон — и едва когато приключат работата си, да осъзнаят какви великолепни резултати са постигнали. В „Проект Ренесанс“ наричаме това хиперпродуктивно състояние „творчески огън“.

Наслада чрез обратна връзка

Естествено, ефектите от прилива рядко са толкова драматично изразени. В повечето случаи влизаме и излизаме от състояние на прилив, без дори да го осъзнаем. Това може да стане примерно, когато постигнете плавен ритъм при отпращането на топките за тенис към тренировъчната стена. Възможно е да ви споходи и както си вървите по улицата и изведнъж странната и красива игра на слънчевите лъчи по прозорците на сградите ви погълне дотолкова, че да забравите всичките си грижи и тревоги. Или когато играете с децата си. Или в сладостните моменти на спокойна хармония с брачния или интимния партньор/партньорка. Буквално всяка стимулираща дейност, която поглъща всичките ви 126 бита в секунда съзнателно внимание, може да ви потопи в прилив на блажено удовлетворение. Всеки път, когато усетите ума си завладян от смущаващия и досаден фонов шум на тревога, завист, ревност, гняв, неувереност и други подобни отрицателни чувства, знайте, че дейността, с която се занимавате в момента, е или прекалено лесна, или прекалено трудна за вас. Ако съумеете да я промените така, че да поглъща всичките ви 126 бита в секунда съзнателно внимание, ще можете ефективно да отстраните фоновия шум.

Схемата на фигура 14.4 е съставена от издателите на списание „Съксес“ („Успех“) въз основа на идеите на д-р Чикшентмихали (публикувана за пръв път през юни, 1991 г.). На нея са предоставени проверените в практиката и внимателно анализирани етапи по пътя към постигане и поддържане на състояние на прилив.

Според Чикшентмихали обратната връзка — повече от който и да било друг фактор — привнася елементи на забавна и приятна игра в работния и в учебния процес. Но истински увлекателната игра винаги съдържа елемент на отбелязване и отчитане на точки. Именно събраните точки осигуряват обратна връзка на играча и усещане за това доколко успешни са усилията, които полага. Например при баскетбол сме много по-силно мотивирани да вкарваме кошове, ако следим и отчитаме съотношението между попаденията и пропуските. Или друг пример — усилената тренировка на „бягаща пътечка“ или на „стълбищен степ“ ни се струва много по-лесна и по-приятна, ако имаме дигитален датчик, по който да можем всяка секунда да видим колко калории сме изгорили и съответно колко километри сме пробягали или колко стъпала сме изкачили.

Овладейте всеки етап

Математиката търпи най-малко компромиси от всички други науки. При нея или знаете материала, или просто нищо не знаете. Затова и чувството за тревожност и дори страхът от математиката е сред най-често срещаните и най-силно спъващите успеха от всички така наречени „блокажи на ученето“.

Колкото и невероятно да ви звучи, този ужасяващ за повечето от нас учебен предмет може с лекота да бъде овладян, ако подходим към усвояването му въоръжени с принципите на прилива. Например „Кумон Матаматекс“ — учебна система, разработена от японския учител Тору Кумон, — превърна математиката от кошмар в невероятно забавна игра за много ученици, както японски, така и американски.

При тази система учениците трябва да преминат през 4400 работни листа със задачи — от елементарните аритметични действия до сложните математически уравнения. Всеки ученик остава на един и същ лист, докато не „надхитри часовника“ — тоест, докато не постигне най-многото възможни точки за съответния лист в рамките на определен период от време (обикновено между петнайсет и трийсет минути). По този начин вместо да се терзаят за евентуално погрешните си отговори, учениците съсредоточават цялото си съзнателно внимание в това да подобрят предишния си личен рекорд по скоростно приключване на съответния лист със задачи. При математическата програма на Кумон учениците са постоянно в прилив. Те непрекъснато са изправени пред предизвикателството да работят все по-бързо и по-усилено, но всеки със свое собствено темпо и само по задачи, които отговарят на уменията и на способностите му в момента.

При традиционната система за обучение по математика, за да е в крак с останалите в класа, на ученика често му се налага да преминава към следващия урок, без все още да е усвоил напълно предишния. Тази ситуация прилича на градеж на кула върху нестабилни основи. На колкото по-висок „етаж“ в материала по математика се изкачва ученикът, толкова по-силна тревога го обзема, „кулата“ му се олюлява все повече и повече, поражда се панически страх, че въпросът е едва ли не на живот и смърт. Обратната връзка, под формата на оценки, става все по-обезкуражителна. Тревогата сковава ума. А това прави напълно невъзможно постигане на състояние на прилив.

От друга страна, при „Кумон Матаматекс“ ученикът никога не преминава към новия урок, преди да е овладял до съвършенство предишния и да решава придружаващите го задачи с възможно най-голяма бързина. А преминаването към следващия урок — работен лист, става с ентусиазъм и нетърпеливо любопитство, породени от вдъхновяващата увереност в собствените сили, благодарение на вече доказано майсторство.

Обичайте процеса

По време на работата над „Фантазия“ Уолт Дисни непрестанно повтарял на аниматорите: „Тук не става дума за мултипликации. А за покоряване на светове.“ За Дисни анимацията била нещо много повече от клон на шоубизнеса. Той я възприемал като вълшебно изразно средство, което рано или късно ще разшири дотолкова човешката способност за себеизразяване, че ще можем да оживяваме и най-невероятните си фантазии едва ли не само със силата на мисълта си. „Виждам го толкова невероятно прекрасно, че нямам думи да го опиша — казал той веднъж по повод бъдещето на индустрията за филмова анимация. — Огромно и сияйно“.

Тази представа на Дисни днес вече започва да се сбъдва благодарение на новите технологии за постигане на виртуална реалност и дигитални пространствени ефекти. За жалост, на Уолт Дисни не му достигнаха трийсет години, за да дочака това мечтано от него бъдеще. Подобно на Мойсей, Дисни цял живот вървял към своята Обетована земя, която обаче Съдбата му отредила никога да не види. Трябва ли да го съжаляваме за тази негова участ? Според самия него — не. Приживе той възприемал със съвършено разбиране правилата на играта, наречена „човешка смъртност“.

„Ние, последните пионери на Новия свят и първите обитатели на Модерния, няма да доживеем да видим това прекрасно бъдеше — казал той. — Но сме щастливи, че градим неговите основи.“ Както и при всички велики гении, за Дисни щастието било в самия процес на работата. Високите цели, които си поставял, му служели по-скоро като един вид извинение, за да потъва още по-самозабвенно и всеотдайно в любимата си работа.

Мъничката разлика

Като президент на „Пийпьл Нетуорк“ (TPN) — изключително популярна и бързо разрастваща се сателитна телевизионна мрежа със седалище в Ирвинг, Тексас, посветена на разработване и разпространение на различни програми за самоусъвършенстване — Джеф Олсън изповядва една философия на успеха, която нарича „Мъничката разлика“. „Победителите се отличават от останалите хора — пише той в списание «Съксес». — Но това е само една съвсем мъничка разлика. Разликата между победата и поражението твърде често се крие в онези ежедневни човешки действия, които съвсем лесно можем да правим — но също толкова лесно можем и изобщо да не правим… Мъничката разлика е винаги в работата, която вършите или не вършите — тоест, тя е във ваша полза или във ваша вреда.“

„С течение на времето — обяснява Олсън — резултатите от нашите на пръв поглед незначителни ежедневни привички се натрупват и се превръщат в удивителни върхови постижения — или в смазващи провали.“ Той оприличава този процес на растежа на водния зюмбюл — в малкото езерце има едно-единствено цветче, но от него всеки ден прораства стръкче с ново цветче, от което също всеки ден прораства стръкче с ново цветче… След петнайсет дена в езерцето ще има само грозд водни зюмбюли. На двайсет и деветия ден вече половината езеро ще е покрито с цветовете им. „Но на трийсетия ден — казва Олсън — цялата повърхност на езерцето ще е покрита с плътна маса водни зюмбюли.“

Мъничката разлика при Айнщайн

След като не успява да получи препоръки и академично назначение, Айнщайн постъпва на работа като нисш служител в малко патентно бюро — нещо, което много лесно би могло да го изкуши да се поддаде на отчаянието и да затъне в рутината на ежедневната борба за оцеляване. Хора, посещавали жилището му по онова време, с ужас си спомнят мизерията, в която тънел бъдещият гений.

„Вратата към стълбището зееше отворена — пише Давид Райхинщайн, бивш преподавател на Айнщайн в колежа, — за да може по-бързо да съхне прането, простряно на опънати през хола въжета. Влязох в стаята му. Заварих го, потънал в дълбоко философско самовглъбение, да люлее с една ръка люлка, в която спеше малко бебе. В устата му димеше пура от най-лошо качество, а в другата си ръка държеше отворена книга. Коминът на печката не теглеше добре и в стаята се стелеше задушлив дим. Как, за Бога, бе в състояние да търпи подобен живот?!“

При подобни житейски обстоятелства Айнщайн би могъл съвсем лесно да изостави изучаването на физиката. Ежедневието му поднасяло удобно извинение за пред собствената му съвест: „Точно сега нещата са малко извън релсите. Утре ще започна отново да уча.“ А само след година-две подобни отлагания вече изобщо не би изпитвал нужда да си търси самооправдания. Въпросът за светлинния лъч щеше да е напълно забравен.

Но не станало така. Защото между Айнщайн и останалите хора, притиснати от подобни трудни житейски обстоятелства, съществувала „мъничката разлика“ — на него му доставяло удоволствие да изучава физиката. Толкова голямо, че независимо колко зает бил със службата и с домашните си проблеми, винаги намирал време за своето страстно увлечение. За десет години „водният зюмбюл“ на Айнщайн — представата как се носи в пространството, яхнал опашката на светлинния лъч — неусетно се разраствал и изпълнил цяло огромно езеро. А той самият бил безкрайно изненадан, когато резултатът от дългогодишната му търпелива и всеотдайна работа изведнъж гръмнал по първите страници на вестниците в целия свят. Защото Айнщайн не възприемал заниманията си като сериозен труд, а като любимо и увлекателно хоби, на което се е отдавал по малко всеки ден от живота си.

Автотелична дейност

Д-р Чикшентмихали би казал, че при Айнщайн изучаването на физиката е било автотелична дейност. „Автотеличен“ е производно от гръцките думи auto (себе си) и telos (цел). Понятието „автотелична дейност“ означава „дейност като цел сама по себе си“. Тоест, човек се занимава с подобна дейност не с надеждата за бъдещи печалби или награди, а просто защото тя сама по себе си му доставя огромно удоволствие.

Желанието за отлични оценки или за по-добра служба не е в състояние да ви вдъхнови за учене. Единствено когато преследвате автотелично постигането на знание, ще имате нагласата и търпението да овладеете някое умение толкова из основи и пълно, колкото Айнщайн е владеел физиката, Моцарт — музиката, а Дисни — анимацията.

Всичко зависи от вас самите

По какъв начин да извличате удоволствие от ученето е дълбоко личен въпрос. Всеки трябва сам да открие как именно да превърне учебния процес в приятно забавление и игра. Просто не съществува един-единствен „вълшебен“ метод, който да е ефективен за абсолютно всички хора. Например мнозина смятат ученето наизуст за „жива мъка“ — дълго време и за мен самия беше така. Но се оказа, че за моя съавтор Ричард По наизустяването е увлекателна автотелична дейност.

След като в продължение на пет години изучавал латински език в гимназията и в колежа, Ричард се чувствал доста разочарован от слабия си напредък. Преди време решил да овладее по-добре този език, като учи наизуст дълги текстове на латински.

Само за два-три месеца Ричард запаметил цялата първа част от латинската „Библия за простолюдието“.

За разлика от всичките му предишни методи и тактики, които прилагал за по няколко седмици, а после изоставял поради липса на време, Ричард открил, че ученето наизуст изобщо не го затруднява. Първо, не му отнемало никакво време. Сутрин прочитал поредното изречение, а после през целия ден си го повтарял на ум, независимо къде се намира и с какво се занимава. И второ, този метод му спестявал много нерви — например ужасно досадното за него висене по опашки (пред банковото гише или на касата в супермаркета) се превърнало в златна възможност да прочисти ума си от всякакво раздразнение и да упражнява латинския си. Освен това, тъй като страда от безсъние, преди Ричард често изпитвал чувство за вина, че си пилее времето, когато вечер лежал в леглото и напразно чакал съня да го споходи. Сега вече с чиста съвест си лежал най-спокойно часове наред и с огромно удоволствие си рецитирал латинските стихове.

Трудно е да се предрече дали чрез този метод Ричард ще овладее някога латинския до съвършенство, но пък и тази цел вече била без значение за него. Насладата, която изпитвал, когато рецитира по памет стотици стихове на латински — и удовлетворението да наблюдава как речниковият му запас се увеличава от ден на ден — била достатъчна награда за Ричард. Така, всъщност доста случайно, той открил метод, чрез който да привнася все повече ред и дисциплина в ума си. И споделя, че понастоящем вече с удоволствие прекарва много повече време, вглъбен в занимателни и предизвикателни умствени упражнения, и изпитва все по-малко досада или усещане за тревожност. Според теорията на д-р Чикшентмихали с годините това продължително състояние на прилив ще допринесе творческата мисъл на Ричард да става все по-богата и по-сложна.

Метастратегия

Мнозина читатели вероятно ще възприемат наизустяването на латински текстове за префинена форма на самоизтезание. Е, всеки трябва сам да открие своя път към автотеличната дисциплина на собствения си ум. Не съм в състояние да ви кажа какъв точно метод да използвате, но пък мога да ви дам някои напътствия как да го откриете.

Повечето от техниките, които научихте от тази книга, са метастратегии — тоест основни подходи, които могат да бъдат използвани за разработването на други стратегии. Момчето, за което говорихме в Първа глава, използва моята техника „Гений на заем“, за да открие свой собствен ефективен метод за нанасяне на успешен удар по топката при бейзбола. Дълбоко в собственото ви подсъзнание се крият стратегии, които ще ви помогнат да разкрепостявате и да усъвършенствате уменията на левия си ум с неугасваща ежедневна страст. Можете да ги откриете посредством един процес, който наричам „Строител на стратегии“.

Процес за изграждане на стратегии

Буквално всеки метод, разработен в „Проект Ренесанс“, може да бъде използван като „строител на стратегии“. Тоест, всеки от тях е метастратегия, въз основа на която можете да си изработите ваши собствени методи за обучение. По-долу ви запознавам накратко с петте подхода към скрития в подсъзнанието ви „Строител на стратегии“, които смятам за най-ефективни. Въпреки дългогодишната ни практика в „Проект Ренесанс“ тази способност на човешкото подсъзнание не спира да ни изненадва с все нови и нови оригинални методи за обучение и усъвършенстване на различните умения. Неизчерпаемият „Строител на стратегии“ е най-голямата изненада в цялата досегашна дейност на „Проект Ренесанс“. Убедени сме, че той ще е изключително полезен и за вас.

Метод 1: Пряк образен поток. Задайте си въпроса кои методи най-успешно ще подобрят способността ви да постигате състояние на прилив и да овладеете предмет или умение. Посочете кой точно. После отприщете образния си поток по вече познатия ви начин, като описвате подробно на глас — пред партньор или касетофон — избликналите от подсъзнанието ви образи. Разшифровайте резултатите.

Метод 2: Праг. Докато отприщвате образния си поток, си представете „пространство за отговор“, скрито може би в тайна градина, зад висок зид — както описахме тази техника в Пета глава. В това „пространство за отговор“ ще откриете знак относно новата стратегия за учене, която търсите.

Метод 3: Гений назаем. Вмъкнете се в главата на някой гений, известен със своята способност да създава и използва нови и оригинални подходи към процеса на обучението. После открийте отговора на вашия въпрос от гледна точка на този гений. Можете да използвате също и вариантите „Алтернативно Аз“ и „Паралелен свят“, както са описани в Осма глава. Просто си представете, че вашето друго Аз, което живее на някоя алтернативна Земя, е най-големият специалист във вселената по разработване на нови стратегии за обучение.

Метод 4: Незабавен отговор. Задайте си въпроса, затворете очи и се вгледайте в образния си поток, за да видите какви точно картини ще се появят в него. Направете го три пъти поред. Сравнете образите. Общите елементи между трите картинни отговора ще ви открият нещо съществено по отношение на новата стратегия за обучение, която търсите.

Метод 5: Напреднала цивилизация. По незнайна причина именно този метод за активиране на „Строителя на стратегии“ неизменно се доказваше като най-плодоносен по време на всичките ни семинари. Просто използвайте някое въображаемо средство — например „Пространствено-времевия асансьор“, описан в Осма глава, — което да ви отнесе в света на зареяна във Космоса далечна и изключително напреднала цивилизация. Но имайте предвид, че обитателите на този въображаем свят трябва да са биологично нормални човешки същества, а не екзотични извънземни. Това е необходимо, за да можете да сте сигурни, че усвоените от тях нови и оригинални техники за обучение ще ви вършат работа и във вашия обичаен свят.

И все пак, тамошните нормални човешки същества всъщност са доста необикновени. В този въображаем паралелен свят всяко десетгодишно дете е по-виртуозен цигулар от Хейфец, по-оригинален мислител от Айнщайн и по-велик писател от Шекспир — в зависимост от сферата, в която искате да се усъвършенствате.

Оставете се образният ви поток да ви предостави възможността да изживеете нещо, което да ви разкрие тайната на тази напреднала цивилизация — причината и метода, позволили на тамошните хора да владеят съответния предмет или умение много по-съвършено дори от най-великите учени, творци или виртуозни изпълнители на нашата Земя.

Вземете назаем и си сложете главата на някой човек от паралелния свят — например на дете, и узнайте как е било отгледано и възпитано, по какви методи е било обучено, какви изживявания и опит е имало, за да бъдат така силно стимулирани талантите и интелектът му.

Традицията на „Строител на стратегии“

Надявам се читателите да подходят съвсем сериозно към своя „Строител на стратегии“. В известен смисъл това е най-важната техника от всички, описани в тази книга. Самият „Фактор Айнщайн“ и методите, с които ви запознава, са продукт на дългогодишна работа със „Строителя на стратегии“ — каквито впрочем са всички достижения в областта на усъвършенстването на интелекта и на творческото мислене.

Вероятно няма по-високо уважаван човек в тази област от д-р Сидни Дж. Парнис — близък сътрудник на Алекс Озбърн, създателя на техниката „Гимнастика на ума“, който вече не е сред живите. След като преди петдесет години д-р Парнис допринесъл за създаването на прочутата система от методи за творческо решаване на проблеми, известна като „Стратегията на Озбърн/Парнис“, за него би било много лесно да легне на лаврите си и да се наслаждава на славата. Вместо това обаче, година след година той продължава да развива тези оригинални метаумения, в едно непрестанно търсене на все по-нови и по-добри методи за усъвършенстване на човешкия интелект. Всеотдайната и непоколебима вяра на Парнис в безкрайните възможности на „Строителя на стратегии“ го превърна в най-големия специалист в света по въпросите на творческото мислене, а създадената от него „Фондация за творческо обучение“ е най-уважаваната институция в тази област.

Животът е вашият шедьовър

„Нима няма известно удовлетворение — пише Айнщайн, — във факта, че природата е определила естествена граница за продължителността на човешкия живот и така, след приключването му, можем да гледаме на него като на завършено произведение на изкуството?“

Тези думи са особено впечатляващи именно защото са изречени от Айнщайн, тъй като, когато той умира, на седемдесет и пет годишна възраст, неговият най-забележителен труд остава недовършен. Така, според общоприетия начин на мислене, последните четирийсет години от живота му, които Айнщайн посвещава всеотдайно на изследвания и усилия да формулира своята „Обща теория на полето“, са отишли напразно. Защото когато този проблем бъде най-сетне решен, не той, а друг учен ще се къпе в лъчите на славата.

И все пак Айнщайн посреща смъртта със спокойно удовлетворение, защото всеки миг от търсенето на този вечно изплъзващ се Граал му е носил огромна наслада. Дали когато настъпи и нашият сетен час, ние също ще си припомним с удовлетворение годините, прекарани в състояние на прилив, през които всеки ден е бил за нас радостно доказване на собствените ни способности? Или изведнъж ще осъзнаем ужасяващата истина, че през по-голямата част от живота си сме се мятали нервно между тревогата и скуката?

Независимо дали сте на осемнайсет или на осемдесет години, точно сега е моментът да започнете да осъществявате голямата си мечта. Не се тревожете дали ще имате време да я постигнете. Ден след ден усвоявайте и усъвършенствайте необходимите умения. Наслаждавайте им се в пълна мяра. Мълчаливо, ненатрапчиво, бавно, но сигурно, мъничката разлика ще заработи във ваша полза. По този начин Силата ще бъде на ваша страна.

Петнайсета глава

Мем на гениалността

Кой би могъл да си представи Египет без пирамидите? Ако не съществуваха тези прочути архитектурни паметници, повечето хора изобщо не биха имали представа каква е била цивилизацията на древните египтяни и какви са били техните постижения. Светът на фараоните щеше да ни е толкова непознат, колкото и изгубеният древноиндийски град Мохенжо-Даро.

И все пак, идеята за строеж на пирамиди не е била нещо присъщо и неотменимо за душевността на древноегипетската култура. В действителност тези грандиозни и удивителни архитектурни паметници изобщо нямаше да съществуват, ако не е бил геният на един-единствен човек.

Първият гений в човешката история

Преди близо 5000 години фараоните на древен Египет били погребвани в така наречените „мастабас“ — квадратни постройки, издигнати от направени от кал тухли. Но ето че на един придворен архитект, на име Имхотеп, му хрумнала по-добра идея. Когато получил нареждане да построи кралска гробница за фараона Джозер, Имхотеп наредил 850 000 тона варовик в странна структура, извишаваща се на шейсет метра над пустинята. До този момент светът не бил виждал такова чудо. Това било не само първата пирамида в човешката история, но и изобщо първата висока постройка от камък.

Така Имхотеп оставил името си като първия гений на човечеството. И днес, 4700 години по-късно, завещаното от него наследство — продукт на оригиналната му творческа мисъл — е все още живо и неизменно се радва на огромна слава. От стъклената пирамида в двора на Лувъра, до така наречената Трансамериканска пирамида, която властва на хоризонта на Сан Франциско, съвременните архитекти продължават да пресъздават и да имитират шедьовъра на Имхотеп. В действителност всеки път, когато днешните строители полагат камък върху камък, те отдават почит на човека, който според единодушното мнение на археолозите, е изобретил и е сложил началото на каменната зидария в строителството.

Меми, а не гени

Айнщайн отбелязва веднъж, че „произходът на всички ценни неща — материални, духовни и нравствени, — които получаваме наготово от обществото, може да бъде проследен назад във времето, преминавайки през безброй поколения, до техните първоначални автори — конкретни индивиди, надарени с богата и оригинална творческа мисъл.“

Айнщайн има предвид хора като Имхотеп. Но какво именно прави тези специални личности толкова изобретателни? Защо един пещерен мъж си прави нож от кремък, докато събратята му ловуват с боздугани? Защо една пещерна жена засажда семена в почвата, докато посестримите й ровят земята за ядливи грудки и търсят плодове? Генетиците отдавна се опитват да открият предполагаемия „гениален ген“, който би могъл да обясни подобни необикновени прозрения. Но напоследък се натрупват все повече доказателства, че трябва да обърнем погледа си в друга посока. Изглежда че тайната на гениалността се крие не в гените, а в нашите меми — с термина „мем“, който всъщност е коренът на латинската дума memento (напомняне, спомен), се обозначават онези модели на мислене, поведенчески навици, умения и типове на емоционално отреагирване, насложени в умовете ни от хората и от обстоятелствата край нас.

Оцелява най-годният

Ако някоя лъвица открие гепард да ловува на нейната територия, тя обикновено се опитва да го убие. Нещо повече, ако попадне на леговище с малки гепардчета, лъвицата ги убива най-делово едно след друго, като притиска с огромната си муцуна главите им, докато се задушат. Когато майка им се върне от лов, намира леговището си пълно с мъртвите тела на своите малки гепардчета.

Както Хауърд Блуум отбелязва в своята книга „Принципът на Луцифер“, подобна безсърдечна жестокост е типична за света на дивата природа. Винаги и навсякъде даден набор от гени неизменно се опитва да надвие и да измести друг набор от гени. В действителност твърде често отделните същества приличат на лесно заменими пионки в битката за надмощие между конкуриращите се генотипни фондове.

Егоистичният ген

Според Блуум тази жестока житейска драма е стара като света и датира приблизително отпреди четири милиарда години. По онова време на Земята имало само някакво далечно подобие на живот — микроскопични гени, плуващи насам-натам в първичната тиня. За да си осигурят поне малко предимство в борбата за оцеляване, някои от тях се обединили в генни колонии, наречени ДНК (дерибонуклеинова киселина). Предизвикани от засилилата се конкурентна борба, други гени постъпили по същия начин. Така било поставено началото на жестоката надпревара, която продължава и до ден-днешен.

В стремежа си да откриват все по-ефективни начини да убиват, да изяждат, да паразитират и изобщо по всякакви други пътища да надвият съперниците си, отделните генни колонии (ДНК) еволюирали в течение на милиарди години в още по-сложни форми на животински и растителен живот. Според тази теория — Блуум я цитира от публикуваната в 1976 година книга на зоолога Ричард Доукинс „Егоистичният ген“ — ние, човешките същества, не сме нищо повече от най-модерното оръжие, създадено от нашата генна колония (ДНК), водена от нейния неизтощим и яростен стремеж да си осигури господство над света на природата.

Тайното оръжие

В някакъв момент от еволюцията една особено предприемчива и войнствена генна колония създала свое тайно оръжие — интелекта. Появата му на бойното поле придала съвършено ново измерение на генетичната надпревара за надмощие. Преди това другите видове оръжия — зъби, нокти, клюнове, рога, отровни жила — се разработвали и внедрявали много бавно, в течение на милиони години. Но ето че появата на тайното оръжие „Интелект“ позволило на цели генотипни фондове буквално за нула време (от гледна точка на темповете на еволюцията, разбира се) да променят коренно тактиките си за оцеляване.

Някои шимпанзета се научили да използват извити клончета, за да измъкват от дупките им термитите, с които се хранели. А подобно умение давало на съответната колония шимпанзета огромно предимство пред съседните колонии, чиито членове измирали от глад поради липса на термити. Никое шимпанзе не се ражда с такова умение за лов на термити. И веднъж усвоено, то не се унаследява от следващото поколение заедно с гените. Но пък чрез процес на обучение може да бъде предадено от ума на едно шимпанзе на друго и така буквално за една нощ да бъде овладяно от всички членове на колонията. Поради тази причина Доукинс би казал, че умението за лов на термити е мем.

Епидемия от идеи

Доукинс определя понятието „мем“ като набор от идеи, които могат да се възпроизвеждат подобно на вирус и да се разпространяват от един ум в друг. Тази аналогия с вирусната инфекция е много точна, тъй като е изчислено, че мемите се разпространяват сред дадена популация по начин, който математически наподобява епидемиологията на острите заразни заболявания.

През 1919 година нов щам на вируса на инфлуенцата успява да погуби над двайсет и един милиона души за по-малко от дванайсет месеца. Понякога разпространението на мемите е по-бавно, но затова пък е също толкова силно заразно. Както отбелязва Блуум, на мема на християнството са му били необходими само триста години, за да завладее Римската империя, а на мема на комунизма — по-малко от сто и трийсет, за да изскочи от страниците на „Капиталът“ и да зарази близо два милиона души по целия свят.

Безнравственият мем

Също като егоистичния ген, мемът притежава сляп, неразсъждаващ инстинкт да се възпроизвежда и разпространява на всяка цена. Мемите са безнравствени, те не правят разлика между понятията „добро“ и „зло“. Мемите на нацизма, на ислямизма, на манията по стила хула-хуп, на двойното счетоводство или, от друга страна, на проповядваните от Джеферсън принципи на живот, свобода и щастие — независимо какви са, всички меми са еднакво остро заразни, когато засегнат за пръв път човешкия ум. Те разпространяват еднакво ефективно както лошите, така и добрите идеи. Дали ще помагат, или ще вредят на човешкия род, зависи изцяло от това как ги прилагаме.

Принцип на Юрския парк

Днес генетиците вече притежават повечето от техническите умения, необходими за възкресяването на измрелите още в праисторически времена динозаври. Липсва им само точният им генетичен код. Стига да можеше по някакъв начин да открият цялата верига на динозавърската ДНК, понастоящем учените са теоретично подготвени да клонират динозавър, който би бил биологично напълно идентичен на своите предци, живели преди шейсет милиона години. Както и във филма на Стивън Спилбърг „Джурасик парк“ („Юрски парк“), клонираният динозавър ще има същите хранителни навици, същите ритуали за чифтосване, същите миграционни привички, а вероятно и същия нрав, като своите отдавна измрели роднини. А ако се клонира и някоя чаровна динозавърка, можем да сме сигурни, че нашият динозавър няма да се колебае, ами бързо-бързо ще спретне подходящ дом и двамата ще дадат на света ново поколение динозавърски бебета.

Сигурни сме, че точно така ще стане, защото самото съществуване на динозаврите хилядолетия наред доказва, че техният генетичен код е ефективен. Стига да успеем съвсем точно да го разшифроваме и възпроизведем до най-малка подробност, можем с увереност да очакваме, че неговите „рожби“ — динозаврите — и днес ще благоденстват и ще се размножават също тъй устремно, както и през Юрския период (ако, естествено, им осигурим и подобна на юрската околна среда).

Идеи от миналото

Отмрелите идеи също могат да бъдат възкресени успешно, като се възпроизведат вярно техните мемични кодове. Знаехме например, че староеврейският може да бъде възстановен, защото векове наред той е съществувал като жив, тоест говорим в ежедневието език. Когато през четирийсетте години неговите меми бяха възродени като официален език на съвременен Израел, той много бързо „прихвана“ и оживя, въпреки че от 2500 години бе на практика мъртъв.

От друга страна, опитите да се наложи есперанто се провалиха безславно. Той бе изкуствено създаден от група утописти, които се надяваха да обединят света посредством един общ за всички народи език. За разлика от гените на кралския тиранозавър (Tyrannosaurus Rex), мемите на есперанто не са били затвърдени в хилядолетната яростна борба за оцеляване. Той бе „мъртвороден“, поради което и не успя да „оживее“ в реалния свят.

Геният поражда други гении

С пълна увереност можем да кажем, че съществува мем на гениалността, който винаги може да бъде възпроизведен, тъй като съществуват необорими доказателства, че през изминалите хилядолетия многократно е „заразявал“ човешката цивилизация. Историците отдавна са забелязали, че един гений никога не се появява сам. Периодично гениалността сякаш е заливала цялото човечество като огромна вълна от свръхпостижения и историческите книги отбелязват тези периоди с показателни имена като Златен век или Ренесанс.

След смъртта на Имхотеп древните египтяни не се връщат отново към примитивните си строителни навици. Заразени с мема на новия тип строеж, следващите фараони посвещават цялото си богатство и власт, за да издигат все по-големи и по-хубави пирамиди — процес, който достига своята кулминация с Великата пирамида на Куфу, гигантска постройка с височина 150 метра, за чието построяване са използвани шест и половина милиона тона варовик. И петте най-големи и най-прочути пирамиди в Египет са построени в един период от сто години след смъртта на Имхотеп.

В пети век преди Христа един-единствен древногръцки град държава — Атина, дава на света философските учения на Платон и Сократ, скулптурите на Фидий, типа държавно управление на Перикъл, пиесите на Софокъл и Еврипид, науката на Аристотел — и всичко това само в рамките на един живот. Две хиляди години по-късно друг град държава — Флоренция, изживява Ренесанс, сред чиито титани на творческата мисъл са такива гении като Микеланджело, Леонардо да Винчи, Ботичели, Мирандола и Фра Филипо Липи.

Проект Ренесанс

Ефективността на принципа на Юрския парк ни вдъхва увереност, че и ние също можем да изживеем наш Златен век. Единственото задължително условие е да започнем с правилния мемичен код. За разлика от есперанто, мемът на гениалността има дълъг и блестящ исторически живот. През хилядолетията той е заразявал човечеството многократно и е повече от сигурно, че пак ще се прояви.

Посредством „Проект Ренесанс“ — обхващаща цяла Америка мрежа от ентусиасти на ускореното обучение — аз от няколко години заливам обществото с моя „щам“ на мема на гениалността, като използвам всеки познат метод за „заразяване“ — книги, аудио- и видеозаписи, семинари, сказки и добрия стар подход „от човек на човек“. Надявам се, че в най-скоро време „заразата с гениалност“ ще достигне критична маса и ще станем свидетели на дълбоки промени в обществото.

Структурата на мема на гениалността е представена на Фигура 15.1. Четири от нейните съставки вече познавате от предишните глави. Както видяхме, „Граници“ и „Оригинален наблюдател“ могат да бъдат постигнати чрез ежедневно практикуване на отприщването на образния поток и свързаните с него техники. Най-подходящата за вас „Автотелична дисциплина“ — ведно с породените от нея умения за „силен ляв ум“ — можете да постигнете най-успешно посредством „Строител на стратегии“.

Следователно, остава ни да обсъдим „Първичен нагон“ и „Благороден дух“ — две понятия, които на пръв поглед изглеждат коренно противоположни и несъвместими. В действителност обаче, те са двете страни на една монета.

Първичен нагон

Малко са историческите личности толкова благородни, колкото е бил Абрахам Линкълн. При все това, неговият нагон за гонене и постигане на успех бил толкова силен, че съвременниците му често го възприемали като човек безцеремонен и който не се съобразява с никой друг. Неговият дългогодишен партньор в адвокатската работа, Уилям Херндън, отбелязва леко хапливо, че амбициозният Линкълн е като „малък мотор във вечно движение“ и че „винаги всичко пресмята и планира предварително“.

Зигмунд Фройд би обяснил този нагон на Линкълн с мощно, но потиснато в подсъзнанието либидо. Фройд бил убеден, че човешките същества притежават уникалната дарба да превръщат своето сексуално желание в също толкова мощен и нетърпящ отлагане стремеж да издигат небостъргачи, да пишат книги, да печелят граждански войни и да плават по неизследвани океани.

Специалистът по мотивация Наполеон Хил е съгласен с подобно виждане. „Сексуалната енергия е творческата енергия на всички гении — пише той в 1937 година. — Никога не е имало, нито някога ще има велик лидер, строител или творец, при който да липсва мощната подклаждаща сила на сексуалния нагон.“

Хил слага Линкълн наравно с Уилям Шекспир, Джордж Вашингтон и куп други „светила на човечеството“, за които е убеден, че „силно сексуалната“ им природа е предопределила техните успехи. Но това съвсем не означава, че са били женкари. Тъкмо напротив. Според Хил физическият секс обикновено размива творческия „нагон“ на човека. Той смята, че навикът и желанието на мнозина мъже „да си поживеят на младини“ са до голяма степен причина за неуспеха им да се изявят преди да прехвърлят четирийсетте. Хил твърди, че великите гении на човечеството са се проявили като такива именно защото не са удовлетворявали сексуалния си нагон изцяло и само посредством физическа близост, а са го превръщали в по-плодотворни амбиции.

Лакомия и постене

Естествено, сексуалният нагон не е единственият първичен стимулатор, под чието въздействие попада умът. Животните в природата са подвластни и на също толкова мощния глад за храна.

Отдавна съм забелязал, че сред моите приятели, членовете на MENSA, необичайно често се срещат различните смущения в режима на хранене — примерно наднормено тегло, булимия и анорексия. Вероятно това е показател, че съществува някаква взаимовръзка между апетита и интелигентността. Векове наред светците и мистиците са търсили да постигнат духовно пречистване и просветление чрез постенето. Дали по някакъв начин — както е при „подсъзнателния сексуален нагон“ на Фройд и „преобразуването на сексуалния нагон“ на Хил — постите не служат за пренасочване на първичния нагон на глада към удовлетворяване на по-висши нужди и постигане на по-извисени цели?

В действителност съвременната наука за мозъка предполага, че това е точно така. Редица експерименти в тази област показват, че много форми на възбуда — включително гладът — спомагат за енергийното зареждане на човешкия мозък, което му е необходимо, за да може да мисли оригинално и творчески. В периоди, когато дивечът намалявал, нашите пещерни предци е трябвало да откриват необичайни нови източници на храна. Онези от тях, които не са съумявали да проявят повече ум в тази насока, обикновено измирали от глад. И следователно просто не са имали достатъчно време, за да оставят потомство и така именно те да станат наши прадеди, предавайки ни своите характеристики! Тоест, с всяко следващо поколение еволюцията е подсилвала и укрепвала способността ни да постигаме временни изблици на висок коефициент на интелигентност.

Зареждане с възбуда

В Пета глава описахме експеримента, чрез който Уолтър Фриймън и Кристин Скарда измерват хаотичните „мозъчни бури“, развихрящи се в главите на зайци при долавянето на позната миризма.

Двамата изследователи откриват, че за да може да избухне такава вълна от възприятия, мозъчните клетки на зайците трябва първо да бъдат заредени енергийно посредством физическа възбуда — сексуално желание, глад, жажда или дори заплаха. Подобна възбуда увеличава енергийния пренос — мярка за мозъчния електричен потенциал — между невроните и така мозъкът на заека става хипервъзприемчив. Изглежда че при хората действа същият механизъм и подобен тип възбуда увеличава сетивната възприемчивост, а залялата мозъка вълна от остри възприятия допринася за появата на оригинални образи и мисли.

Прояви на интелигентност

Когато се чувстваме застрашени, сърдечният ни ритъм се ускорява и започваме да дишаме учестено. По-късно, когато опасността отмине, функциите на организма ни се връщат към нормалния си ритъм. Д-р Луиш Мачаду — пионер на ускореното обучение и професор по модерни езици в Държавния университет в Рио де Жанейро — е убеден, че оригиналното мислене следва същия модел.

„Хората не са непрекъснато интелигентни — казва Мачаду. — Те проявяват интелигентност, когато неврологичната дейност на жлезите им е активирана, за да посрещне специфични нужди.“

Както отбелязахме в Тринайсета глава, човешкият мозък откликва на десетминутно слушане на „Соната за две пиана в сол мажор“ от Моцарт, като незабавно става „по-умен“ и увеличава с осемдесет пункта своя коефициент на интелигентност, а около петнайсетина минути след спирането на музиката се връща към нормалното си състояние. Тази временна „проява на интелигентност“ вероятно е отражение на „приливите на интелект по спешност“, за които Мачаду е убеден, че са били заложени, един вид „програмирани“, в примитивния човешки мозък, още докато предците ни са живели сред дивата природа.

Лимбичната система

Според д-р Мачаду проявите на интелигентност се „отключват“ от лимбичната система — мозъчни структури, разположени под кортекса (мозъчната кора), в по-дълбоката и по-примитивна област на средния мозък (виж Фигура 15.2). Учените смятат, че лимбичната система управлява емоциите, а също и такива първични нагони като агресивността, глада, жаждата, секса и родителския инстинкт.

Освен това лимбичната система действа и като високоскоростен процесор на сетивните възприятия. Тя сортира и анализира всички данни, постъпили от външния свят посредством петте ни сетива, разпраща резултатите към съответните области и центрове на мозъчната кора, а после събира за допълнително анализиране дошлите оттам ответни отговори. Посредством тази високоскоростна примка на обратна връзка, повтаряна безброй пъти за части от секундата, лимбичният ни мозък оформя сложния образен модел (gestalt) на заобикалящия ни свят.

Във всеки един миг от тази отново и отново повтаряща се последователност на аналитични операции, лимбичната система може да попадне на някой необичаен gestalt, в резултат на което незабавно да предприеме спешни мерки за отреагирване. Може изведнъж да „включи“, че тези толкова приятни за окото черно-оранжеви шарки сред клоните на дървото са всъщност готов за атака гладен тигър. В подобни мигове лимбичната система веднага действа, без да губи ни частица от секундата, за да се консултира с мозъчния кортекс. И ето ни готови за отбрана, далеч преди да сме възприели със съзнанието си наличието на опасност.

В Първа глава отбелязахме, че съзнателният ни ум е в състояние да възприема и обработва само 126 бита информация в секунда и само 40 бита в секунда човешка реч, докато чрез сетивата в мозъка ни постъпват 10 милиона бита информация в секунда. Всички тези данни отиват в подсъзнанието, където биват сортирани, анализирани, разпределени и откъдето — в случай на спешна необходимост — получаваме почти на секундата команда за съответно отреагирване, като при това лимбичната система работи приблизително 80 000 пъти по-бързо, отколкото съзнателният мозъчен кортекс. Именно това свръхскоростно обработване на постъпващите от външния свят данни позволява на кенгуровия плъх да се скрие със скок в храсталака, частица от секундата преди устремно летящият към него орел да го сграбчи.

Мачаду предполага, че всъщност основната функция на лимбичната система е това, което той нарича S.A.P.E. — португалски акроним за „система за самосъхранение и съхранение на видовете“ (Sistema de Auto-Preservacаo е Preservacao da Especie). Гладът, жаждата, хищниците и намаляването на раждаемостта били заплаха за оцеляването — както личното, така и на цели видове. Изправени пред такива предизвикателства, животните в природата развиват остър инстинкт за оцеляване и така постепенно постигат възможно най-голяма сила, издържливост и изобретателност.

В ролята си на ангел пазител, лимбичната система прибягва до всякакви средства, които биха подсигурили оцеляването. Според Мачаду нашият рационален интелект, намиращ се в мозъчната кора, е само една от многото дублиращи системи за спешни случаи, която лимбичният ни ум може да използва, но може и да прескочи — според нуждите на момента.

И така, когато някое прегладняло шимпанзе се озове пред дупка със сочни, но недостижими термити, неговият лимбичен ум може да го изненада с неочаквана „проява на интелигентност“, за да му помогне да стигне до храната си. Но ако някой леопард го нападне изневиделица, лимбичният ум на шимпанзето ще „включи“ много по-първичните рефлекси на „бий се или бягай“, които изобщо не изискват никаква интелигентност.

Благороден дух

Човешките същества са склонни да смятат първичните инстинкти и нагони по начало за по-коварни и по-жестоки, отколкото са „по-висшите“ ни способности за разумна преценка, за състрадание и саможертва. В действителност обаче, и тези наши по-висши способности също са подчинени на S.A.P.E., тоест на системата за самосъхранение и съхранение на видовете.

Айнщайн отбелязва веднъж, че нравствеността допринася за оцеляването на видовете, като посочва за пример добродетелта да се говори истината. „Лъженето разрушава доверието по отношение на твърденията не само на лъжеца, но и на всички останали — пише той. — А без доверие е невъзможно, или поне става много трудно, да бъде постигнато сътрудничество между хората в човешкото общество. Но пък такова сътрудничество е жизнено необходимо, за да бъде човешкият живот изобщо възможен и поносим“.

В името на съхраняването на вида много от живите същества с готовност жертват собствения си живот. Пъстървата самоотвержено плува срещу течението на реката, за да хвърли хайвера си при изворите й и така отправя смело предизвикателство към гладните бързолапи мечки, само за да умре от изтощение малко след чифтосването. За да защитят малките си пиленца, майките птички дръзко се хвърлят да кълват промъкващи се към гнездото хищници, многократно по-големи от тях самите. Пчелите работнички жилят, за да защитят кошера си, въпреки че когато се откъсне от тялото им, жилото изтръгва вътрешностите им и те умират.

Великодушието, състраданието, предаността към дълга, саможертвата и безкористната любов са познати и на животинския свят. И никак не е случайно това, че всички тези изтънчени емоции се пораждат във все същата лимбична система, която ни подтиква да се храним, да се съвкупляваме и при необходимост — да убиваме. Човешкият инстинкт за групово оцеляване е могъща сила, която ни кара да гледаме отвъд тесния си личен интерес.

Поглед в перспектива

„Във всички епохи — е казал Уилям Джеймс, — се е смятало, че онзи човек, чиято решимост е била насочена към постигане на най-далечни цели, е притежавал най-висока интелигентност.“

Наистина далечни са били целите на праисторическата риба, която е дръзнала да излезе от удобната си водна стихия на твърдата земя и така е станала земноводно животно. Далечни са били целите и на първата протоптица, която е разперила полуоформените си криле и се е хвърлила от върха на някоя пропаст по течението на вятъра. Откакто свят светува, гениите — хора, пък и всички други същества — са били авангард на еволюцията, гледали са в перспектива и са постъпвали по един или друг начин не водени от лични цели и интереси, а от подсъзнателния си лимбичен стремеж да допринесат за напредъка на вида.

Човекът еволюира

Чарлз Дарвин бил убеден, че видовете еволюират единствено посредством „естествения подбор“ — тоест, чрез оцеляването на най-годния. Но днес повечето генетици признават, че за еволюцията допринасят и ред други сили и фактори. В съвременното общество напредналата медицина и развитата система за социални грижи закрилят повечето хора от мрачните последици на естествения подбор. И въпреки това еволюцията продължава неотклонно.

Днес например вече се раждат все повече и повече хора без трети кътник, особено сред ескимосите и европейците. Раждат се все повече хора с три корена на първия кътник, а не с обичайните два. Подобни странни промени привидно не оказват влияние върху въпроса кой ще живее и кой ще умре, но постепенно се натрупват, развиват се бавно и неотклонно, сякаш следвайки някакъв заложен в човешкия вид генетичен часовник.

Неограничен потенциал

Когато през деветнайсети век се полага началото на модерните състезания по лека атлетика, всички били убедени, че за което и да било човешко същество е физически невъзможно да пробяга километър и половина за четири минути. Десетилетие след десетилетие, най-добрите бегачи на света непрекъснато се опитвали и все не успявали да достигнат този крайъгълен камък на бягането по писта. Но ето че на 6 май 1954 година Роджър Банистър удивил света, като пробягал прословутия километър и половина за 3 минути и 59,4 секунди. От този момент насетне четирите минути се превърнали в рутинна практика.

Подобен феномен има и в сферата на интелекта. Столетия наред великите шахматисти на света проверявали и доказвали умствените си способности на гросмайстори, като играели със завързани очи. Дълго време се смятало, че „сляпа“ игра на три дъски едновременно бележи границата на човешките възможности. Но през 1933 година Александър Алехин успешно демонстрира „сляпа“ игра на трийсет и две дъски едновременно. Следващите гросмайстори оставят Алехин далеч зад себе си. Когато през 1960 година Колтановски поставя ненадминатия и до ден-днешен рекорд, като играе „сляпо“ на петдесет и шест дъски едновременно, той печели петдесет от партиите, а останалите завършва реми.

Мемична еволюция

Всички тези постижения са възможни благодарение на мемите. Единствено мемът на атлетичния хъс може да подтикне бегача години наред да превъзмогва себе си и да тренира усилено, за да мине бариерата на четириминутния километър и половина. Единствено мемът на шаха може да предостави някому основателна причина или да му вдъхне желание да изпробва възможностите на паметта си, като играе „сляпо“ на петдесет и шест дъски едновременно. Но ето че веднъж щом някой преодолее общоприетия крайъгълен камък на една или друга способност или умение, съответният мем се разпространява светкавично и всяко следващо поколение вече изпълнява същата задача с много по-голяма лекота.

През трийсетте години нацистките генетици са си представяли, че единственият начин за подобряване на човешката порода е посредством селекция на ражданията — предположение, неминуемо и трагично водещо до безжалостно убиване на всеки, който притежава „лоши“ или нежелани гени.

В действителност от над десет милиона години раждаемостта вече не е ефективен двигател за човешката еволюция. Откакто се е развила мозъчната кора с нейната уникална способност да поражда и да предава идеи, мемите, а не гените, са осигурявали най-мощния подтик към промяна.

Умни лекарства

Разбира се, много от обещаващите методи за повишаване на интелигентността са физиологични, а не мемични. Използваните при тях техники подобряват основната носеща матрица (или ако оприличим човешкия мозък на компютър — хардуер), върху която се зареждат специфичните мемични допълнения (софтуер). Имам предвид по-специално интригуващите съвременни изследвания в областта на така наречените „умни лекарства“ — витамини, билки, аминокиселини и различни химически съставки, за които някои учени твърдят, че са в състояние да подобрят паметта и да повишат интелигентността.

Но стимулиран от подходящи меми човешкият организъм е в състояние да отделя изграждащи интелекта неврохимикали, и без да се прибягва до „умни лекарства“. Посредством подобна самозареждаща се примка на обратна връзка, мозъкът насочва собствената си еволюция. И все пак, няма нищо лошо в това от време на време да подтикваме еволюцията да поускори малко своя ход — именно такова е предназначението на „умните лекарства“.

Поради ограничения обем на тази книга, избрах да ви запозная само с онези методи и техники, които съм практикувал от дълги години и познавам много добре — мемичните, Но бих посъветвал читателите да потърсят информация за „умните лекарства“. Тяхното проучване и научните експерименти по отношение на въздействието им върху мозъка са най-новият клон в областта на ускореното обучение и първоначалните резултати от изследванията са доста внушителни.

Сами изберете вашите меми

В една анонимна статия, подписана с псевдонима Кийт Хенсън и публикувана в списание „Хаул ърт ривю“, авторът за пръв път използва изкования от него термин „мемоиди“, за да опише хората, които са дотолкова обсебени от даден мем, че изцяло губят способността си да разсъждават трезво. Религиозните и политическите фанатици от всякакъв тип попадат като цяло в тази категория. Същностната слабост на мемоида е, че такъв човек напълно загубва способност, да подбира собствените си меми. И тогава мемите го обсебват и го карат да постъпва по тяхната воля.

Не се превръщайте в мемоиди. Подбирайте критично собствените си меми, и отхвърляйте онези, които излизат извън контрол, защото само така ще можете да усъвършенствате съзнанието и интелекта си. Историята предлага достатъчно много примери за това как умелият подбор на меми допринася съществено за човешката еволюция.

В Ренесансова Европа например властите в някои италиански градове оказали огромна услуга на своите потомци, като наредили да се премине от използваните дотогава римски цифри към новата за онова време арабска цифрова система. Преди това човек наистина е трябвало да бъде гений, за да извърши и най-простите аритметични изчисления. Опитайте да умножите 24 по 37. Повечето хора днес се научават да го правят още в трети клас. Но ако вземете да умножавате XXIV по XXXVII — е, това вече е истинско предизвикателство, по силите само на гениален ум. Възприемането на мема на арабските цифри ускорило неимоверно много развоя на човешката мисъл в голяма част от света.

Активирайте вашия мем на гениалността

Ако сте прочели внимателно тази книга, вече разполагате с основния код на мема на гениалността, както и със средствата, необходими за активирането му. Можете да използвате този мем, за да възродите в собствения си ум ренесансовата мисловна нагласа, присъща на всички гении — Имхотеп, Сократ, Леонардо да Винчи…

В основата на процеса за активиране мема на гениалността е ежедневното практикуване на отприщването на образния поток. Веднъж щом отворите съзнанието си за посланията, прииждащи откъм десния ум и лимбичната система, останалите съставки на мема на гениалността ще си дойдат на мястото съвсем естествено. Собствените ви възприятия ще ви насочват, като на всеки етап ще ви казват каква да бъде следващата ви стъпка.

Описвайте на глас!

Не съм в състояние да преброя колко пъти през годините читатели на предишните ми книги са се обръщали към мен с оплакването: „Опитах да си отприщя образния поток, но явно при мен нищо не става“.

В подобни случаи винаги питам: „Описвахте ли образите на глас, пред партньор или касетофон?“.

И неизменно се сблъсквах с учудено изражение. „Не — признаваше човекът. — Мислех си, че е достатъчно да си го правя наум.“

Внимателният читател ще си спомни, че в Трета глава споменах за това мълчаливо отприщване на образния поток като техника, предназначена „специално за страдащи от безсъние“. Подобен подход ще ви отправи успешно в дълбокото Тета-състояние, известно повече под името сън.

Нито един елемент от отприщването на образния поток не е толкова често пренебрегван, колкото описването на глас пред партньор или касетофон. А именно това има същностно важно значение за успеха на метода. Някои читатели вероятно ще възразят, че вече са постигнали добри резултати посредством мълчаливото отприщване на образния поток. Но нека знаят, че ако следват прецизно всички указания, ползата от прилагането на този метод и неговите благотворни ефекти върху интелекта им ще са много повече.

Поемете водещата роля

Също както човешкият мозък използва хаоса и сътресенията, за да постигне по-висша и по-пълноценна изява, така и обществото се нуждае от време на време от някое и друго сътресение, за да се отърси от самодоволството си и да премине към по-високо ниво на развитие. Оставени сами на себе си, институциите са склонни да се вкоченясват. В името на ефикасността нашите училища и служби ни вкарват в потискащи и тъжни, тесни за духа заграждения, скучно подредени в прилежни редички. Вероятно именно поради това е необходим кураж и малко повечко жертвоготовност, за да поеме човек по пътя на собствения си гений. Учителите, началниците и обществените лидери невинаги ще посрещат с одобрение и признателност опитите ви да разчупите жестоките ограничителни рамки и да излезете на свобода, протягайки ръце към небето.

Но човешките същества не са предопределени да живеят в заграждения. Нашето призвание е да израстваме високи и могъщи като секвоята. Вслушвайте се внимателно в извиращите от подсъзнанието ви послания. Следвайте благородните подтици на лимбичния си ум. И много по-скоро, отколкото изобщо можете да си представите, ще заемете своето водещо място в авангарда на еволюцията, където ще откриете най-дълбокото и най-трайно удовлетворение, което този наш човешки живот изобщо може да предложи.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6881

$source: http://www.novaset.net

Издание:

Уин Уенджър, Ричард По. Факторът Айнщайн

ИК „Сиела“, София, 2001

ISBN: 954-649-365-1

1

В превод „Суперобучение“. Метод за скоростно усвояване на информация, при който, най-общо казано, се заобикаля левия ум и директно се „зарежда“ десния. Разработен е въз основа на удивителните открития на Георги Лозанов в областта на сугестологията. За съжаление, тогавашният режим у нас не можа да защити работата на този наш забележителен учен. Само след няколко години невероятно успешна дейност, привлякла вниманието на световната научна общественост, ръководеният от Лозанов Институт по сугестология вече съществуваше само проформа, а откритият и разработен от него метод за езиково обучение бе патентован и разпространен от западни учени. Малко повече подробности за същината на метода ще научите от раздела „Откритието на Лозанов“ в Тринайсета глава — Б. прев.

2

Припомнете си характерните за българския фолклор кукерски игри — и до ден-днешен жив спомен за тези традиционни древни ритуали. При кукерските игри участниците надяват на главите си причудливи стилизирани маски на животни — реални и фантастични същества — обикалят по къщите, баят за здраве и плодородие, вещаят бъдещето и прогонват злите духове. Любопитно е да се отбележи, че в цивилизования свят това е единствената по рода си все още жива фолклорна традиция. И нека споменем, че древните българи са били прочути „вещари“, тоест хора знаещи и владеещи тайните на битието, като племенното им име „болгар“ е било дори синоним на „мъдрец“. — Б. прев.

3

Въпреки че тази съпоставка не е валидна за българския, както и за много други езици, ролята на учителя във всички древни култури е била именно такава. В българския език би могла да се потърси известна аналогия с тази любопитна теза на автора, като се вгледаме в корена на думата „образование“ — „образ“, тоест извличане на вътрешния образ на ученика — Б. прев.

4

Бит — най-малката единица за информация; байт — единица за информация, обикновено равна на 8 бита; микрочип — силициев чип за запис на информация — Б. прев.

5

Кинестетика — наука за „движенията“ на чувствата — Б. прев.

Content

Уин Уенджър, Ричард По
Факторът Айнщайн

Въведение

Първа глава

Гений ли сте?

Геният вътре в нас

Какво е имал Айнщайн, което ние нямаме?

Теорията на Айнщайн за гениалността

Методът на Айнщайн

Похватът на гения

По-умни сте, отколкото си мислите!

Втора глава

Сънища безкрай

Проблемът със сънищата

Сънища наяве

Странната злочестина

Трикът на Шерешевиески

Чиракът на магьосника

Феноменът със запомнянето на сънищата

Подсилвате ли нещо — получавате повече от него

Как да отприщите образния си поток

Експериментът на Райнърт

Механизъм за парализа

Мостове между полюсите

Равновесие в мозъка

И така — да започнем

Трета глава

Отприщване на образния поток

Подсилете неврологичния контакт

Самозареждане

Подобрете уменията си да описвате

Направете го!

Говорете само в сегашно време

Въпрос на чувство

Принцип на описанието

Поток на съзнанието

Типичен образен поток

Ами ако пак нищо не става?

Подсилете неврологичния контакт с образния си поток

Принцип на Да Винчи

Ефект на Уитман-Блейк

Четвърта глава

Разширяване на обратната връзка

Неудържим стремеж към записване

Една древна тайна

Принцип на физическия контакт

Кръговрат на изявата

Как Стивън Хоукинг надлъгва смъртта цели 30 години

Техника „Преносима банка за памет“

Ефект на драшта

Принцип на Хайзенберг

Лоша обратна връзка

Заседналият камион

Бъдете оригинални наблюдатели

Преодолейте лошата обратна връзка

Схема на Жан Пиаже

Предупреждение!

Отприщването на образния поток не е хипнотично

Предупреждение относно терапевтите

Техника „Подобрение на познавателната структура“

Начин за прилагане на „Незабавно преиграване“

Пета глава

Ефектът „Изненада!“

„Я, какво беше това?!“

Заглушете Заглушителя

Осигурете пространство „Изненада!“

Не отлагайте редактирането — изключете го напълно!

Промяна на перспективата

Силата на хаоса

Фазова взаимовръзка

Ако нещо не ни се струва точно, значи е правилно

Една типична „Изненада!“

Техники за предизвикване на ефект „Изненада!“

Отворете по-широко вратата

Шеста глава

Тълкуване на образите

Трите клопки на тълкуването

Осем стъпки за ясно тълкуване

Разшифроване в дълбочина

Яхнете дракона

Нарушете правилата

Принцип на приоритета

Ами ако образният поток отказва да отговори?

Техника за изясняване на отговора

Разпит на конкретен образ

В търсене на словесен отговор

Техника „Аналитик шегобиец“

Рефлекс за изясняване

Бъдете като Язон

Благородно занимание

Седма глава

Могъщата сила на въпросите

Скритият въпрос

Активен скептицизъм

Телепатия ли?

Всичко едновременно

Чисти идеи

Призрачни връзка

Моделът „Аквариум“

Скритият ред

Псифеноменът

Теория на супервръзката

Алтернативни обяснения за ефекта от скрития въпрос

Ефект „Висш съветник на ума“

Метод „Скрити въпроси“

Техника „Въпрос сандвич“

Игра на оракул

Преносима банка за въпроси

Предизвикателен скрит въпрос

Покажете псимускули

Осма глава

Мислене по модел

Експериментът в Арлингтън

Ефектът на Райков

Умове в ума

Принцип на ума майстор

Ум — общество

Метод „Мислене по модел“

Вие сте геният!

Паралелни светове

„Глава назаем“ за незабавни отговори

Безкрайно приключение

Девета глава

Тотално запомняне

Бариерата на паметта

Метаумения

Ускореното обучение — средство за конкурентоспособност

Фоточетене

Техника „Фоточетене“

Развийте фотоусет

Състояние „цялостен ум“

Упражнявайте се, докато повярвате

Изостряне на паметта

Десета глава

Ефектът „Сократ“

Методът на Сократ

Отказът от истинското образование

Свободни записки

Ученето е творчески акт

Принцип на артикулирането

Техника „Импрозапис“

Могъщата сила на себеизразяването

Единайсета глава

Кислородният фактор

Силата на пневмата

Ролята на кислорода за мозъчната дейност

Насищане на мозъка с кислород

Дишане и внимание

Дишането — ритъм на живота

Дванайсета глава

Групов образен поток

Далечна гръмотевица

Споделете виденията си

Метод за групова работа

Принцип на груповия ум

Вие сте авангардът

Тринайсета глава

Прозорецът на детството

Прозорец на възможността

Процесът на уплътняване

Контролирана свобода

Методът на Монтесори

Научете детето си да отприщва своя образен поток

Музикално прехвърляне на мостове

Моцарт повишава коефициента на интелигентност

Стимулиране преди раждането

Стимулиране на бебето

Стимулиране в ранно детство

Вдъхвайте увереност

Четиринайсета глава

Използвайте Силата

Чувство за правилност

В началото бе Словото

Двукракият ум

Четене, писане и смятане

Състояние на прилив

Мъничката разлика

Автотелична дейност

Метастратегия

Животът е вашият шедьовър

Петнайсета глава

Мем на гениалността

Първият гений в човешката история

Меми, а не гени

Оцелява най-годният

Епидемия от идеи

Принцип на Юрския парк

Проект Ренесанс

Първичен нагон

Благороден дух

Поглед в перспектива

Човекът еволюира

Умни лекарства

Сами изберете вашите меми

Активирайте вашия мем на гениалността

Описвайте на глас!

Поемете водещата роля

Информация за текста

1