Ромен Гари

Сияние на жена

I

Тъкмо слизах от таксито — докато отварях вратата, я блъснах — пакети, хлябът, яйцата и млякото се пръснаха по тротоара, и тъй се срещнахме под отегчено ръмящия дъждец.

Трябва да беше около моя възраст, плюс-минус няколко години. Лице, сякаш чакало косите да побелеят, за да спази обещанието, загатнато някога от младостта и приятните черти. Изглеждаше задъхана, сякаш бе тичала и се бе страхувала да не пристигне твърде късно. Не вярвам в предчувствията, но отдавна вече съм изгубил вяра в своето неверие. Разните му там „не вярвам вече“ също са някакъв вид убеденост, а няма нищо по-измамно.

Опитах се да събера остатъците от продуктите в краката си и за малко да падна. Сигурно съм приличал на палячо.

— Оставете…

— Съжалявам, съжалявам… Извинете ме…

Тя се смееше. Около очите й се изсичаха бръчки, а годините кацаха и заемаха местата си.

— Строшеното наистина не е много. Може къде-къде по-добре…

Тя вече се извръщаше, а аз се боях от най-лошото: че ще се пропуснем заради „добрия тон“, съблюдаването на условностите и правилната употреба на света.

Спаси ни шофьорът на таксито. Той се наведе към мен с лека усмивка на устните:

— Извинете, господине, улица „Бургон“, ако обичате…

— Но… ние сме на нея.

— А да знаете едно магазинче за цигари на ъгъла с улица „Варен“?

— Ей го.

— А какво чакате тогава, за да ми платите?

Разрових джобовете си. Нямах франкове. Всичко бях обменил на летището, а когато се опитах да мина с долари, бях уведомен, че „тука е Франция“. Не знаех какво да правя, и тя ми се притече на помощ, една жена с разчорлени побелели коси, облечена в широк сив шлифер, която плати таксито и се обърна към мен не толкова със загриженост, колкото с ирония:

— Май не върви, а?…

А пък аз си мислех, че погледнат отстрани, не се набивам много на очи. Не носех униформата си на бордови командир, но в очите на пътниците и екипажа винаги бях смогвал да запазя спокойния вид на сърцат човек, свикнал да се връща отдалеч. Бях добре сложен, както се казва: силни рамене и уверен поглед. С всяка изминала минута оставаше все по-малко от мен, но днес съществуват спукани гуми, които могат да издържат хиляди километри.

— Така е, госпожо, това е един от онези мигове, в които човек прибягва до свещеник, по възможност непознат — рекох.

Не бях успял да я развеселя. Очите ми просеха и тя сигурно го усещаше. Никога досега не бях изпадал в такава нужда. Когато по-късно попитах Лидия какво е помислила в тези няколко първи мига, тя се измъкна: „Мислех си, че съм заела сто франка на един напълно пиян тип и че повече никога няма да ги видя“. Истината е, че животът ни бе захвърлил в канавката, и единия, и другия, а това винаги се нарича среща.

— Вижте, искам да ви ги върна…

— Това наистина е без значение.

— Ще ви напиша чек, ако позволите…

Връщах се от „Роаси“. Бяха ме закарали на летището в ранния следобед, за да хвана самолета за Каракас, както се бяхме уговорили. Бях седнал в едно ъгълче с шапка над очите и лице към стената, стоях там и слушах съобщенията за заминаващите самолети. След седемнайсет години в „Ер Франс“, повечето от екипажите ме познаваха и исках да избегна срещи и приятелски въпроси. „Какви ги вършиш тук, и то като пътник? Хайде де, шест месеца отпуска. Май попрекали, а? Ами Яник? И откога пък си вземаш отпуска без нея?“ Бях толкова объркан, че всички решения веднага се превръщаха в напълно противоположни на себе си действия. Чух повикването за Каракас, пресякох залата, взех такси и дадох нашия адрес на улица „Варен“. Усетих се точно навреме и помолих шофьора да ме остави пред магазинчето за цигари на ъгъла. Прекалено близо беше, живеехме в този квартал от години и някой би могъл да ме разпознае. „В колко часа я оставихте? — В три следобед. Заминавах за Южна Америка и самолетът ми… — Видели са ви на улица «Варен» в пет и двайсет. — Да, върнах се. — И не сте се прибрал вкъщи? Все пак сте бил на две крачки. — Не, спрях се точно навреме. Всъщност, бяхме се разбрали… — Какво? — Нямам в какво да се упреквам. Нямаше какво друго да се направи. — В такива случаи, господине, човек няма низостта да остане жив. Елегантно избира да си пусне един куршум в главата.“ Винаги бях злоупотребявал с иронията в отношенията си със самия мен. Но ако се налагаше да изкарам още години наред, трябваше да свикна с този разпит. Той нямаше никога да престане. А всъщност единственото, в което можех да се укоря, е, че не хванах самолета. Не бях убиец, който се връща на местопрестъплението, самото това място е доста стар престъпник, още откак се върти около слънцето.

Стояхме прави под дъжда, сред разпилените продукти.

— Май вече не можем да се разделим — й казах аз.

Тя се засмя и по лицето й се появиха още повече успокоителни бръчици.

Кафето се наричаше „При Арис“. На бара стоеше много елегантен мъж с пуловер от камилска вълна и борсалино, който държеше на каишка сив кралски пудел, подстриган като градина на Льо Нотр. По една от онези случайности, за които никога не е сигурно, че са такива и дали пък не са задявка и предупреждение, един младеж, който на всичкото отгоре бе отишъл там с парите си, слушаше някаква пиянска песен на джубокса.

— Може би е по-добре хората да си говорят, защото в противен случай нещата твърде бързо стигат до кривата круша, а после човек трябва да се връща… „Не знам какво правя в това кафене с мъж, когото не познавам“, така ли е?

— Така е.

Келнерът бе дошъл, за да вземе поръчката.

— Две капучино — казах аз и се обърнах към нея: — Ето, сега вече имаме причина да бъдем тук.

В усмивката й имаше малко жестокост.

— Все още чакам чека, това е всичко.

— Господи…

Изнамерих чековата си книжка в пътническата чанта.

— На чие име?

— Пишете „на приносителя“…

— Все пак бих искал да знам името ви, в случай на бъдеще…

— Лидия Товарски.

Човекът с пудела се приплъзна към мен.

— Извинете ме, господине… госпожо…

Той повдигна и отново сложи шапката си само с движение на китката.

— … аз съм дресьор на кучета и… имам чувството…

— Лас Вегас, 1975-а — казах аз.

Той изглеждаше очарован.

— Вие правехте номера с…?

— Бях барман в „Сандс“.

— А, да, сега си спомням.

Той ми протегна картичката си. Сеньор Галба и адреси на агенции в Ню Йорк, Париж и Лондон.

— Когато човек пътува неспирно, в крайна сметка остава без познати…

Замълчах. Той разбра, прие вид сякаш е изгубил на рулетка всичко, което е имал. Вдигна и сложи шапката си и придружи пудела до бара.

— Какво сте правил като барман в Лас Вегас през 1975?

— Нищо. Не съм бил там. Но този човек имаше нужда да познава някого…

Тя ме огледа с любопитство и не без студенина.

— Когато човек толкова бързо разпознава самотата при един непознат…

— Няма да се впускаме в подобни откровения, госпожо — казах с огромно достойнство.

Тя се засмя и около мен призраците станаха по-малко.

— … Казвам „госпожо“, за да наблегна на това, че уважавам дистанцията… Ние сме си чужди, госпожо, и бъдете сигурна, не преувеличавам значението на две капучино… Преди малко на излизане от таксито ви блъснах, и това е всичко…

— Много мило от ваша страна да бъдете забавен.

— Ако можех да ви накарам за няколко мига да се посмеете за моя сметка, щях да се почувствам по-добре — няма нищо по-щедро от това да дадеш на някого смях. А при вас как е?

Зад стъклото минаваха коли, улицата, разбира се, бе еднопосочна, а денят сивееше. Дресьорът на кучета доста бързо се наливаше на бара и скоро нямаше да има нужда от никого. Пуделът му го гледаше тревожно, защото не е лесно да разбереш човек.

Мълчахме и това решаваше всичко: мълчанието не ставаше непоносимо. Намирах, че има объркан вид, но може би просто имах нужда от надежда.

— Извинете ме — казах аз. — Аз не съм… Аз съм…

— Да, виждам. Поназнайвам нещо за сигналните ракети. Научила съм кода, представете си. Загубих мъжа си и дъщеря си преди шест месеца в автомобилна катастрофа. Добре, мисля, че вече можем да се разделим.

Тя ми подаде ръка в ръкавица.

— Дръжте се. Може би нещата ще се оправят.

— Вероятно ще се върна във Франция в началото на годината и ако позволите…

— Разбира се. Далеч ли заминавате?

— Каракас.

Тя дълго бърка в чантата си и не откри нито молив, нито лист. Взех химикалка от касата и тя написа „Лидия Товарски“, адрес и телефонен номер на розовата сметка за 6 франка и 30 с процент за обслужване. Пъхнах листчето в джоба си.

Тя ми се усмихна мило, като отбив при плащане, и си тръгна. Вече не бях сигурен, че си спомням лицето й и я настигнах на тротоара. Тя се обърна и ме изчака.

— Нищо — казах. — За да ви разпозная следващия път…

Носеше побелелите си коси много дълги, до раменете, и не знаех дали защото мислеше младежки, или защото вече си спомняше за себе си. Скулите й бяха високи, изпъкнали, а черните очи изглеждаха странно раздалечени, дълбоко разположени, хлътнали в своето царство на сенките, много правите й вежди носеха помежду си дълбока бръчка, както птицата носи тялото си.

За миг задържа ръка над лакътя ми в приятелски жест.

— Трябва да се върнете вкъщи и да се наспите. Обадете ми се някой ден, когато и двамата ще сме се завърнали от далечните земи, където сме сега…

Мина такси и всичко свърши.

Бях успял да убия половин час.

Върнах се в кафето. Столът зееше от празнота. Имаше пепелник. Приятелят ми от Лас Вегас все така бе на бара и се надигнах, за да ида да му занеса малко морална подкрепа. Един калвадос. Полото от камилска вълна, старото борсалино с широка периферия, хъшлашки килната над дясното око, и грижливо боядисаните коси, оставили красивото сребро по слепоочията, бяха с трийсет години по-стари от спомените ми: Бугати, Дьолаж и, в киното, Джина Манес и Жан Мюра. Носът беше внушителен, мефистофелски, приютил великолепни ноздри. В очите, черни маслини, се четеше незнайна казановска старост, а като контраст на тревогата в погледа, носът сякаш се силеше напред да търси помощ. Той показваше номер с дресура в „Клапсис“ и на другия ден заминаваше на турне с трупата си — един асистент, едно шимпанзе и осем пудела — за Мексико и Южна Америка.

— Световно прочут номер. Дългогодишни усилия… Венецът на един живот. За беда, неприятности със застраховките. Тук…

Той докосна сърцето си.

— Три малки инфаркта. Смрт.

— Моля?

— На сръбски смъртта се нарича смрт. Говоря седем езика, но славяните са намерили най-добрата дума, най-вярното звучене за това… Смрт на сръбски, смерть на руски, smierc на полски… змийско, влечугоподобно… При нас, на Запад, звученето е все благородно: mort, muerte, tod… Но смрт… Все едно мръсна пръдня се изсулва по крака… по-отровна от отровен скорпион. И въобще смятам, че отдаваме на смъртта прекалено много почит.

— Death също е доста съскащо — казах аз.

— Правилно. Ами вие, как я карате след Лас Вегас?

— Никога не съм бил в Лас Вегас.

— Ами добре, друг е бил, някъде другаде. Но винаги е удоволствие. Елате довечера да ме гледате в „Клапсис“. Ще ви резервирам маса. Хората не се срещат отново всеки ден… Или пък елате да вечеряме след това. А? Ето визитката ми.

— Вече ми я дадохте.

— Живея в „Кийон“ на улица „Бо-з-ар“. Първото представление свършва в дванайсет и половина, аз съм на сцената към единайсет и след това в един през нощта. Вероятно имаме общи приятели там…

— След малко хващам самолета.

— За…?

— Каракас.

До нас стоеше един младеж, който искаше жетон за телефона. Но и дума не можеше да става да се обадя. Не можех да призная, че съм тук, съвсем наблизо, и че не съм заминал.

— Преди малко тя беше очарователна. Не искам да бъда недискретен… изглеждаше като раздяла.

— Имате проницателен поглед.

— О, не беше трудно. Веднага си казах: това май е краят.

— Точно така. Cheers!

— За ваше здраве. Келнер, още едно от същото. Толкова жени съм познавал през живота си, че, тъй да се каже, винаги съм бил сам. Твърде много, значи ни една.

— Проникновено разсъждение.

— Всъщност точно така ми дойде идеята за моя номер… Не го изпускайте.

— Някой ден — рекох.

— За жалост скоро ще бъда принуден да сляза от афиша. Застраховките са наистина гадно нещо. Зарязват ви при първи случай. Единственото, което ме безпокои в цялата работа, е Мато Гросо.

Кралският пудел наостри уши и вдигна голата си сива муцуна.

— Може би забелязахте, че не ме изпуска от поглед? Човек би рекъл, че знае за проблема ми…

— Смрт — казах.

— Правилно. Страх го е да не остане сам. Кучетата са тревожни същества. Забележете, че има шанс той да умре преди мен, на неговата възраст… Скоро ще стане на четиринайсет.

— Оха. Отдавна ли сте заедно?

— Тринайсет години. Беше собственост на една жена, която много обичах. Тя замина с някакъв каскадьор на двайсет и две — жените много обичат да помагат на начинаещите, нали знаете — и ми остави Мато Гросо, за да не се чувствам толкова сам… Той не е от трупата ми, между нас не е професионално, приятелство е. Имам осем пудела и едно шимпанзе. Жалко, че заминавате…

Той порови из портфейла си и извади още една визитка…

— Дадохте ми я — повторих аз.

Множеше доказателствата за своето съществуване.

Въздъхна. Оставих го да плати. Стиснахме си дълго ръцете.

— Може би тук или там, по света… Щастлив бях да ви видя отново. Щастлив.

— Аз също.

Излязох и повървях до стоянката на такситата. Извадих хартийката от джоба си и дадох адреса на шофьора. Случваха се мигове на паника и празнота, отглас от смехове, припламване на спомени, умората ровеше из мръсния канал на паметта и изхвърляше на повърхността трохи щастие. Останалото бе тревога и угризения. Всяка минута, която минаваше, изглеждаше изтръгната от вкаменилото се време. Отначало бях махнал часовника и го бях пъхнал в джоба си, но бе станало още по-зле. Отново бях закопчал каишката около китката си. Беше шест часа. Не знаех дори дали бе започнало или бе свършило. В този момент би трябвало да съм далеч над океана и вече да съм стигнал онова, което пилотите наричат точка на невъзвратимост.

Стар блок на улица „Сен-Луи-ан-Ил“. На пощенската кутия — името й и „на третия вляво“. Качих се. Имаше червен мокет и сочни растения.

Тя отвори вратата и ме изгледа студено.

— Очаквах нещо такова. Влезте.

Холът бе много светъл. Кестените се издигаха до прозорците. Цветя, не на букети, които вероятно сама бе купувала. От другата стая мелодия на индианска флейта гризеше самотата. Задъхана и изнемощяла, сякаш излизаше от реанимацията. Тя взе шлифера ми, чантата и шапката, и ги отнесе някъде. Погледът ми взе да блуждае по стените, но тя сигурно пазеше снимките по-близо до себе си. Седнах в едно сиво-зелено кресло. Плюшено. Тя се върна и остана права.

— Нямате ли куче? — запитах. — Успокойте се, не се кандидатирам. Кучетата имат голям успех днес. Никога преди хората не са искали толкова от тях. Прочетох го в един вестник.

Тя ме гледаше внимателно, някак медицински, така да се каже. Това бе основателно любопитство, в случай че човек посреща непознат, който дава всички външни признаци на корабокрушение. Сигурно се питаше дали има други оцелели.

— Изглеждате като човек, когото цяла нощ са разпитвали в полицията. И, разбира се, нямате алиби. Сигурно не е това, но е все същото. Вие сте… преследван.

— Правилно.

— Преди малко, в кафето, ви доверих нещо… И вие скачате на първото срещнато нещастие. Добре сте разбрал. При мен също не е весело… Ако това може да ви утеши.

Бях се втренчил в синия мокет под краката си. Изпитвах желание да призная всичко.

— Спомняте ли си моя приятел от Лас Вегас в бара? Със стария сив пудел? Той се казва сеньор Галба и колекционира инфаркти. Притеснява се за кучето. Не иска то да остане само. А кучето не го изпуска от очи, сякаш знае. Тогава сеньор Галба се напорква и кучето го гледа тревожно… Мислех, че това може да ви заинтересува.

— Уцелихте. Имам магазинче за джунджурийки на улица „Бургон“. Но нямам къде да ви сложа. Ще заемете прекалено много място.

Тя отиде в съседната стая, пусна същата плоча, усили звука, сякаш за да ме отдалечи от себе си, и се върна.

— На сръбски това се нарича смрт и означава горе-долу същото като вашата индианска флейта. Сеньор Галба ми разкри това, тъй като е и полиглот. Сега, когато знаете всичко, вече мога да тръгвам…

Зачаках, но тя не каза нищо.

— Не съм пиян. И обичам една жена… Както може да се обича една жена… понякога. Мисля, че няма нужда да ви обяснявам, горе-долу сме на едни години…

— Аз съм на четиридесет и седем.

— Четиридесет и три — казах.

Видях как почти се изчерви.

— Откъде, по дяволите, знаете?…

— Човек винаги преувеличава. Играе си да си казва, че всичко е свършило. Слуша мелодии на индианска флейта. Живее сам, за да си докаже, че може. Но гледа един непознат, сякаш все още е възможно. И моля да отбележите, че знам и това: не е достатъчно да сме нещастни поотделно, за да бъдем щастливи заедно. Две безнадеждности, които се срещат, това може и да е равно на една надежда, но то доказва единствено, че надеждата е способна на всичко… Не съм дошъл тук, за да прося…

Лъжех и това също бе начин да прося. Тя тръгна към вратата и аз я последвах. Взех нещата си. Тя ми протегна ръка.

— Надявам се, че все пак ще се видим отново — казах аз с много коректен тон.

— Аз също се надявам.

— Дължа ви обяснение…

— Нищо не ми дължите. Пък и ще го прочета утре във вестниците.

Бях отвън. Тя ме погледна и разбрах, че едва сдържа сълзите си.

— А нямате вид на мръсник — каза тя със скършен глас и затвори вратата.

Трябваше да упорствам. Може би щеше да ми даде нещо.

II

На летището разлистих паспорта си. Тази година имах Африка, Австралия, двете Америки и визите все още бяха валидни. Слушах гласа на призрачните стюардеси и се колебаех между този в деветнайсет и петдесет и пет за Камерун, онзи в двайсет и три и петдесет за Екватора, в двайсет и два и десет за Бразилия и един хотел в „Монмартр“, където бих могъл да се затворя и да чакам края. Избрах деветнайсет и петдесет и пет за Яунде и екваториалната гора, смених билета си и отново седнах. Една стюардеса, която минаваше наблизо, ми хвърли любопитен поглед. Вероятно ме бе разпознала. „Я виж ти, преди малко видях командир Фолен… Блуждаеше, не се беше бръснал… Какво ли му става?“

— … Не искам да бъда играчка, която счупват, Мишел. Това е унизително. От определена точка нататък се превръща във въпрос на достойнство. Тръгвай, иди надалеч, както ми обеща. Това е. Сложи главата тук, у дома. Не се свирай в нещастието, не мисли през цялото време за мен, не желая да се превърна в гризач… Длъжна съм да те напусна. Ще бъда за теб друга жена. Иди при нея, намери я, дай й онова, което ти оставям, поне това трябва да остане. Без женско присъствие ти няма да можеш да преживееш тези часове, годините, онова изтръгване, зверството, което тъй ласкателно и толкова надуто наричаме „съдба“. С цялата си обич се надявам да я срещнеш и тя да се притече на помощ на онова, което не може, не бива да умре от нашата двойка. Това няма да означава да ме забравиш, няма да означава „да изневериш на паметта ми“, както набожно говорят хората, които кадят тамян на смъртта и отчаянието. О, не! Обратното, то ще бъде празненство, подсигурена щафета, хвърлена ръкавица към всичко, което ни стъпква. Потвърждение на безсмъртието. Тя трябва да ти помогне да се надсмееш на нещастието: от хилядолетия му засвидетелстваме твърде голямо „уважение“. Твърде смирено, твърде лесно прекланяме глави пред онова, което се отнася с нас тъй равнодушно и дивашки. За мен това е въпрос на женска гордост. Почти на оцеляване. Бунт, един вид борба за честта, отказ да се оставя да ме смачкат. Тази непозната посестрима, върви към нея, кажи й колко силна нужда имам от нея. Ще си ида, но искам да остана жена…

Чух съобщението за излитащия за Яунде, отидох до едно бюро да обменя доларите си и се озовах на магистралата на път за Париж. Докато давах адреса на шофьора, машинално добавих: „… на третия вляво“.

Той кимна одобрително с глава.

— Сигурно и това ще стане. Французинът не иска да излиза от колата си. Но още не сме я докарали дотам. Може би има асансьор.

Той потърси лицето ми в огледалото за обратно виждане, за да се увери, че се смея. Засмях се.

Когато стигнах до улица „Сен-Луи-ан-Ил“ вече беше паднала нощ. Качих се и позвъних. Съжалих, че бях отпратил таксито, можех да ида да видя сеньор Галба, който също чакаше. Щях вече да слизам, когато вратата се отвори. Очите й бяха зачервени. Щом ме видя, сякаш понечи да се присмее, като че ли все още можехме да се притесняваме за условностите.

— За какво по-точно става въпрос? Ловен инстинкт? Грешите, не сте за тук, ако допуснем, че изобщо сте за някъде… Нищо няма да намерите. Даже и спасителен пояс…

Влязох и я взех в ръце. Почувствах ноктите й на тила си. Тя хлипаше. Знаех, че не става въпрос нито за мен, нито за нея. Беше въпрос на нищета. Само момент на взаимопомощ. И двамата имахме нужда от забрава, от крайпътен хан, преди да понесем нататък всеки своя товар от небитие. Трябваше да прекосим и онази пустиня, в която всяка падаща дреха къса, отдалечава и насилва, в която погледите се избягват един друг, за да избягат от голотата, която не е само тази на телата и в която безмълвието трупа камъни. Две излезли от релсите същества, които се крепят един друг със самотата си, а животът изчаква това да премине. Отчаяна нежност, която е само нужда от нежност. Понякога очите ни се търсеха в полумрака, за да се опълчат срещу неудобството. Снимка на момиченце върху нощното шкафче. Снимка на смеещо се момиченце на камината. Несръчен портрет, вероятно рисуван по памет. Общите неща помежду ни бяха при другите, но ни свързваше миг на бунт, на кратка борба, на отказ да бъдем нещастни. Все още не бяхме ние двамата: то беше нещо между нас и нещастието. Отказ да се проснем пред колелата, амин. Усещах сълзите й по бузите си. Винаги съм бил неспособен да плача и тя ми даряваше облекчение. Щом у нея се появи съжаление или угризение, срив, притеснение и чувство за вина, тя стана, облече пеньоар и се сви в едно кресло с колене до брадичката. Никога досега не се бях виждал като такъв натрапник в очите на жена.

— Моля Ви — рече тя.

— Добре.

Дрехите ми се валяха по мокета и започнах да ги изпълвам.

— Изобщо не знам защо направих това…

— Малко самоубийство — казах аз.

Тя се опита да се усмихне.

— Сигурно е това. Не бива да ми се сърдите. Има моменти…

— По много от всичко и най-вече от нищо. Можехме да изкараме още малко заедно.

— Нямам никакво желание да бъда щастлива.

— А кой ви говори за щастие, Лидия? Говоря ви само за взаимопомощ.

— Сам видяхте, че не… ставам за нищо.

— Естествено, когато човек го прави, сякаш се хвърля от седмия етаж…

— Не ме съдете прекалено сурово…

— Моля ви!

Напъхах вратовръзката в джоба си. Дебелашко е все пак след това да си сложите вратовръзка.

— Кога се случи това?

— Преди шест месеца. Но няма край… Питам се дали не го удължавам… прекалено, за да превърна спомена в причина да живея. Без това… нямаше да знам какво правя тук. Имало свидетели. Казват, че съпругът ми внезапно загубил контрол над колата. А той не караше бързо. Не мога да го упрекна в нищо. Беше сложил малката на задната седалка, винаги правеше така… Може би между него и мен всичко е било свършило още преди това и ми е нужно оправдание, за да му се сърдя…

Тя опря лице о коленете и виждах само побелелите й коси. След това вдигна глава. Очите й бяха възвърнали израза си на пребити с камъни.

— В такива случаи човек трябва да замине надалеч.

Най-сетне получих право на мъничко веселие по устните й.

— В Каракас?

— В Каракас.

— Прекалено далеч и прекалено бързо е, а както казахте преди малко в кафето, след това човек трябва да се върне…

Донесе от кухнята бутилка уиски и чаша.

— Една за из път — рече тя.

— Чин-чин.

Отпих. Тя ме наблюдаваше приятелски.

— Отскоро ли е?

— Кое по-точно?

— Осиротял сте от една жена.

Погледнах часовника си.

— Вече цял век — казах и си тръгнах.

III

Входът за артистите бе откъм някакъв безистен в задънена сред кофите за боклук уличка, срещу ръждясалата рулетка на едно студио за фотогравюра. От една кинокабина долитаха картечни откоси и скърцане на спирачки. Рижа котка дотърча с мяукане и се отърка в крака ми, вирнала опашка. Почесах я по ухото. За миг останахме заедно, а след това тя ме заряза. Отворих вратата. Пазачът тъкмо преглеждаше вестника с конните надбягвания.

— Сеньор Галба, ако обичате? Той ме очаква.

Той продължи да проучва възможните победители. Чаках със симпатия и загриженост, докато той не ме виждаше. Неонът наслагваше по лицето му виолетови вадички. Стаичката му сигурно беше два на метър и половина. До вестника имаше празна бутилка от вино. Овехтели и мръсни дрехи, които също чакаха всичко да свърши. Вкиснатата самота на изгубените вещи…

— Опитвал ли сте се да пуснете обява? — попитах го аз.

Той изглеждаше доволен, че е бил разбран.

— В дъното на коридора, след кулисите, втората врата вдясно. Да не сте ветеринарят?

— Да, но бързам. Ще намина да ви видя след малко.

Вървях между гологърди момичета и джуджета каскадьори. С крайчеца на окото мярнах на сцената един раджа с тюрбан, който с пръсти изобразяваше профила на Кисинджър върху екран. Спрях се за миг, когато той премина на Граучо Макс и пурата му. Бях голям любител на китайските сенки. Погледнах часа: беше единайсет. Май бях успял да измина половината от маршрута. Младеж с много дълги коси и русолява брадичка седеше на един стол, обграден от пудели. На коленете си държеше шимпанзе. Шимпанзето ближеше фунийка сладолед. Всички пудели бяха бели, с изключение на един, който беше розов. Спрях.

— Никога не бях виждал розов пудел — казах аз.

— Човешка ръка. Боя. Трябва да опитате.

— Сеньор Галба?

Той посочи една врата.

Сеньор Галба беше рухнал в едно кресло и деликатно попиваше челото си с кърпичка. Беше с фрак и носът му над пластрона, вероятно защото всички носове винаги сякаш порастват през нощта, се превръщаше по-скоро в орган на предвещанието, предугаждането и изследователството, отколкото просто на обонянието. Носът на сеньор Галба сякаш беше тук на стража.

Пуделът лежеше в краката на маестрото, а голата му муцуна се подаваше от сивата растителност. Имаше сенки под очите. На масичката за гримиране, под шестте крушки, които блестяха над огледалото, имаше бутилка шампанско в кофичка, бутилка коняк и бутилка минерална вода. Имаше и шишета с лекарства и пълен с фасове пепелник. Сеньор Галба ми отправи една усмивка, но това не промени нищо в тревогата на погледа. Беше човек, който очаква. Направи ми с ръка любезен знак към една табуретка. Седнах.

— Как беше в Каракас? — поинтересува се той.

— Обещавам ви да се погрижа за кутрето — казах му аз.

Той беше пиян, но беше свикнал. Прие надменен вид:

— Защо? Някой ви е казал, че ще е тази вечер ли?

— Исках само да ви успокоя.

— Позволете ми да се изненадам, господине. Влизате в ложата ми с уверен вид, за да ми кажете: „Ще се погрижа за кутрето“, сякаш знаете, и то от сигурен източник, че ще сляза от афиша тази нощ. Да не би да сте срещнали… някого в коридора?

— Никого от този вид.

— Аха. Очевидно толкова съм привикнал с мюзикхола, че май съм малко обладан от точността, трите звънеца, влизането и излизането на сцената, продължителността на номера, асистента, който стои зад кулисите, загледан безмилостно в часовника…

— Вижте, Галба, казвам ви, че ще се погрижа за кучето. Можете да умрете спокоен. Всичко ще бъде наред.

— Вие подигравате ли ми се? Да познавате някой, който да е умрял спокоен?

— Това може да ви се случи и насън, нали?

— Coño[1] — рече той. — Сега няма да смея да мигна. Отбележете, Мато Гросо е добро куче пазач. Сигурен съм, че ще излае.

— Не знам как ще смогнете да направите номера си в това състояние.

— Няма друго. Животът, смъртта…

Той помете тези дреболии с господарски жест.

— … Казвам всичко, каквото има за казване за тях… Ще видите. И имам шанса да не бъда разбиран. Иначе отдавна вече щях да бъда принуден да напусна сцената сред дюдюкания. Публиката щеше да се почувства оскърбена. Тя не обича някой да се отнася с такова презрение към толкова сериозни неща. Какво да се прави, ние, големите артисти, всички сме осъдени на бутилка в морето. Всъщност, вече няма море, има само бутилки. Имам един асистент, Свенсон, Свен Свенсон — запомнете това име — един млад швед, който пише дисертация по философия в университета в Упсала за моя живот и творчество. Признателен съм ви, че отказахте полета си, за да дойдете да ме поздравите. Това е то приятелството.

— Опитвах се да убия времето — казах му аз. — Ще позволите ли да се обадя?

Той учтиво посочи телефона и надигна бутилката с коняка до устните си. Пуделът не го изпускаше от очи. Целият трепереше. Станах и отидох да набера номера. Нищо. Сам го бях изключил, бях се проявил полезен докрай. В огледалото под електрическите крушки виждах един човек със слушалка в ръка, който набра един номер два пъти, както човек нашепва нечие име.

Сеньор Галба се надигна доста трудно. Онова, което не му достигаше откъм стабилност, той наваксваше с елегантност.

— Полицията по летищата е много добра — каза той. — Но ако имате нужда от фалшив паспорт, познавам един човек… — Той докосна върха на носа си. — Дълбоко познаване на нещата от този свят, господине. Моят нос, кучето ми и аз умеем да надушваме преследвания човек.

Той излезе и пуделът го последва тежко. Прекарах няколко минути, като си представях някакво учреждение, където се грижат за вас и изриват всичките ви належащи дела, съвестта, угризенията, спомените и ужаса, и където с едно завъртане ви превръщат в tabula rasa. Нямах и най-малкия шанс да се отърва сам и причината бе съвсем проста: прекалено много бях обичал, за да съм все още способен да живея от само себе си. Това бе абсолютна, органична невъзможност и всичко, което ме правеше мъж, бе у една жена. Знам, че понякога за нас казваха, почти като укор: „Те живеят изключително един за друг“. Натъжаваше ме киселият привкус на това наблягане, липсата на благородство и студеното му равнодушие към човешката общност. Всяка щастлива любов носи цветовете на нашия отбор и би трябвало да има милиони запалянковци. Братството ни се обогатява от всичко, което ни озарява. Радостта на едно дете или нежността на една двойка блестят за всички и винаги са място под слънцето. И една любовна безнадеждност, която губи надежда в любовта, е странно противоречие. Потърсих в джоба си сметката от двете кафета и набрах номера. Чух гласа й.

— Исках само да ви кажа… дължа ви обяснение.

— Никого ли не познавате в Париж?

— Елате. Не може да останете и да слушате тази останала без дъх индианска флейта… У тях, в Андите, това е разбираемо, при пет хиляди метра надморска височина човек не може да вдишва, а само издишва… не и на улица „Сен-Луи-ан-Ил“… Много добре знам, че когато хората не се познават, както сме ние с вас, всичко изглежда възможно… Аз също съм живял достатъчно дълго, за да се науча да нямам вяра на онези бели полета, по които човек може да напише каквото му скимне… Сещате се, че няма да ви говоря нито за любов, нито дори за приятелство… само за взаимопомощ… Имаме нужда от… от разсейване, и двамата… Това е. Разсейване… за да забравим…

— Вижте, Мишел… Нали бяхте Мишел?

— Да, Мишел съм. Помните ли, преди малко ви блъснах, докато излизах от таксито и…

— Вие сте пиян от мъка. Какво сте направил?

— … не успях да си тръгна. Бях й обещал да замина далеч, за да не се изкуша да изтичам там и… Не можах. Аз съм онова, което се нарича слаб човек, а при нас, слабите хора, когато някой обича една жена, то е с такава… сила, че… когато тя трябва да умре по… технически причини, да, по отвратително органични причини… защото са го открили прекалено късно и… Говорех ви, мисля, за това, че при нас, слабите хора, любовта и окончателните сбогувания, независещи от волята ни, са чиста злоупотреба с властта… и приемат страшни измерения… от нежност. Мисля си, че вие може би сте силна жена, не знам, не ви познавам, и в такъв случай ви моля да ме извините за притеснението. Не мога, госпожо — забележете, че отново ви казвам „госпожо“, за да подчертая, че сме си чужди — не мога, госпожо, да се оплача от нищо друго, освен от слабостта, защото силата, госпожо, не е на страната на слабите — трябва да отбележите, че го казах сполучливо и че не ми липсва ирония, следователно и ресурси…

Мълчание. Помислих, че е затворила. Силна жена. После чух гласа й:

— Къде сте?

— В ложата на сеньор Галба в „Клапсис“… сеньор Галба, спомняте си, човекът без покритие от застраховките…

— Чакайте ме на бара. Идвам.

Седнах пред тоалетката. Шест издути електрически крушки и бутилка коняк. Наздраве на влюбените, наздраве на краля на Франция. Мъжът без женската си половина ме гледаше в огледалото. Той, другият, аз, човекът без родно място. Взеха ти родното място, старче. Изборите ти, небето, полята и бостаните. А си мисля, че от цялата ми родина косите й бяха място по-тайнствено и по-сигурно дори от детските ми скривалища. Когато светлите й коси даваха приют на очите ми, преживявах моменти, за които човек може да говори само като за висше познание, основание за съществуване, което се простираше и върху всичко, което не беше тя, като че ли най-сетне разбирах каква липса и какво лишение са наточили бодлите и вкаменили камъка. Имах женска половина и не можеше и дума да става за търсене. Родното ми място имаше глас, сякаш създаден от живота за негово собствено удоволствие, защото си мисля, че и животът има нужда от веселие, като съдя по цветята по поляните, които се усмихват още повече от другите. Когато бяхме в къщата ни в Бриак, времето не влизаше вътре, а смирено оставаше отвън и бе толкова добре дресирано, че дори започваше да лае, когато тя отидеше в селото и се забавеше там. Тук говоря само за онова, което всяка двойка познава, това са неща, издълбали най-стария коловоз по земята. Говоря ви за една щастлива липса на оригиналност, защото щастието няма какво повече да измисли. Нищо от онова, което ни свързваше, не беше само наше, нищо не беше различно, уникално, рядко или изключително, имаше дълготрайност и вечност, имаше двойка, бяхме по-стари от човешката памет. Не мисля, че има щастие, което да няма все същия вкус от незапомнени времена. Хляб, сол, вино, вода, хладина и огън, двама сме, и всеки е земя, и всеки е слънце.

— Често си мисля какви ли щяхме да станем, ако не се бяхме срещнали…

— Това се нарича да спиш с някого.

— Има толкова мъже и жени, които се пропускат! Какво ли става с тях? От какво ли живеят? Ужасно несправедливо е. Мисля си, че ако не те познавах, щях да прекарам живота си да те мразя.

— Точно заради това виждаш толкова хора, които мразят. Виждаш сума ти хора, мразещи онези, които не са успели да срещнат, и точно това се нарича приятелство между народите.

— Ами на шейсет, когато остарея?

— Искаш да кажеш коремът, гърдите, задникът, тия неща ли?

— Ами да. Страх да те хване, не е ли така?

— Не е така.

— Как не е така? А когато стана стара чанта?

— Няма стари чанти, това са истории без любов.

Нощите бяха острови. Устните ми скитаха по топли брегове. Борех се срещу съня, който винаги е малко нещо крадец.

— Говори по-високо, Мишел. Пъхаш си носа във врата ми, сумтиш и мърмориш. Какво има?

— Рррр…

— Ще бъдеш ли така добър да ми обясниш, след като вече ме събуди?

— Не съм говорил.

— Тогава каква е тази музика?

— Не разбирам защо пък само котките да имат това право.

— Не можеш да заспиш ли?

— Не. Мога. Но не искам. До теб е толкова хубаво.

— Хайде сега, ела тук, ето така, а сега заспивай.

— Яник, как е възможно след толкова години то все още да съществува, тук, непокътнато, като в първите дни? А казваха: всичко отминава, всичко се чупи, всичко изморява…

— То е само при онези, които отминават, чупят и се изморяват…

— Какво ни е на нас с теб? Ами проблемите на двойката, това-онова?

— Какво е това „проблеми на двойката“? Или има проблеми, или има двойка.

— Изглежда, че много често е трудно, мъчително, разлепя се, прокапва. Изчезва…

— Виж, Мишел. Що за идея да ме будиш посред нощ, за да ми говориш за проблемите на двойката? Да не би оризът да не ти е понесъл?

— По дяволите, искам да знам защо нямаме проблеми на двойката!

— Има неподходящи срещи, това е всичко. И на мен се е случвало. На теб също. Как искаш хората да разпознават истинското от фалшивото, когато умират от самота? Срещаш някого, опитваш се да го направиш интересен, измисляш го изцяло, обличаш го от глава до пети в качества, затваряш очи, за да го видиш по-добре. Ако е красив и тъп, намираш, че е умен; ако той те намира за тъпа, се чувства умен; ако забележи, че гърдите ти са увиснали, те намира за индивидуална; ако започнеш да усещаш, че е мекотело, си казваш, че трябва да му помогнеш; ако е невежа, ти пък знаеш за двама; ако иска да го прави през цялото време, си казваш, че те обича, а ако няма много склонност към това, си казваш, че не това е важното; ако е стиснат, значи е прекарал бедно детство; ако е темерут, си казваш, че е естествен и продължаваш така, със зъби и нокти да отричаш очевидното, а то ти се вре в очите и ей това се нарича проблеми на двойката, проблемът на двойката, когато вече не можете да се измисляте един-друг и тогава настъпват скръбта, злобата, омразата, отломките, които се опитвате да залепите заради децата или просто защото предпочиташ да си в лайната, само не сама. Това е. Заспивай. Хм, сега пък така наплаших сама себе си, че няма да успея да заспя. Я запали да те погледам за успокоение. Уф. Наистина си ти.

Изсмях се, пък и беше останал още малко коняк в бутилката. „Мишел, двайсет и пет години живях, дишах и мислех, без да те познавам — а от какво ли пък съм можела да живея, от какво дихание, какво ли са били мислите без теб?…“

Учех наизуст писмата, които ми пишеше в небето или по летищата, „късчета вечност“, както ги наричаше тя, понеже ги намираше за страшно банални. Брънки от незапомнени времена, оцелели думи, баналности, да, ти беше права, елементарни баналности, като онези признаци на живот, които с такава жар търсим другаде в слънчевата система, онова абв, което крушениците на смисъла непрестанно застрашават със забрава, вие, които търсите дълбините, а откривате само бездни. През нощта в пилотската си кабина слушах преданото мъркане на четеца в гърдите ми, но онези, които са изгубили паметта си, вече не смогват да чуят стария суфльор. Вие, угрижени хора, които се питате за какво сте тук и какво означава всичко това, и за какво е светът — колко знаменити имена заявиха по този, че са изгубили всяко познание! — това не е, както се опитват да ме убедят някои, разследване на света, а само въпроси без устни. Разбира се, имаше физически граници и трябваше да разделим диханията си, да се разделим, да се отдръпнем, да станем и да бъдем двама, а това е чиста загуба. Когато човек има две тела, се случват мигове, когато остава наполовина.

— Обсебваща ли съм?

— Ужасно. Когато не си тук.

Станах и зарязах огледалото.

IV

Качих се в бара и се озовах сред невероятно количество японци, но това може да беше и от умората. Сеньор Галба беше на сцената. Седем чисто бели пудела и един розов седяха на столове с висящи задни лапи в позите на госпожици, които очакват кавалер на околийския бал. Сеньор Галба стоеше отляво, с фрак, черна пелерина, цилиндър, бял копринен шал, проблясващ нагръдник и бастун със сребърна топка. Той извади една пура от джобчето на жилетката и се престори, че търси кибрит. Шимпанзето влезе на сцената с угрижен вид и запалка в ръка и поднесе огънче на стопанина си. Сеньор Галба му предложи пура. Шимпанзето захапа пурата и я запали. Вдъхна дима, задържа го и напусна сцената.

— Мама му стара — каза един японец до мен.

Изгледах го с почуда.

— Джаксън е най-великото шимпанзе от началото на християнската епоха — рече барманът.

Сеньор Галба вдъхна няколко облака дим от пурата си и щракна с пръсти. Шимпанзето отново се появи, приближи до един грамофон, сложен върху елегантна масичка, застлана с кадифена покривка и натисна копчето. Гръмна пасо добле, а шимпанзето се отправи към розовия пудел, седнал между другите пудели и го покани на танц. Розовият пудел се смъкна от стола, поклати се за миг на задните си лапи, шимпанзето го прихвана през талията, а аз дръпнах много бързо две ракии една след друга, защото гледката на черно космато шимпанзе и розов пудел, които танцуват пасо доблето „Огънят на Андалусия“ ми се стори неоспоримо цинична горчива подигравка. Японците се смееха, което само добавяше бели зъби в мрака. Облегнах се на бара, загърбил онова оскърбление, и срещнах съчувствения поглед на бармана.

— Не върви ли, господине?

— Ще потръгне след малко, когато това свърши.

— Сеньор Галба смята този номер за венец на живота си.

— Невероятна гадост — казах аз.

— И аз мисля същото, господине.

Хвърлих поглед към онзи ужас. Имаше нещо отблъскващо, оскърбително и почти злонамерено във „венеца“ на сеньор Галба. Че това е „венецът на живота“ му, със своя сардоничен привкус, с нищо не намаляваше дозата цинизъм и оскърбление, напротив.

Розовият пудел и шимпанзето търчаха на верев по сцената под прожекторите и под прищракващия звук на пасо доблето „Огънят на Андалусия“.

— Битие и небитие — рече барманът. — Неапол под целувката на огъня.

— Оставете ме на мира. И така е достатъчно противно.

— Никога не бях виждал шимпанзе и пудел да танцуват пасо добле, това е истинско откровение — рече японецът до мен със силен белгийски акцент.

Изгледах го.

— С белгийски произход ли сте?

— Не, защо?

— Нищо, нищо, сигурно е от мен. Дайте ми още една ракия.

— Човек не бива да се бои да погледна нещата в дълбочина — рече барманът.

— И за какво е боядисал помияра в розово?

— Животът в розово — рече барманът. — Малко оптимизъм.

— А защо пък пасо добле? Все пак съществуват и валсът, и тангото, и менуетът, пък и класическият балет в края на краищата, все пак имаме избор, дявол да го вземе!

— Точно така — рече барманът. — Така е, не са малко. Лично аз предпочитам степ. Но на сеньор Галба Испания му е в кръвта. Fiesta brava. Дреха от слънчева светлина. Животът, смъртта, muerte, тралала.

— Смрт — рекох.

— Моля?

— Смрт. Пълзи по крака, по-отровна от отровен скорпион, и това си е.

— Това е най-хубавият номер с дресировка, който съм виждал в шибания си живот — рече развълнувано японецът от белгийски произход.

Барманът подсушаваше една чаша.

— Може да се спори. Човек винаги може да направи нещо по-добро. Дойдохте по-късно, но преди малко имаше друга атракция. Човекът — каучук. Той се извиваше противно на всички природни закони и успя да се напъха в кутия за шапки. Живот, какво да го правиш.

Зад бутилките имаше огледало и гледах как зад гърба ми шимпанзето и розовият пудел танцуват. Гледах и лицето си, а то почти не се беше променило. Човек винаги е по-голям мръсник, отколкото си мисли.

Поисках жетон на бармана, слязох в приземния етаж и звъннах на Жан-Луи. Не го бях виждал от седем месеца. Боях се от приятелството, което в края на краищата се превръща в говорилня. Яник не искаше около себе си нито съчувствие, нито мъка. Бяхме се договорили, че освен брат й, никой не трябваше да бъде в течение. В такива случаи дори между най-добронамерените приятели се създава един церемониал на свенливост, тревога и притеснение, които всички се опитват да крият, и едновременно с това известна пресилена свобода в държанието, сякаш-нищо-не-се-е-случило, които в крайна сметка стават непоносими. Десет години Яник беше стюардеса по линиите за Индия, Пакистан и Африка. „Щеше да ми е по-лесно там — ми каза тя. — При нас хората са изгубили навика да умират.“ Затова решихме да не се прощаваме с никого. Наложи се да кажем на брат й, не че между нас имаше дълбока привързаност, но тя много бе обичала родителите си и това беше всичко, останало от тях. Доста безлично момче, тесногръд, с нестихващо желание за нова кола, и понеже Яник бе красива, весела и щастлива, струваше ми се, че у него има определена завист към сестра му, сякаш му бе отнела дела от някакво наследство. Той лудна, заговори за магически операции с голи ръце във Филипините, за някакъв негов приятел, чийто баща живял още десет години, за сензационни изследвания, които всеки момент щели да дадат резултати, а общо взето не щеше нищо да знае и се държеше като онези темерути, които ви дават надежда, за да спрете да ги тормозите. Той прекара два дни в института по радиология, за да се изследва от глава до пети, беше чувал, че е наследствено. „Ще си купи нова кола за утеха — беше казала Яник. — Всъщност май му докарах стрес.“ И тъй, малко по малко се бях отдалечил от всички приятели. Поисках от „Ер Франс“ шестмесечен отпуск. А сега се намирах в мазето на „Клапсис“ сред хаос, който може и да беше знак за милосърдие, защото ми спестяваше усилието да се изправя очи в очи с дълга си към действителността.

— Ало, да…

Бях го събудил.

— Аз съм. Мишел…

Приятелство, което се бе ковало двайсет години по всички маршрути на света…

— Мръсник такъв, поне от шест месеца…

— Ако човек няма право да зареже приятеля си, това вече няма да е приятелство…

— И защо през нощта, моля? След шест месеца можеше да почака още няколко часа… или пък… Нещо тежко ли?

— Добре ли е Моник?

— Всички сме добре. Какво ти е?

— Тя винаги ме е съжалявала, че не мога да плача. Казваше ми, че не знам колко е приятно.

Той мълчеше. Сигурно гласът ми е бил разтрошен. Беше ми казала: „Сирак от една жена…“.

— Мишел, какво има? Ела вкъщи веднага. Изчезна като камък във вода, а сега… Какво става?

— Пасо добле. Черна маймуна, която танцува пасо добле с розов пудел.

— Какви ги плещиш?

— „Огънят на Андалусия“.

— Какво?

— Нищо. Абсолютно нищо. Това се нарича дресьорска работа, но поръчителите са неизвестни. Седят си на дрисливия Олимп и се наслаждават. Всички са аргати на непосилното, това им е на тях песента. И именно това изискват от нас. Има даже един тип, който успява да се навре в кутия за шапки. Един от нашите хора — каучук. Гнусни божества маймуни, седнали върху Олимпа на нашите вътрешности, за да се наслаждават. Това е. Исках да ти го кажа. Ние всички сме ходещи шедьоври.

— Ти си пиян.

— Не чак толкова. Но се старая.

— Къде си?

— В „Клапсис“.

— Какво е пък това?

— Световноизвестно нощно заведение.

— Искаш ли да дойда?

— В никакъв случай. Обаждам ти се, за да убия времето, това е всичко. Скоро всичко ще свърши. А може би вече е свършило.

— Какви ги вършиш в „Клапсис“?

— Чакам една нуждаеща се приятелка. Създадохме си дружество за взаимопомощ. Извинявай, че те събудих.

Жан-Луи замълча. Истинско другарче. Помагаше ми да убия времето.

— Как е Яник?

— Разделихме се.

— Ами. Будалкаш ли ме? Не и вие двамата.

— Тази нощ ме напусна. Всъщност, май точно затова ти се обадих. Имах нужда да го кажа на някого.

— Не мога да повярвам. По дяволите, нали съм ви гледал как живеете заедно… Колко, дванайсет, тринайсет години?

— Четиринайсет и малко.

— Никога не съм виждал двойка по-…

— Сплотена?

— Както и да е, не е за вярване. Хубаво де, сдърпали сте се, но не ми казвай, че е окончателно.

— Окончателно е. Тя ме напуска. Няма да се видим никога повече.

— По кой маршрут е тя сега? С ЮТА ли? Мишел! Ало! Там ли си, Мишел?

— Да. Тук съм. Извинявай, че те събудих, но… нямаше друг изход. Дълго и спокойно разговаряхме. Започваше да става нетърпимо. Решихме да свършим отведнъж. Без агонии и дълга болка. У нея имаше и мъничко женско кокетство. Всъщност не, просто гордост, достойнство. Беше въпрос на чест да не се остави по течението. Достатъчно са ни дресирали и така. Някой ден ние ще започнем да го дресираме, старче, онзи, другия, как ли беше… абе, някакъв си сеньор Галба. У нея имаше някакъв бунт, някакво… някакво предизвикателство. Съществува и чест, Жан-Луи. Съществува човешка чест, кълна ти се, че съществува. Нямат право да ни причиняват това. Тя не искаше да бъде развлечение за някого и да се остави да я тъпчат. Разбира се, можехме да изкараме още малко. Да човъркаме още месец или няколко седмици. И двамата да се видиотим до крайна степен. Но ти я познаваш. Тя е горда жена. Затова се договорихме, че ще замина за Каракас, а тя ще си тръгне сама.

— Няма нищо по-мъчително от двойка, която се разпада и се влачи, а отвсякъде изпуска… В тези случаи е най-добре да се свърши отведнъж.

— Онова, което разпада двойката, в крайна сметка я споява още повече. Трудностите, които ни отдалечават, в крайна сметка ни сближават, ако ли не, значи това не е било двойка. Двама нещастници, които са объркали посоката и които са се озовали заедно…

— Никога не бих повярвал, че ти и Яник…

— Аз също. Това беше противоестествен акт.

— Извинявай, че те питам, но… имаше ли някой друг?

— Не знам. Изобщо не знам. Знаеш, че не съм вярващ, но може би някъде съществува един страхотен боклук, не знам…

— Мишел, ти се разпадаш… Питам те дали има друг мъж в живота на Яник.

Не разбирах. Вече не разбирах. За какво говореше той? Какво ли му бях казал?

— Извини ме, старче, но… малко съм объркан. Не разбирам много за какво говориш. Ужасно съжалявам, че те събудих, но… съм пиян. Ами да, това е, къркан съм. Не трябваше да се измъквам от леглото… от паниката е…

— Паника? Ти? Спомняш ли си за двата горящи двигателя? Имаше двеста пътници на борда…

— Да, но е много по-трудно, когато няма кого да спасяваш…

— Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш? Ето, може да кажеш една дума на Моник, тя е тук.

— Не, ще се оправя, след няколко часа ще хвана самолета… с една приятелка. Яник много държеше да заминем заедно…

— Никога няма да разбера жените.

— Не говори дивотии, това е единственото разбираемо и смислено нещо тук, долу…

— Тя те напуска, но не иска да те остави сам, така ли?

— Да, тя прекрасно знае, че не мога да живея без нея.

— И затова ти изпраща приятелка? Старче, имам единайсет хиляди летателни часа, но не на тази височина…

— Аз съм егоист. Онова, което се нарича егоизъм, значи и да живееш за някого другиго, което дава на човек основание за живот.

— Прекалено е сложно за мен… Мишел? Там ли си? Имаш нужда да се наспиш, старче.

— Не, след малко ще се оправя, чакам някого… Исках само да ти кажа, че Яник…

Но нямах право на такова подло облекчение. Жан-Луи беше човек с висока отговорност. Той моментално би изпълнил своя дълг, би извикал линейка, и вместо тихото отплуване на платноход, щеше да има още месец или два гадна дресировка, за да позволим на смъртта да си покаже зъбите.

— … исках само да ти кажа, че когато си дал всичко на една жена, то става неизчерпаемо. Да си мисли човек, че всичко е свършило, защото е загубил единствената жена, която е обичал, е пълна липса на любов. В мен има частичка… И една частица доверие. Тя ще се върне.

— Нали това ти казвам от самото начало.

— Ще се върне. Разбира се, вече няма да е съвсем същата. Ще има друг поглед, друго тяло. Ще се облече другояче, така да се каже. Нормално, естествено е една жена да се промени. Да промени вида си, да има побелели коси например, друг живот, друга мъка. Ще се върне. Добре де, може би просто си пея в тъмното, за да не ме е страх. Не знам. Малко съм като ударен. Обадих ти се и ти говоря, защото не мога да мисля, а думите съществуват точно за да ни измъкват. Думите са като балони, които ни позволяват да се задържим на повърхността. Обаждам ти се, защото търся сламка. Яник не е тук, и всичко около мен се превърна в жена. Не е свършило. Аз не съм свършен. Когато един човек е свършен, това означава най-вече, че продължава. Съществува един нацизъм, който не е само нацисткият, насилие, което не се опира на никаква полиция, бунт, който не е само с оръжие в ръка. Божествата маймуни танцуват върху гърбините ни, невидими, маскирани като съдба, като орис, като сляпа случайност, а ние отсипваме от живота си, за да ги поим. А те може би всяка вечер се събират, гледат надолу и обсъждат качеството на програмата. Имат нужда да се хилят, защото не умеят да обичат. Но има човешки пряпорец, има чест. И тя е в това да отхвърлиш мъката, да откажеш да я приемеш. За това ти говоря, за тази борба, за борбата за чест. Спомням си с каква гордост Яник слушаше как доктор Тенон й обяснява, че левкемията при младите организми, болестта на Ходжкин и разни други форми на болката вече са победени: не ставаше въпрос за нея, ставаше въпрос за нас. За нас. Не знам дали усещаш какво означава тази дума, както смелост, надежда, братство. Ще изтръгнем зъбите и ноктите им, ще ги заставам да се разлагат върху дрисливия им Олимп, а от мършата им ще запалим радостен огън… Хайде, чао, старче, пак ще се видим някога!

— Мишел!

Отидох в тоалетната и наплисках лицето си със студена вода. И отново се изненадах от гледката на лицето си в огледалото: то нямаше нищо общо с руините от мен. Това не бе лице на победен. Беше белязано от умората, но дълбоко в очите пак оставаше нещо. Не казвам „нещо несломимо“. А може би все пак съществува несломимост. Хората забравят, че онова, което преживяват, не е смъртно.

V

Изкачих стъпалата и отново се озовах в задимения полуздрач на зелените, червени и бели прожектори, които сякаш насъбираха цели галактики прахоляк. Тя още не беше дошла. Две голи жени правеха на сцената някакъв лесбийски номер, но той никак не им се удаваше. Истинската непристойност оставаше някъде другаде. Барманът ми подаде чаша вода и две хапчета в чинийка.

— Аспирин, господине?

— Нямам нужда от християнско милосърдие.

Не видях кога беше дошла. Още държеше ключовете от колата в ръка. Притеснена и сякаш гневна, понеже сама себе си не разбираше. Младежът с розовото сако, който в случая го играеше барман, но вероятно също си имаше някакъв живот, чакаше, внимателен и някак обещаващ.

— Трудно беше да паркирам и…

— Виж ти. Аз пък съм сигурен, че е имало едно малко местенце между две коли, сякаш изпратено от провидението.

— Как познахте?

— Аз съм роден борец. Господар на себе си и на вселената…

Тя ми отправи приятелска усмивка, насочена сякаш не към мен, а към моето детство.

— Много мило, че ме повикахте.

— Една жена, която щом остане сама, започва да слуша музика… няма по-спешно нещо на земята.

— Обожавам откровенията — рече барманът.

— Ако има нещо, от което настръхвам, то е пиян барман — рече зад мен един много италиански глас. — Прислужник, шампанско!

Носът му се бе навирил още повече.

— Лидия, представям ви моя стар приятел, сеньор Галба…

— Вече сме се виждали — каза Лидия.

— Никога не пия в извънработно време — рече барманът.

— Добро момче — каза сеньор Галба. — Изпраща всичко спестено на мама. Ранима душа, крехка и чувствителна…

— Ще се оплача на директора — каза барманът.

— Елате в ложата ми. Ще бъда очарован да ви правя компания. Изпитвам ужас от сбогуванията. И това куче… всъщност, не искам да ви досаждам с личните си истории… Чакам ветеринаря.

— Може ли да изразя мнение? — попита барманът.

— Прекалено сте млад — каза сеньор Галба.

— Мисля, че би трябвало да приспите псето. Ще му направите услуга. Онзи ден, когато ви прилоша на сцената, то се напика от страх. Писна му вече да ви чака. Би трябвало да го приспите.

— SOS, SS — рече сеньор Галба.

Той взе бутилката и се отдалечи.

— От Венеция е — каза барманът. — Като арлекините от Тиеполо…

— Да си вървим — рече Лидия.

В този момент стоях с лице към тъмната част, където думата „Изход“ светеше в зелено през пушека. Двама мъже влязоха и се втренчиха в мен.

— О, не! — казах.

Обърнах се с гръб към тях.

— Полиция — каза барманът.

Подаде ми лист и химикал.

— Може ли да ви поискам автограф, господине? Не знаех, че имам честта да говоря с важна личност.

Вече бяха тук.

— Мишел, ама че работа… Мислехме, че си изчезнал.

— Опитвам се, опитвам се…

— Как е Яник?

— … започвам живота си отначало. Позволете ми да ви представя…

— Госпожо…

— Господа…

Те се усмихваха снизходително. Бях пиян, симпатичен и забавен. След малко някой от тях щеше да каже: „Пустият му Мишел…“.

— Ами вие? Вървят ли делата, Робер? Как е Люсет? А децата? Ами ти, Морис? Поддържаш ли формата? Трябва, трябва. Лидия, позволете ми да ви представя двама видни бизнесмени, които се грижат за инвестициите, рентабилността, ДДС и таксите. Познавам ги от години, тъй че представете си колко съм щастлив да ги видя отново. Изпуснахте изумителен номер, шимпанзе и пудел, които танцуваха заедно, но с малко повечко търпение ще можете да ги видите, минават пак към два часа. Има и един човек, който се опитва да се свие на кълбо в кутия за шапки и накрая успява, защото трябва и да се живее. Вероятно ще видите в агресивността ми знак за безсилие, но ви гледам и ми идва на ум един безсмъртен стих на Ламартин: „Само едно същество ви липсва, а светът е вече пренаселен…“.

Бяха притеснени, но усещах, че имам симпатиите на бармана. На сцената имаше нов номер и те се възползваха, за да се отдалечат. За няколко мига гръмна оглушителен звук, а след това усетих как една ръка се обвива около моята като спомен от детството. Обърнах се към погледа, който разбираше всичко. В него имаше тъга, в него имаше усмивка. Тя беше от пристрастените.

Качихме се в колата й. Мълчах. Скъпи мой, бедни „мъжки свян“, който сковава челюстите ни… и гърлото.

— Защо не ми казахте… по-рано?

— И при вас си имаше достатъчно, Лидия. Нямаше повече място.

— Не знаете ли, че понякога чуждото нещастие ни носи утеха?

— Има нещо вярно, но не смятам, че това е вашият тип красота.

— Били сте се договорили вие да заминете далеч, но не сте имал сили да се отдалечите… Останал сте тук… да блуждаете около нея. И всичко, за което ме молите, е да ви помогна да… да пресечете. Да прекарате нощта. Имахте нужда от женско присъствие до вас. Случайността пожела това да бъда аз. Не, не отричайте, не ви се сърдя ни най-малко. Напротив. Това ми е… близко. Но защо не заминахте? Искала е да ви го спести. Или пък се е бояла, че ако сте тук, няма да се осмели… Не, не мисля. Тя е била… сигурно е била смела жена. В колко часа…

Виждах светещия часовник на таблото.

— Не знам. В този миг.

— С… с какво?

— Сякаш да заспи. Не знам колко време е необходимо, за да…

— Имал сте нужда от забрава… и това бях аз.

— Така е. Вие го казахте. Имах нужда да се поразсея. Да мисля за друго. Да си проветря мислите. Тъй че добре дошло, каквото и да е. Сеньор Галба, пасо добле, вие… Аз съм истински мръсник.

Тя размишляваше.

— Колко време ви остава за убиване?

— Чистачката идва в осем. Тя има ключ. Бихме могли да се влачим по заведения, да правим любов, да си показваме снимки, а след това да закусим… Тъкмо. Точно пред нас има едно симпатично бистро. Щом отворят магазините, ще купим цветя. Вие ще ме попитате кои са били любимите й цветя, а аз ще ви отговоря: „Всички“. Докато чакаме… Дали нямате „Една седмица в Париж“? Бихме могли да отидем при травеститите. Или да се върнем в „Клапсис“. Изпуснахте най-хубавия номер на света. Пасо добле. Това трябва да се види. Това е последната дума. Последната дума в тази област, откакто земята се върти. Или пък да идем на „Роаси“ и да хванем първия самолет, двамата заедно. Защото това е любовна история, Лидия, и следователно тя не може да свърши. Твърде много обичах една жена, за да бъде всичко изгубено.

Виждах само малко твърдия й профил с прави черти под побелелите коси.

— Не, Мишел. Знам добре, че вярата повдига планини, но понякога тя само добавя планини за повдигане. И в какво се проявява в крайна сметка месианската роля на женското присъствие? Да помага на мъжа да живее. Нямам това призвание.

— Но сте тук.

— А не ви ли е минавала през ум мисълта, че аз също… се опитвам да забравя?

Една проститутка излезе от хотела срещу „Клапсис“. Тя мерна една мълчалива двойка, която чака в някаква кола, и дойде към нас с убеждението на дългия опит.

— Да ви отведа ли?

— Не, благодаря — казах аз. — Зле съм, но не чак толкова.

— Хайде, недейте така, стига.

— Извинете ме.

— Няма нищо.

— Тук това се случва често.

— Аха?

— Пък и имам един клиент, който трябваше да дойде преди известно време, а още не е дошъл. Той прави номер с дресура на кучета в „Клапсис“ и между два сеанса му правя компания. Не понася самотата. Има болно сърце и през цялото време го е страх да не би да умре. Трябва винаги да има някой наоколо. Не знам какво си мисли той, наистина.

— Това е мексиканско суеверие — рекох аз.

— Така ли? Не знаех.

— Да, смъртта чака да останете съвсем сам, за да влезе.

— Ама това мексиканско ли е?

— Индианско. На индианците запотеки. От областта Сан Кристобал де лас Касас. Красива местност.

— Не ми е казвал, че е мексиканец.

— Не, италианец е. Но човек търси надежда където може да я намери.

— Не знаех. Хайде, извинявайте пак…

— Няма нищо.

— Лека нощ.

— Лека нощ.

Тя си тръгна като размахваше чантата си.

— Може би трябва да чакаме в по-подходящ квартал — рекох аз благочестиво.

Лидия беше пъхнала ключа в стартера и стоеше наклонена с ръка върху ключа и поглед право напред, и усещах, че урежда някакви сметки със себе си. Профил на жена с побелели коси, поглед на непознат мъж, митологическа двойка, Музей по естествена история. Вероятно от началото на срещата ни никога не се бяхме чувствали по-близки и общото между нас беше острото чувство за илюзорност.

— Преди малко говорехте за взаимопомощ, драги господине. Приемам предложението ви. Между нас има невъзможност и можем да си я поделим. Не знам какво щях да правя без вас през последните няколко часа. Ще ви покажа нещо отблизо. Обичам един мъж, когото вече не обичам и затова се опитвам да го обичам още по-силно…

— Не ви питам за нищо.

— Все ми е едно какво ме питате и какво не ме питате. Сега става въпрос за мен. Краят на света не е дошъл само при вас. Той е при всички нас. И тъй си я караме. Няма какво да шикалкавим. Ще ви покажа съпруга си.

— Нямам никакво желание да навлизам в тези подробности.

— Хайде, хайде, приятелю. Вече знам, че можете да бъдете забавен. Ще направя нещо за вас. Ще ви покажа как е при другите. Време е да се почувствате… по-малко уникален.

Операта, булевард „Осман“, „Малезерб“. Само съпруг ми липсваше. Тя мълчеше сърдито и решително, сякаш бързаше да приключи с всичко това.

— Казахте ми, че съпругът ви е мъртъв.

— Много добре знам какво съм ви казала. По телефона вие ми заявихте: „Дължа ви обяснение…“. Аз също ви дължа. В края на краищата спах с вас. И щом ме повикахте, дойдох. Виждате, че и аз се опитвам, опитвам се…

— Не виждам защо трябва да ходя да виждам съпруга ви в толкова късен час — казах аз.

— След това ще се почувствате по-добре.

Беше тежкарски блок на булевард „Малезерб“. Качихме се до четвъртия с елегантния асансьор, когото май събудихме, докато сънуваше ерата на каретите. Отворих вратата и го спрях между два етажа. Седнах на облегалката, тапицирана в червен плюш.

— Не сме ли си добре тук? Мисля, че част от мен е истински развейпрах — все ми се ще да бъда щастлив. Разбира се, тук са и изтощението, и нервите, които не издържат, и… вие. Не знам какво е това „женско начало“. Може би е само един от начините човек да бъде мъж. Но един мъж, освободен от жена, и една жена, освободена от мъж, надуват като балон половинките си живот, а те се раздуват, докато заемат цялото място. Нещастието се рекламира чудесно и само̀: независимост, независимост. Мъже, жени или страни, до такава степен сме били заразени с тая независимост, че дори не сме станали независими — станали сме само гнусни. Истории за осакатени и недъгави, които си отмъщават и издигат осакатяването и недъга в правило на живот. Браво. Да им се присъди Орден за заслуги за направена услуга към изкуственото дишане. Вече сме постигнали такива победи над природата, че можем да постановим задушаването като най-истинския начин на дишане. Единствената човешка ценност в независимостта е ценността на размяната. Когато човек пази независимостта си само за себе си, той загнива със скорост, изчислявана в „самотни години“. Двойката, Лидия, не е само съешаване. Двойка, това значи жена, която живее един мъж, и мъж, който живее една жена. Ще ме запитате защо в такъв случай не съм легнал до нея, защо не съм я взел в обятията си и не съм вдъхнал последното й издихание. Бих могъл и да я последвам докрай и да умра с нея. Но тя пожела да остане жива и щастлива, и това сега означава вие и аз.

— Пиян сте до непозволени размери.

— Така е. А утре, след два дни, след месец, ще ви погледна и ще се запитам: „Тази пък какво прави тук?“. Ако наистина вярвате в това, значи нямате нужда от основание за живот. Значи още не сте победена. Вие и аз може и да се провалим, знам, че е трудно да се направи презокеански кораб с останките от две корабокрушения. Нека тогава да приемем, че сте прибрала от улицата един мъж в безсъзнание. Помогнала сте му да прекара нощта и на следващия ден сте го напуснала, защото всички са аргати на непосилното. Но не мисля, че ви липсват слабост и отчаяние чак до такава степен. Добре де, има сакати, които се чувстват цели без жена и недъгави, които се чувстват цели без мъж. Това означава само, че сме способни на всичко, което си знаехме и преди Хитлер. И не ви казвам, че човек не може да живее и без любов — може — и това е най-гадното. Органите продължават да подсигуряват нормално физиологично състояние и това подобие може да продължи много дълго, до момента, в който краят на функционирането направи този труп легитимен. Може да потърсим убежище и забрава и в сексуалността и да живеем като автобусна спирка. И така, кажете: „Горкичкият, втора нощ не спи и вече бълнува“. Проявете предпазливост, тя винаги е добро извинение. Или пък тръгнете утре с мен. Не правете глупостта да заобиколите поради излишък на житейски опит. Тръгнете с мен, дайте шанс на невъзможното. Нямате представа колко му е писнало на невъзможното и каква нужда има то от нас.

Тя наблюдаваше приятелски зашеметения верующ, седнал в един асансьор, спрян между два етажа.

— И аз като вас съм способна да живея ден за ден, Мишел. Нали затова сме заедно тази нощ. Хората ужасно не съзнават дълготрайността на мимолетното. Косите ми са бели и от това човек се научава да не изисква от часовете да бъдат години. Заминете сам за Каракас утре и ще започна да вярвам в срещите.

Тя затвори вратата и натисна копчето за четвъртия.

— Ето, тук е. Не знам как ще ме съдите и вероятно ще ви се сторя жестока, но беше крайно време да се запознаем.

VI

Казвам се Мишел Фолен. Родителите ми бяха ирландци и името ни е било О’Фолейн, но съм се родил във Франция и нещата се оправили. Първи пилот съм, висок съм метър и осемдесет, на четирийсет и пет години съм и стоя на площадката на четвъртия етаж на един блок на булевард „Малезерб“ до жена, която също съществува. Всичко това е ясно, сигурно и преживяно, а усещането за нереалност е напълно нормално и се дължи именно на излишъка от реалност. Нямам никаква причина да бъда тук. Вместо някъде другаде, това се нарича „обстоятелства“, случайностите на кривването и на подадената ръка. В живота няма автопилот.

Забелязах на стената малкия метален цилиндър, misusa, който вярващите евреи закачват на входа на жилищата си, за да може Господ да разпознае своите и да почука на друга врата.

Вратата се отвори и се появи прислужник с бяло сако и звуци от празненство.

— Господине… Госпожо…

— Лидочка! Колко съм щастлива!

Една възрастна дама, едновременно кръгла и квадратна, вървеше към нас с разтворени обятия и гледаше Лидия с усмивка, в която всичко беше щастие в най-добрия от световете. Тя имаше много черни коси, разделени на път и събрани в кок, над който стърчеше прекрасен костен гребен. Беше облечена елегантно, като се започне от костюма „Шанел“ и се стигне до пръстените, гривните и големите златни халки на ушите, и вероятно бе на повече от седемдесет години.

— Лидочка, скъпа моя, скъпа моя!

Тя взе ръката на Лидочка и я задържа в своите с развълнуван, очарован и страстен израз, ярко подсилен от трелите на циганските цигулки. Сервитьорът мина с поднос с чер хайвер. По стените имаше афиши от отдавна замлъкнали концерти: Стравински, Рахманинов, Брайловски, Бруно Валтер и снимки на певци в оперни костюми и виртуози във фракове, които не познавах, но които изглеждаха знаменити.

— Той беше тревожен, много тревожен… Обади ти се сутринта, както обикновено… Вече мислехме, че няма да дойдеш.

— Добър вечер, Соня. Мишел Фолен, приятел… Госпожа Соня Товарски…

Тя хвана двете ни ръце.

— Приятел на Лидия? Колко съм щастлива!

— Срещнахме се в Каракас — казах.

— Соня, предупреждавам ви, че е доста пиян.

— Ама така трябва, така трябва! Трябва да пием! Трябва да живеем! Трябва да бъдем щастливи! В Русия казваме: „Нека чашата ти винаги да бъде пълна!“.

— Пирожки! — рекох. — Ай да тройка! Волга, Волга! Очи черные! Кулебяк!

Старата дама се прехласна.

— Но… той говори руски! Вие сте… вие сте руснак! Не, не, не отричайте! Веднага почувствах нещо! Нещо… родное!

— Моля?

— Родное! Нещо… нашенско! Лидия… той е руснак!

— По дяволите — каза Лидия.

— Почти не останаха руснаци в Париж! — каза старата дама. — Всичките ги депортираха през 1943-а при онази хайка, нали знаете… Зимния колодрум! Съпругът ми не се върна. Елате. Ще го полеем. Лидочка, толкова мило, че го доведохте… Убедена съм, че ще бъдете щастливи заедно…

Видях как Лидия потръпна. Нищо не разбирах и на драго сърце приемах това състояние на нещата.

— Стига, Соня. Откраднах ви сина, знам. Но Дядо Боже ви го върна. Има един Дядо Боже за майките. Имахте късмет.

От старата дама лъчеше благина.

— Как може да говориш такива неща, Лидия? Не бива, не бива…

А на мен обясни:

— Знаете ли, ние сме евреи…

Аз се поклоних.

— За мен е удоволствие.

Чудех се дали това, което се чуваше, беше от уредба или на живо. Балалайка, китара и цигулка. Обичам.

— Не бива да се говори така, Лидочка. Господ е добър. Той вижда в сърцата ни. Господ е справедлив… извинете я, тя е толкова нещастна…

— Няма страшно — успокоих я аз. — Тук съм инкогнито.

Лидия се изсмя малко хистерично. Водех по точки.

— Елате. Ще ви представя на нашите приятели. Днес е рожденият ден на сина ми. Дайте ми шлифера си… Толкова съм щастлива, че успяхте да дойдете, и двамата…

— Соня е абсолютно несъкрушима — каза Лидия.

Забелязах, че пътническата ми чанта я няма.

— Чудесно, и вие да успеете да забравите нещо — рече Лидия.

По стените висеше цялата Матушка Рус: равин на Шагал, колекция икони, портретите на Толстой и Пушкин, кавказки килими с кръстосани ками. Липсваше само шашлик и „Бьоф Строганов“, но те сигурно бяха вътре.

Старата дама проследи погледа ми.

— Съпругът ми беше от Тифлис. Петролът на Баку.

— Болшевиките взеха всичко — рече Лидия.

Влязохме. Три салона един след друг, изпълнени с народ, и липсваше само Артур Рубинщайн. Всички лица ми изглеждаха познати, може би защото всички бяха много възрастни, и онова, което си мислех, че разпознавам, бе маниерът на времето, което всеки път има все същите бръчки. Трима младежи в руски рубашки, ботуши и шалвари свиреха мелодии за блини и пържоли „Пожаровски“. Всеки път, когато ме представяше, старата дама добавяше с поверителен тон: „Приятел на Лидия“, а Лидия стискаше зъби, сякаш в това се криеше някаква тайна злоба. Говореха много за музика и за Брайловски, Пятигорски и Ростропович. Един дребен, плешив господин ме разпозна и ме помисли за някого другиго. Попита ме дали имам вести от Николай и аз му отговорих, че става все по-трудно.

— Да — рече той. — Много се е променил. Този занаят стана невъзможен. Самият аз…

Той въздъхна и отпи от шампанското.

— Пък и всичко се променя толкова бързо — отбелязах аз.

Той ме стисна за лакътя.

— Знам, знам, но последната дума винаги е на приемствеността. Останалото просто отминава. Какво правите сега?

— Чакам да отмине, това е всичко.

— Как добре ви разбирам. Никога времената не са били толкова тежки за истинския талант.

— Настана царството на леснотията.

— Точно така.

— Няма вече критерии — казах аз.

— Но всичко ще се върне. Изкуството винаги е умеело да чака.

— Познавате ли сеньор Галба?

— Признавам си, че… Галба.

— Галба.

— Абстракционист ли е?

— Не — илюстративист. Много лично виждане за живота и смъртта. Малко е жестоко, малко грубо, но…

Той се замисли.

— Не обичам много изкуството, което удря с юмрук по мордата. Ужасявам се от всичко, което погубва чувствителността.

— Не съм съгласен. Понякога погубването на чувствителността е въпрос на оцеляване.

Гаврътнах три уискита едно след друго, като държах келнера за лакътя и оставях празните чаши на подноса. Соня ме водеше от група на група.

— Елате, Мишенка, елате…

Никога не бях виждал толкова неизменна усмивка и се запитах дали я маха, когато си ляга.

— Отдавна ли познавате Лидочка?

— О, от векове!

Тя стисна лакътя ми.

— Толкова съм щастлива…

— Всъщност от какво сте толкова щастлива, госпожо?

— Наричайте ме Соня.

— От какво сте щастлива, Соня? Не бих искал да бъда недискретен, но сигурно има причини човек да бъде щастлив, които аз не познавам и…

Тя ме наблюдаваше с нещо като лъчиста антипатия. Бях показан на една дама, която бе изцяло в черно — очите, косите, кадифената лента на челото, другата на шията, обеците, роклята, пръстените и чантичката с пайетите.

— Естествено познавате…

Не бях стъпвал в зала „Плейел“ от години и се мъчех да отгатна пианото ли беше или арфата. Тя смаза ръката ми, показа всичките си зъби и каза на Соня с басов глас, че на другия ден се връща в САЩ за двестагодишнината.

— На Шаляпин ли е ученичка?

— Ох, Мишенка, човек не бива да бъде зъл…

Изпих още две уискита, като търсех Лидия, която бе изчезнала, и видях едно момиченце с огромни очи, което най-сериозно ми предлагаше блюдо със студени мезета. Липсваше въздух. Полилеят искреше. Щели да дават трилогията на Вагнер в операта. Някой си познавал добре Ролф Либерман. Нещо си било скандал. Бейрут бил попаднал под ляво влияние. Еди-кой си не бил вече същият. Имало прекалено много галерии. Ако Беренсон видел това, щял да се обърне в гроба. Вече никъде нямало хотели. Всички оперни театри били полудели по него. Някой си винаги го бил казвал. Момиченцето със сериозния поглед дойде отново с шоколадова торта, то било дъщеря на портиерката португалка. Соня го целуна по челото. Никога църквите в Русия не били отказвали на толкова хора. Той бил заслужил първа награда. Нуреев, Макарова, Баришников. Някой си бил най-великият. Трябвало да очакваме всичко. Запомнете това име, рядко греша. Зърнах Лидия, която ми правеше знаци от другия край на салона и се опитах да стигна до нея, като непрекъснато се извинявах, вече нямало архитектура, жената на Мао управлявала Китай, „Метрополитен“ и „Ла Скала“ били на ръба на фалита.

— Е, Мишел, освестихте ли се? Чувствате ли се… по-малко сам?

Беше пийнала малко.

— Говорихте ли със Соня? Казали са ви, че нямам сърце, нали?

— Тя има доста безпощадна усмивка.

Лидия изглеждаше изтощена. Около очите й всичко беше сянка. Дори полилеят-горила не можеше да достигне до тези пещери.

— Не мога повече. Да, сега е мой ред. Не знам какво щях да правя, ако не ви бях срещнала. Нямам никакво желание да живея.

— Това е най-старият начин да живеем.

— Не биваше да ви водя тук.

— Защо? Така поне минава времето.

— … но бях обещала да дойда. Соня е много решителна жена. Тя веднъж завинаги е възприела да преглъща всичко. И то с ентусиазъм, защото сам Господ й поднася блюдото. Толкова нещастия са й се струпали в живота, че сега може да бъде единствено щастлива. Пък и… Знаете ли, ние сме евреи много, много отдавна… Тъй че идва един момент, в който това се превръща в победа…

Един сервитьор ни поднасяше чиния с дребни сладки. Взех си една саварина.

— Може би ще тръгна с вас утре сутрин, ако искате. Ще видите Ален и ще разберете защо съм се вкопчила във вас.

— Вие ли сте се вкопчила в мен? Вие?

Даже успях да се засмея.

— Да, аз. Когато ме блъснахте на улицата и се погледнахме… Ох, знаете как е: достатъчно е човек да е отчаян, за да повярва в какво ли не…

— Животът непрекъснато се отбранява…

— Така, а след това се отдръпнах от вас съвсем благоприлично. Но вие нямахте пари да си платите таксито и отново бяхте объркан, и отново онзи миг на абсурдна надежда… Изглеждахте преследван и на края на силите си…

— С една дума, шестица от тотото…

— Прекрасно е да помогнеш на някого, когато сам имаш нужда от помощ… Дадох ви името и адреса си, тръгнах си, тръшнах се на леглото, плаках и… чаках. Той ще дойде, ще дойде, искам да дойде. Като седемнайсетгодишна. Човек не бива да вярва на белите коси, на зрелостта, на опита, на всичко научено, на всички получени шамари, на шепота на есенните листа, на онова, в което животът ни превръща, ако го пожелае. То остава непокътнато, винаги е в нас и продължава да вярва. Вие дойдохте, а мен ме обзе… невъзможност. Получила съм онова, което наричат добро възпитание: онова, което ни обгражда с бариери. Трябва истински пристъп на лудост, за да ги срина. Изхвърлих ви навън. За щастие вие наистина изнемогвахте и се върнахте… правих любов с вас.

Тя се усмихна окаяно.

— … О, твърде зле. Бях блокирала и скована от забрани. Да се насладя, представяте ли си… От смъртта на дъщеря ми прекарвам времето си да убеждавам себе си, че нямам правото да бъда щастлива. Да правя любов заради вас, за това все пак си има извинение, това е дар, саможертва и е почти морално, но да го направя заради себе си… Бррр. Моралът е стар перверзник. Да изпита удоволствие човек с някой непознат, това е невроза. Хистерия. Фригидност е, когато моралът и психологията спят заедно. Когато човек е загубил основание да живее и все пак се опитва, той се чувства виновен…

Тя внезапно спря и сякаш се стресна.

— Господи, Мишел, забравих, че…

— Аз също — казах. — Но това е чудесно. Яник искаше да се отдалеча. Просто стигнах малко по-далеч от Каракас.

Появи се нов поднос с мезета след сладките и направих строга забележка на сервитьора.

— Ама че бардак!

Той сви рамене.

— Ами че вие какво искате, това е руска вечеринка.

Една дама от друга епоха дойде да поздрави Лидия, защото на другия ден заминавала за Залцбург. Соня домъкна до нас тримата музиканти и те ни изсвириха „Калинка“. Чудех се дали, като изключим подметките, има по-жална съдба от тази на циганските песни.

— Всъщност те са източни германци — плъзна в ухото ми лъчезарната Соня. — Преминали са стената под огъня на картечниците. Бежанци като нас.

Тя нареди да им поднесат водка. Принцеса Голопупов попита къде е тоалетната. Тя държеше грифон до гърдите си и беше италианка. Соня ми обясни, че съпругът й на три пъти губил всичко. Един старец с огромно кубе ми заговори за Кайзерлинг, Куденхов-Калерги и Томас Ман, а немският културен аташе се местеше от групичка на групичка и канеше всички на някакъв прием в посолството.

— Благодаря ви, но бъркате — му рекох аз, щом дойде и моят ред, — аз не съм евреин.

Изглеждаше изненадан, загледа ме сякаш ме подозираше в лъжа, а Лидия се изсмя шумно.

Един изключително добре поддържан французин, нагизден с папийонка, ми каза, че не познава никого тук и че бил поканен, защото е директор на оперния театър. На една етажерка имаше колекция от рисувани яйца. Някой призова за тишина и Соня прочете някаква телеграма: Рубинщайн се извиняваше, че не е успял да дойде. Не разбирах защо съпругът не е тук, щом това беше неговият рожден ден. Може би имаше други салони като този с тълпи още по-приятни гости. Други бюфети, други цигани, други развлечения и други огледала. Но как, скъпа, тръгвате ли вече? Елате, непременно трябва да ви представя. Тя умира от желание да се запознае с вас… Хванах чашата шампанско, която Лидия поднасяше към устните си и я дръпнах.

— Защо? Защо вие може, а аз не? Аз също имам нужда от смелост.

— След няколко часа тръгваме. Сигурно имате да оправяте някои неща. Доста пихте.

— Вчера съпругът ми пак се е опитал да се хвърли през прозореца. А пък има телохранител, който не се отделя от него. Това е етичен въпрос: трябва ли да се остави прозорецът отворен, или не? В кой момент ставаме безмилостни, когато имаме принципи ли? Какво означава уважение към живота, когато животът не уважава никого и нищо? Нямам право да вземам решения… Защото наистина вече не знам дали ако му помогна, ще е заради него или заради мен самата…

Отидох и взех бутилка шампанско и не без облекчение най-сетне се почувствах при другите. Един съпруг, който има телохранител, понеже се опитва да се хвърли през прозореца, докато ние празнуваме неговия рожден ден; една лъчезарна майчица, която ненавижда снаха си от глава до пети, ай да тройка; един директор на оперен театър; една жена с побелели коси, която помага на друга да умре; опитайте тази торта, Мишенка, сама я направих; трябва да спасим операта; днес Ница е град, в който старците отиват да умрат при родителите си; вие все се шегувате, представете си как събрах цялата си смелост и отидох да гледам един пор-но-граф-ски филм; не вярвам в минералните бани, но има красиви места за разходка; горката Соня, каква смелост, каква желязна воля. Лидия бе облегнала гръб на стената, а очите й блестяха прекалено силно, много бяхме пили и оставих бутилката и чашите на земята.

— Добре, мисля, че вече мога да ида… Стойте с мен…

В антрето някой се прощаваше, някакво изгубено палто си търсеше собственика; целувки по двете бузи; ще се чуем, непременно елате; португалското момиченце, чиито огромни очи не можеха да се видят заради огромната купчина дрехи, които държеше в ръце. Последвах Лидия по един дълъг коридор, като учтиво се отдръпвах, за да направя място на идващите от гардероба.

— Лидочка… мислиш ли, че е разумно…

Тя беше там и мачкаше перлената си огърлица. Усмивката й се бе втвърдила. Усмивката на Лидия не се нуждаеше от това: вече нямаше как да се разпознае кое е мъка, кое злоба или гняв, в коридора не беше достатъчно светло, за да пресее човек нещата. Всичко, което можеше да се каже, е, че двете жени се познаваха добре.

— Упрекнахте ме, че не идвам да го виждам, настояхте тази вечер да бъда тук, а сега смятате, че моето присъствие…

— Късно е. Ален е изтощен…

Бях забравил съществуването на времето.

— Знаете добре, че той почти не спи…

Соня бе лъчезарна.

— Днес следобед подремна. Двайсетина минути. Доктор Габо е много доволен… Но е много нервен, и по-добре…

Лидия се бореше, за да изглежда спокойна. Гласът й бе станал като детски:

— Защото съм с приятел ли? Той нищо няма да разбере.

— Мишенка? О, не…

— Начинът ви да порусначвате всички имена е ужасно смешен…

— Понякога е нужно нещо смешно, за да оживеем, Лидочка. Много смешни неща. Не, не е заради нашия скъп Мишенка…

Погледът й ме удави в доброта. Беше съвсем истинска омраза.

— … Напротив. Ален иска да бъдеш щастлива, мила моя.

— О, хайде стига, Соня. Пък и откъде знаете? Той ли ви го каза?

— Познавам го. Познавам сина си.

— Майчиното сърце, знам, знам. По дяволите. Прекалявате, Соня. Всички знаят, че сте възхитителна жена.

Старата дама се усмихна като мачкаше перлите си.

— Не ти се сърдя, мила. Разбирам. Много си нещастна.

— Това е домът на великото опрощение. Прощаваме на Господ, прощаваме на германците, прощаваме на руснаците, прощаваме всичко… Всяка година е Йом Кипур…

— Снаха ми няма късмет, Мишел.

Тя ме връщаше на Франция.

— … Тя не вярва в Господа. Няма от какво да живее. А вие?

Не очаквах това в някакъв си коридор.

— Извинете ме, Соня, но ме хващате неподготвен.

— Ох, и вие също. Неподготвен. Колко жалко.

Поробих в джобовете си. Все трябваше да е останало нещо.

— Нищо — рекох.

— Вие сте пиян, Мишенка.

Мишенка. Май ме присвоиха.

— Аз съм ирландец по произход — казах. — Има едно галско предание, според което Господ купил земята от дявола и я платил… в брой. Хе-хе-хе!

Безразличие.

— Извинете ме — казах смирено.

— Лидия, помолих те да дойдеш, защото нашите приятели щяха да бъдат много изненадани, ако те нямаше тази вечер. Щяха да те съдят сурово. Не исках да кажат, че си безсърдечна жена…

— Браво! Най-сетне! Отбележете тази широка и добра усмивка, Мишел…

Направих върховно усилие:

— А защо да не завършим вечерта в някое руско заведение?

— Никога не съм те критикувала, Лидия. Винаги съм те защитавала. Ти се ожени за сина ми.

— Престъпление!

— Той много държи на теб.

— Откъде знаете?

— Понякога успява да произнесе името ти. „Мамо“ казва много лесно, много естествено. А тази сутрин го намерих със снимката ти в ръка. Не знам защо ни ненавиждаш толкова. Не е било по негова вина. Всички свидетели на катастрофата го потвърждават. Мисля, че го ненавиждаш само защото вече не го обичаш.

Лидия беше затворила очи. Носеше бледосива рокля и бяла боа, която не пасваше на всичко това. В онзи момент не мислех за това, но сега мисля, за да си спомня по-ясно за нея. Без излишна невинност: мисля си за нея, за да забравя. Всъщност от всичко това няма да остане и следа. И за какво е тогава целият този бяс, целият този шум?

— Лекарите са много обнадеждени. Вече почти не се затруднява да оформя думите, макар и още в безпорядък. При буквите е много обнадеждаващо и има огромен напредък. Гласните са си винаги на мястото. Още малко търпение, скъпа моя, и ще произнася цялата азбука. Със сигурност. Господ няма да ни изостави.

Все по-малко разбирах, истинска еуфория.

— Хорошо — казах аз, защото беше руска дума, която знаех, и която бе подходяща, защото означаваше, че всичко е наред.

Чух смях откъм празненството, но ми се стори, че е от някой по-висок етаж. Един старец се дотътри, като търсеше изход. От десет минути не бях пил нищо и усетих, че започвам да се тревожа: чувствах, че всеки момент ще изтрезнея. Португалчето мина с огромните си очи, защото беше само на десет и имаше да види още много неща.

Лидия държеше в едната ръка сребриста чантичка, а в другата дълго черно цигаре, но това е само малко горчивина, малко лошотия от моя страна. Вятърът си играе с косите й на плажа, откъдето пиша сега, и само споменът се възползва от белите листи.

Един сервитьор дойде и прошепна на Соня, че не е останало нищо, а тя отговори, че приключвало и че вече нямало значение. Чуха се още няколко цигански „ай, ай, ай“, но подмятането вече не срещна отклик. Стиснатите юмруци говорят само за слабостта на юмруците, а пък смелостта е вид залог, защото помага да живеем. Двукраките цигулки коленичат, за да се молят, а онези, които имат особено чувствителни струни се извисяват до ранга на страдивариуси. Може би съществува Паганини. Прекалено крехките цигулки биват елиминирани, защото се изисква и издръжливост. Сеньор Галба е сред равни нему, за да отсъди качеството на дресурата, от дясната страна на някакъв непознат за нас познавач. Ще има бъдеще: да принесем жертва, да принесем жертва. Победените се опиват от бъдещите си победи. Болеше ме тилът, вероятно от лъка.

Двете жени говореха едновременно, без да ги е грижа една за друга, и може би ставаше въпрос за прекалено силно огорчение, за да остане само лично.

— Следващата седмица ще отидем в САЩ. Там правят чудеса. Трябва да опитаме всичко. Човек живее от надеждата си.

— Човек живее основно от клишета.

— Трябва да продължим да се борим и да вярваме с всичка сила. Нямаме право да се оставим на безнадеждността…

Директорът на операта мина и се извини, бил объркал и палтото си, и вратата.

Соня се обърна към мен:

— Загубих съпруга си преди трийсет и три години, Мишел. Отдавна да съм мъртва, ако не знаех да почитам паметта му. Живея добре. Имам кола с шофьор и бижута. Искам той да бъде спокоен от материална гледна точка. Най-голямата му грижа беше моята сигурност. Той ме обожаваше. Може да ви се стори смешно, като ме гледате на моята възраст…

— Ама не, моля ви се, съвсем не — казах аз много бързо, сякаш ме бе хванала в лъжа.

— Като млада бях красива. Много ме обичаше. Няма гроб и няма къде да ходя. Нямам нужда от бижута, нито от шофьор, не ми пука, Мишел. За него го правя. Искам всичко да бъде, както го искаше той. Това е неговата воля, неговата памет, неговата грижа. Лидия не може да разбере това, защото днес човек вече няма нужда от причини да живее, всички живеят ей така, за едното нищо.

Лидия яростно загаси цигарата си в една ваза с гладиоли.

— Стенание на есенни цигулки. Писна ни от тях — каза тя.

Направи няколко бързи крачки в коридора, отвори една врата и ме изчака. Хвърлих тревожен поглед към Соня. Ужасно се боях от този съпруг и син, скрит някъде в апартамента да учи азбуката. Намирах, че сеньор Галба го е прекалил и сигурно все пак има някаква граница на забавлението.

Соня ме хвана за лакътя.

— Какво да се прави, това е една жена, ужасно… не, не сурова, а сприхава. Точно така, сприхава. Влезте, Мишенка. Чувствайте се като у дома си.

VII

Не очаквах такава промяна в декора — нямаше и следа от руски кулебяки. Много изчистена библиотека, по която всичко изглеждаше сякаш забулено заради сините абажури. Човек можеше да усети Пруст и Плеядата зад витрините. Имаше и английски кресла с дълбоко замечтани хлътнатини, в които някой много е чел, пушил лула и слушал мъдри думи. В пространството, което книгите оставяха на стената — две бели, изпълнени с покой маски, поддържани от много нежни ръце. Букет цветя върху една много стара маса и глобус, който излагаше океаните си, както лош актьор излага пред публиката по-добрия си профил. Лидия, неподвижна — косата, лицето, роклята и кожената наметка. Старата нефритена дама с непобедимата усмивка. Прекалено много исках от изтощението: разчитах на смъртта на чувствителността, но си оставах с желанието; усещането за причудливост засилваше заплашителната страна на действителността, бях заобиколен от безпощадна неизбежност, а тревогата осуетяваше всичките ми опити за парадиране. Невъзможно бе човек да се измъкне. Трябваше да се изправи лице срещу лице, да остави нещо да умре, да обича, за да го запази живо. Чайки и гарвани, крясъци, изтръгване, последни мигове, един плаж в Бретан, челото ти до устните ми, проблясък на жена, и тежки клепачи, които се борят да не бъдат свалени, както толкова други щитове.

Един мъж седеше на дивана в средата на стаята, кръстосал крака. Несъмнено много красив мъж, за да му отдам заслуженото, макар в лицето му като да липсваше малко характер поради прекалено правилните и фини черти, намек за млад отличник с безупречен път на косата, но малко кукленската красота се компенсираше от мило и кротко изражение, което изглеждаше тук у дома си, нещо като любезност към всичко на света. Беше на около четирийсет години и се усещаше, че има навика едновременно да бъде харесван и да се извинява за това. Все пак забелязах странния поглед, не онова, което някога наричаха „кадифен поглед“, заради любопитната липса на блясък.

Носеше тъмносин блейзер с метални копчета и грижливо изгладен панталон. Черните обувки блестяха. Отворена яка, синя вратовръзка „Аскот“, бяла риза. Безупречен. Беше от онези мъже, които няма нужда да облекат кой знае какво, за да заприличат веднага на манекени от модно списание. Стоеше напълно неподвижен и гледаше право напред, без да ни обръща ни най-малко внимание.

В едно кресло близо до завесите атлетичен здравеняк по дънки, потник, бицепси и кецове, четеше комикси.

— Добър вечер, Ален.

Мъжът изчака за миг, сякаш на гласа му трябваше време, за да стигне до него, а след това стана малко рязко. Едната му ръка остана в джоба на блейзера и беше страхотно елегантна.

— Съпругът ми, Ален Товарски… Мишел Фолен, приятел…

Товарски почака няколко мига, като се вслушваше много внимателно, след това сгъна крак с вдигнато високо коляно и остана така за момент без никаква видима причина.

— Пили пили еха пиш пиш крий — каза той и учтиво посочи мокета, сякаш да ме покани да седна.

— Благодаря — казах аз, защото това не можеше да навреди.

Телохранителят беше оставил „Рикики“ на една масичка и беше станал.

— Пази бяга пилат и кускус гу гу — каза Товарски — ’дичка, дай. Полигон във Венсен?

Определено беше бъбрив.

— Лайка, уха, хипограми жаба. И бъра-бъра но апчиха… на кукла…

Писна ми. Знаех, че ще бъде гадна нощ, но нямах чак такава нужда от забавления.

— Зип-зип — казах — прут прут. Апсиа псиа.

Товарски изглеждаше очарован.

— Сливата с шкембе мацна Монтегю — информира ме той. — Кларинет и кокал и руба ба ба.

Соня беше щастлива.

— Виждаш ли, Лидочка, Ален вече произнася цели думи, съвсем разбираеми…

— Перет бава глава — заяви Товарски. — Гарван пшапи сиене…

— Учим заедно басните на Лафонтен — обясни Соня. — Това е чудесно упражнение.

— Карпати бидави в стата…

Мамка му, помислих си. Може би е поет. Не познавам много модернистите, спрял съм до Елюар. Виждах добре, че Лидия плаче, сигурно беше вълнуващо. Но аз не умея да плача, пък и има моменти, в които съм в състояние да хвана ужаса, да му извия врата и да го принудя да се киска, за да пукне по-бързо. Смехът, това понякога е начин да накараш ужаса да хвърли топа. Не ми дремеше за Товарски. Имах си всичко необходимо вкъщи. Бях добре зареден. „Клапсис“, пасо добле, дресировка, двукраки страдивариуси, струнни инструменти, до гуша ми беше дошло. Може би не бях „Страдивариус“ и в Бейрут го правят по-добре, но бяха изтръгнали от мен всичко, което имах.

Товарски го бях разбрал още от първите думи. Познавах добре афазията на Вернике. Един приятел се беше разбил със самолета си и вече две години дърдореше така. Когато е засегната една част от мозъка, човек губи способност да се изразява. Думите се оформят и излизат както им дойде. Човек знае какво мисли, но не знае какво говори. Обърканите думи флиртуват помежду си както им хареса. Но човек не го знае. Трябва му малко време, за да го осъзнае. Защото мисълта е недокосната, ясна и нормална, но не успява да се формира чрез установените фонеми, това е всичко. Думите се разтрошават, деформират се, усукват се, обръщат се наопаки, взривяват изречението, губят значението си и се получава каквото дойде. Би могло да се състави цяла идеология от това. Нова диалектика. Най-сетне езикът да се освободи от мисълта. Да се издърдорят още сто милиона думи. А това естествено е придружено и от логорея, човек не може да спре да бърбори, защото всички спирачки са разрушени и няма никакъв контрол.

— Вождовете бият, но пюпитрите ме пупат — рече учтиво Товарски.

— Благодаря, не пуша.

— Мишел!

— Законна самозащита, Лидия. Доведохте ме тук, за да ми докажете, че не съм световен шампион, но аз се отбранявам. Съществуват и Бейрут, мъченията и децата, които измират от глад, но ви уверявам, че нямам нужда от такива утешения. Признайте и че не всички вериги са биологически, има и такива, които са наше творение и които можем да разкъсаме.

— Винаги е по-лесно човек да се приюти в общите приказки — рече Лидия.

Товарски се завъртя три пъти. След това се поклони много ниско, изправи се, сви крак назад, после другия. Ръцете му извършваха некоординирани движения. Застана на четири крака. Телохранителят му помогна да се изправи.

Държах се. Сеньор Галба или пък някой от нашите майстори на дресурата не можеше да се похвали с кой знае какъв оригинален подвиг тук. С това не можеш да предизвикаш възхищение и ръкопляскания в „Клапсис“. Класика. При голямата афазия човек често е неспособен да приспособи движенията си към целта, която си е поставил. Той губи знанието за употребата на ежедневните вещи и затова прави абсурдни жестове.

— Мрънкало бизон галимоно — каза Товарски — има мустабак и малък тати, но ръкавички мамкат пъстче…

— Да, но негрите имат за продан — отговорих.

Соня беше щастлива.

— Ален все по-добре произнася фонемите — каза тя. — Професор Туриан е много обнадежден.

— О, млъкнете, Соня, млъкнете…

Особено жестокото тук беше красотата на Товарски. Изтънченост на чертите, чувствителност, чар. Много изтънченост, елегантност, оксфордски стил, сигурно е получил добро образование. И това миловидно, кротко изражение. Наистина беше инструмент от най-добро качество. От него би могло да се изтръгнат сърцераздирателни тонове. Сега разбирах безжизнения поглед. Сигурно зрението също е било засегнато.

— Забележете — казах им аз, — не съм вярващ, не вярвам, че божествата маймуни са с предумисъл. Достатъчно е да идете в зоопарка и да погледнете техните потомци в клетките, за да видите, че не подбираш. А от време на време има по един банан. Подхвърлят ни по нещичко, за да ни насърчат да продължим.

— Малко пале и соло соло?

Бях за диалога. Стига толкова невъзможност за общуване.

— Соло соло — казах — и дори гъдил соло.

Лидия се обърна гневно към мен.

— Моля ви, Мишел.

Но целият насъбран гняв, безсилие и безнадеждност, омешани с алкохол, изведнъж ме удариха в главата. Знаех, че ракът ще бъде прогонен от земята и че ще изтръгнем един по един прогнилите зъби, които те впиваха в плътта ни, но засега все още бях победен и гласът ми само вдигаше прахоляк.

— Травадя травадя боно! — изкрещях. — Пъхни крака в супника и ми кажи дали е горещо! Явол Хитлер гулаг псе! Извинете ме, засега само това мога да дам!

Товарски изглеждаше живо заинтересуван. Може би бях стигнал до него по силата на не знам каква зла слука. Случайността понякога е пълен боклук.

— Микро тото бубов Дидия? Бубов Дидия? Дидия чам чам?

Затворих очи. „Бубов Дидия. Дидия ’чам ’чам“. Той се опитваше да каже: „Любов Лидия. Лидия обичам те“. В това нямаше никакво съмнение. Нямаше съмнение колко тежко е престъплението. Той беше истински страдивариус и някой мръсник — Паганини се наслаждаваше от дън душа.

Чух ироничния глас на Лидия.

— Сега сте малко по-добре, нали, Мишел? Чувствате се малко… по-малко?

Болеше ме стомахът.

— Дидия бичкам…

„Дидия бичкам.“ Волята му блуждаеше около „Лидия, обичам те“ и не успяваше да го налучка.

Ален Товарски беше млъкнал. Вдигнах очи. До него на дивана имаше няколко тома на Жюл Верн в красивата червена колекция „Необикновени пътешествия“. А той имаше поглед на слепец. Сигурно старата сядаше до него, за да му чете на глас. Той не можеше да разбере какво му чете тя — думите стигаха до него деформирани. Нямаше значение. Тя все пак му четеше на глас „Необикновените пътешествия“.

— Тино Роси — казах аз. — Камю на мандолината, Достоевски на китарата и Данте на тъпана.

Обърнах им гръб и се оттеглих с огромно достойнство. В салона бяха останали само няколко гости, прекалено стари, за да имат сили да си тръгнат. Сгромолясах се на бюфета, между огризките.

— Няма Спартак — казах на сервитьора.

— Да, всичко изпиха. Но съм си запазил бутилка шнапс.

Той ми напълни чашата, но аз грабнах бутилката. В крайна сметка беше само три през нощта.

— Трябва да бъде премахнат частният сектор — отбелязах аз.

— Това не е в стила на тази къща, господине.

— Трябва да бъде премахнат частният сектор на нещастието. Да живее Китай. Когато сме осемстотин милиона, сме по-малко. Трябва да останем на ниво демография.

Налях на сервитьора.

— Давайте — казах. — Това е братство. Край на експлоатацията, на класовите борби и на диктатурата на пролетариата. На ония горе това им е забавлението. Желязна подметка, гладиаторска борба, а онзи, който остане, го кастрират малко по-късно. За ваше.

Той беше млад, с весело, невинно лице. Естествено, беше само на двайсет години и можеше още да почака.

— Забележете — рекох му аз, — че може и да ви се размине. Жертвите не са по избор, а наслуки. Срещал съм дори щастливи цигани. Съществуват и грузинци, които доживяват до сто и двайсет, като ядат само кисело мляко. Киселото мляко, приятелю, всичко е в него. Не ядем достатъчно кисело мляко, затова става така.

Той се кефеше. Слагаше ме в сметката на пиянството. Младост, какво ли й знае на нея главата.

Отидох до гардероба и си взех шапката и шлифера. Сега вече нищо не ми липсваше. Всъщност да, пътническата ми чанта. Но имах надежда да я намеря. Почувствах се по-добре. Тактично изчаквах Лидия в коридора. В края на краищата това беше съпругът й. Имаха да си казват разни неща. Изхилих се. Потърсих цигари по джобовете си, но ги бях спрял преди две години. Яник държеше на това, казваше, че води до рак.

Когато двете жени излязоха в коридора, още се хилех. Умората много ми помагаше, като изцеждаше от нервите ми скритите запаси, и внезапно в тялото ми, в кръвта ми, се вля прилив на доверие и увереност, които ме обзеха като мълчалива песен. Не се заблуждавах, знаех, че това е само второ дихание, колкото да ме насърчи да продължа. Щях да продължа. Всеки от нас знае, че е роден, за да бъде победен, но също и че никога нищо не е успяло и никога няма да успее да ни победи. От някой друг, няма значение кой, някъде другаде и в някакво незнайно бъдеще, но оковите ще бъдат строшени и ние сами ще начертаем линията на бъдещето по дланите си.

Лидия се връщаше разплакана. Соня я придържаше топло за лакътя.

— Извинете я, Мишел. Лидия… пък и вие вероятно не сте свикнали. Днес всички държат да бъдат щастливи… дори евреите! Ние, старците, ние сме научени…

Лидия освободи ръката си с движение, което ми се стори доста рязко. Тя не уважаваше старците.

— Така е, Соня. Научени сте. Толкова сте свикнали, че при вас страданието се е превърнало във втора природа. То ви е необходимо, за да имате основание да живеете. Взех ви сина и десет години той беше щастлив. Какво кощунство. Сега ви върнаха злочестината. Нещата си дойдоха по местата. Знаете за какво живеете — за да доказвате смелостта си. Възхитително. Сега нещастието си взе своето. Семейството ни не е било избито напразно.

— Не я слушайте какво говори, Мишел. Тя не е познала… онова, което ние, старците, сме познали. Всички искат щастие днес. Но ще им мине.

— Вярвате ми, страдайте днес, не чакайте утрешния ден, днес късайте сълзите на живота… Знаете ли, че му чете на глас Жюл Верн, тая…

— Лидия — казах аз, защото се боях от най-лошото.

Соня сияеше.

— Той много обичаше Жюл Верн, когато беше малък. Няма значение какво му чета. Той не разбира добре думите. Но чува гласа ми.

— Имате голям късмет, Соня. Откраднах ви сина, но животът ви го върна. Благодарение на една автомобилна катастрофа. Има справедливост. Аз загубих дъщеря си, но вие си получихте обратно детето…

— А, не, край — казах аз. — Все пак сме във Франция.

— Лидия не е лоша. Но не е свикнала да бъде нещастна.

— Да, аз съм лоша еврейка. Знаете ли, Соня, ако някога стъпите в Израел, или ще ви сложат в музея, или ще ви изхвърлят.

— Тя не може да разбере, Мишел. Тя е бунтарка.

— Чувате ли? Бунтарка. Най-лошото от оскърбленията. Наистина е прекрасно. Приеми, подчини се, примири се. Кой каза, че евреите не са християни? Да се махаме оттук. Ако някога бъда щастлива, Соня, обещавам ви да ида на поклонение в Лурд, за да се излекувам…

Старата дама задържа дълго ръцете ми в своите…

— Довиждане, Мишенка, довиждане… Грижете се добре за нея…

Тя ме хвана здраво за лакътя и не го пусна, докато не излязох.

VIII

В колата, със затворени очи, спокоен профил и глава, опряна на облегалката, тя чакаше мълчаливо, докато около нас сновяха невидими лечители, онези, които толкова грижливо се занимават със световните шампиони, изслушват сърцата им, сбъдват молитвите им, чистят предните стъкла, пълнят резервоара и ви пожелават добър път нататък.

— Разбира се, бях отвратителна, но се чувствам малко по-добре. Къде е Каракас? Предложиха ми и работа в Организацията за подпомагане на бежанците в Банкок. Излишък от самата мен, знам. От кой момент нататък човек спира да бъде нещастна жена и се превръща в уличница?

— Трябва да попитаме директора на операта, Лидия.

— Нищо не разбирам от любов.

— То е защото самата любов разбира всичко, има отговор на всичко, разрешава всичко и просто трябва да я оставиш да действа. Достатъчно е да си вземеш абонаментна карта, за да смениш транспортното средство.

— Наистина го обичах десет години. И когато престанах да го обичам, се опитах да го обичам още повече. Върви, че разбери.

— Вина. Човек изпитва срам. Не иска да го приеме. Бори се с това. Колкото по-малко обича, толкова повече се опитва. Понякога прави такива усили, че се задушава. Всъщност, онова, което се харесва на онези горе, не са нашите победи или провали, а красотата на усилията ни. Опитвали ли сте с пчелно млечице. Изглежда, че придава сила.

— Не разбирам как може да свърши една любов.

— Да, това изглежда дискредитира цялата институция.

— Понякога вече е свършило, но човек не го забелязва, по навик…

Тя млъкна и ме изгледа ужасено.

— Колко е часът?

— Времето е наше.

— Когато Ален излезе от болницата, се опитах. Продължихме да живеем заедно. Имаше афазия и не беше възможно да общуваме…

— Това трябва да е улеснявало нещата, не е ли така?

— Това вашето дори не е цинизъм, Мишел, това е… смърт.

— Да. Горя каквото мога.

— А беше ужасяващо бъбрив, защото при хората с афазия умствената спирачка на говора е унищожена и те непрестанно бърборят… Ала човек не може да изостави един мъж в нещастието му, само защото е спрял да го обича… Но трябва ли да остане при него, защото е спрял да го обича?

— Трябва да се сложи край на психологията, Лидия. Тя прекалено дълго е звездата по афишите. Трябва да сменим програмата. Ще говоря с ръководството.

— Случвало ми се е и да се питам дали не си измислям ловко извинението, че съм спряла да го обичам още преди катастрофата… Наистина беше ужасно. Да спреш да обичаш един мъж и да го напуснеш само защото е станал толкова… различен… Хубава работа, нали?

— Истински конкурс за красота, няма що.

— Той се беше променил. Беше станал някой друг.

— Върнете ни парите!

— И си имах извинение: той беше отговорен, макар и невинен, за смъртта на дъщеря ми… Ами ако и това, отговорността, която му бях лепнала, беше само извинение, за да го напусна?

— Психологията е богата с всякакви възможности. Неизчерпаеми съчетания. И е позволено човек да мами. Позволено е да добавя, да маха и да разменя пуловете. Всички ходове са позволени и човек винаги играе срещу себе си. Защото щом има безкрайно много пулове и безкрайно много съчетания, има една-единствена кралица — вината. Но, какво пък, без психология щяхме да бъдем животни. Животните сигурно се кефят. Има един поет, Франсис Джеймс, който ни е оставил едно много хубаво стихотворение: „Идете в рая, заедно с магаретата“.

В очите й се появи мъничко приятелско веселие.

— Най-накрая ще успеете, Мишел. Като човека каучук от „Клапсис“, за когото ми говорехте. Огъвате се толкова добре и толкова яростно, че накрая ще успеете да се завържете на юмрук и да се напъхате в кутия за шапки.

— Ами все нещо трябва да направим с живота си, мамка му.

— За какво са всички тези крясъци, Мишел?

— Крясъците винаги са били висше проявление на човешкото. Цялото човечество само бръщолеви и не успява да открие разбираем, братски език. Но то поне крещи, от единия до другия край на земята, и тези крясъци са напълно разбираеми. Не казвам, че ще има милост, Лидия. Не казвам, че ще има край на зверствата и отмяна на наказанието. Не знам дали един ден ще се появи Спартак и краят на робството, но знам, че между нас вече има страхотни трошачи на окови. Флеминг победи инфекцията. Солк — полиомиелита, туберкулозата беше матирана, а съм сигурен, че и ракът изживява последните си добри дни. Загиваме от слабост, а това позволява всяка надежда. Слабостта винаги е съществувала поради въображението. Силата никога нищо не е измислила, защото смята, че си е самодостатъчна. Все слабостта е гениална. Мракът сигурно се е опулил, когато хората за първи път са му драснали клечката. Какво е направил мракът? Хукнал е да се оплаче на тате. Не, това не е песен на диваци. Само слабостта мърка така, а аз й вярвам. В същия този момент някъде, в някоя лаборатория има един слаб човек, който се бори и ще ни даде нашата победа. Именно в лабораториите човечеството чертае линиите на бъдещето в дланта си. Точно в лабораториите оживява и добива реалност декларацията за правата на човека. Пребиха ни — вас и мен. Победени сме, няма спор. Но всички победи минават през това. Почти пиян съм. Къркан. Гроги. За нищо не мога да се хвана и ръцете ми са като вятърни мелници. Несъмнено. И доверието ми вероятно е само пиянска еуфория. Добре. Но ние сме прекалено слаби, за да можем да си позволим да бъдем победени.

Тя караше много бавно, сякаш се боеше да не би да стигне някъде.

— Във всичко това има нещо безсмъртно, Лидия. Нужен е много смях. Някога това се наричало човешка чест. Защо не му… помогнахте?

— И да прекарам живота си във въпроси дали не съм помогнала на съпруга си да умре, за да сложа край на неговото страдание, което аз не мога повече да понасям? Говорихте за братство… Опитах. Но да се обрече човек на някого, защото е спрял да го обича и това е несправедливо, да се обрече човек на някого в името на някаква етика, в това няма нищо живо и реално. Това е хуманизъм, в който не е останало нищо хуманно, противоестествен акт, и Ален никога не би го приел, докато беше… цял. В началото той не знаеше, че никой не може да го разбере. Смяташе, че има някакъв заговор и го бе обхванала мания за преследване… В болницата видях двама души с афазия, които едва не се бяха счепкали, защото всеки от тях мислеше, че другият му се подиграва… Един много красив и много изтънчен мъж, който ме хващаше за ръка и нежно ми говореше: попо тенджерка ко ко ко и правеше това с часове. Мисълта беше непокътната, но оставаше заключена с два катинара. А и му бяха останали две десети от зрението. И за мен той вече беше само причинителят на катастрофата… Колкото повече го обвинявах, толкова повече се мъчех да го обичам. Но в името на какво? В името на какво, Мишел? На някаква идея за справедливост, мисля… или за несправедливост. За някаква солидарност между оцелелите. Отказ да се подчиним на варварщината. Почти въпрос на… цивилизованост, знам ли. Но бях принудена да призная, че вече не става въпрос за Ален. Не се обричах на човека, а на идеята си за човек, а в крайна сметка в това няма нищо човешко. Ура за знамето, ура за честта, но това не беше живот. А съществуваше и Соня. Вярата й в нещастието се оказа напълно оправдана и тя беше на висота, тоест възхитителна. Вече трийсет и пет години живееше от своята сърцатост и не бях в състояние да вляза в надпреварата. Тя беше сред свои. Съпругът й, братята й, а сега и синът й. Избиването на цялото й семейство за нея не беше чудовищно, то беше законът на рода. Не знам дали този закон наистина е изсечен в скала, но е твърде вероятно — тя е от скала. Долината на сълзите. Тук сме, за да страдаме. Да бъде Божията воля. От скала, казвам ви, и не можеше да се лиши от това, да сложи край, защото то е добро извинение: човек не може да бъде щастлив, просто не бива да опитваме, и всичко е наред. Можем да мислим каквото си искаме за орестиите и за гръцката трагедия, но за мен най-важното е, че представленията са се разигравали на открито, за да може някой, там горе, да може да се посмее. Искам да кажа, че в хуманността има капка лудост, която не е капка човечност… Това е. Изслушахте ме. Много мило. Надявам се, че съм успяла поне малко да ви помогна да… забравите…

— Знаете ли, дали си го признаваме или не, но в живота човек винаги разчита да дойде помощ…

— Заблуда…

— Може би, но нали сега сме тук, вие и аз.

— Разкажете ми за нея.

— Нищо. Един ден ми каза: „Дотук и нито крачка повече“. Не беше само отказ от страдание, а и вкус към цялост. Имаше прекалено силен вкус към целостта, за да се задоволи да ближе остатъците в чинията. Отговорих подло: „Тогава двамата“. И получих право на един хубавичък пристъп на гняв. „И дума да не става. Говориш, сякаш само ти обичаш. Ако има мисъл, която не понасям, то е да умра и да отнеса със себе си основанието ми да живея. Никога не съм знаела какво означава «много женствена жена» и «много мъжествен мъж», освен да бъдеш първо този или тази, която обичаш. Така че, обещай ми. Обещай ми да не превърнеш мъката си в леснота, в бягство. Сиво имение, обградено с тръни и руини. О, не! Не искам смъртта да спечели повече, отколкото взема. Няма да се затвориш с два катинара зад стените на спомена. Не искам да се превърна в помощник на камъка. Бяхме щастливи и имаме задължения към щастието.“ Не виждам какво бих могъл да ви кажа, освен това — дадох й всичко и сега всичко остана на моите ръце. Любовта е единственото имане, което нараства заедно с разточителството. Колкото повече давате, толкова повече ви остава. Живях от една жена и не знам как другояче може да се живее. Искате спомени? Ето един. Тя лежеше. Вече много я болеше. Бях се навел над нея… Силна ръка, мъжествено присъствие, успокояващо присъствие от типа: „Тук съм…“. Направо да пукнеш. Тя докосна бузата ми с върха на пръстите си. „Ти толкова ме обичаше, че това е почти мое творение. Сякаш наистина съм успяла да направя нещо с живота си. Онези, милионите, могат да продължават да се опитват, но само една двойка може да успее. С милиони може да се брои само до две.“ Други малки подробности ли? Беше силно руса… веселие, което толкова обичаше устните й, че не искаше да си тръгва… Тя не приличаше на вас, вие сте много различна, пък и не става въпрос нито за вас, нито за мен, а за онова, което ни свързва… със своето отсъствие… Има един добре познат израз, създаден, за да се харесва, защото се има за мъдър: „Трябва да горим“. Е, да, ама не — и причината е, че огънят никога не изгасва и няма да изгасне. Виждали ли сте по улицата много възрастни неразделни двойки, които се държат един за друг, докато вървят? Това е то да гориш. Колкото по-малко е останало от единия, толкова повече остава от двамата.

Тя изчака да мине малко нощ и попита много нежно:

— Господи, но какво ще правите с всичко това?

Притворих клепачи, за да го запазя по-добре. Ще живея до дълбока старост, за да ти дам паметта си. И винаги ще имам родно място, земя, извор, градина и дом — сияние на жена. Едно движение на ханша, разпиляна по вятъра коса, няколко бръчки, които ще сме написали заедно, и вече ще знам откъде съм. Винаги ще имам женска половина и ще бъда сам единствено на стража. Всичко, което изгубих, ми дава основание да живея. Непокътнат, щастлив, нетленен… Сияние на жена. Виждах, че още се отбраняваш, че се опитваш да ме слушаш, както човек оценява само качеството на тембъра, свежестта на вдъхновението и в един момент, за да ме отдалечиш от себе си чрез онази насмешка, която винаги ни се притичва на помощ, с гневен жест бе сложила касетка и гласът ми бе заглушен от други, вече складирани вълни от музика. Няколко улици преди това ти плачеше още по-малко от яд и сърдита на себе си, че отстъпваш пред вярата на този истински вярващ до теб, а когато стигнахме до вас и ти отново се озова в ръцете ми, на гърдите ми, това забравено място на мъката, където нищо не може да ни се случи, аз, чието сърце се бе свило, разбрах, че всичко е спасено. „Не се оставяй на лесните решения, Мишел, не ме превръщай в извинение да не обичаш повече — смъртта и така е голяма мръсница, не искам да й давам съкровища. Ще изчезна, но искам да остана жена.“ Когато ти, Лидия, ми прошепна без следа от упрек: „Никога няма да има друга, нали, винаги ще бъде тя“, разбрах, че вече храниш много нежност към онази, която ти бях поверил. Бяхме се върнали и бе дошъл краят на скитничеството, и цареше покой над устието. Беше дошъл краят на голямото преследване, сякаш се бяхме добрали до убежище, заедно с всичко, което ни бе отнето. Дори да не ставаше дума за теб и мен, а за борба за чест, дори ако в прегръдката бяхме като два спомена, все пак беше човешка победа. Не знам дали дъхът ми шепне така, или старият четец в гърдите ми, тъмно е, но някак топло, защото сиянието винаги е по-красиво в такъв обков.

Когато Яник ми обяви деня и часа, бяхме в едно поле в Ейре, недалеч от селцето Иманс, не знаех, че ще запомня тези имена, често паметта ни се затормозява с празни подробности. Тя ми беше говорила за теб толкова весело и толкова приятелски, че за първи път от месеци насам около нас сякаш витаеше начало на надежда. „Искам да кажеш на тази непозната посестрима каква нужда имам от нея. Бих искала да се видя с нея, да й се усмихна, да я прегърна. Съществува една враждебност, ние сме толкова… биологични в живота си, почти сякаш носим на гърба си етикет: «Разклати добре преди употреба». Съществува безпомощна слабост, а това винаги е означавало борба. Вероятно съм ужасна егоистка, но защо искаш да не продължа да живея и да бъда щастлива, когато вече няма да бъда тук? Моля те да не превръщаш спомена за мен в ревниво кътано имане. Харчи ме. Дай от мен на друга. И така то ще бъде спасено. Ще остана жена. Когато заспивам, ще се насиля да си я представя, за да знам на какво ще приличам, на каква възраст ще бъда, как ще се обличам, какъв ще бъде този път цветът на очите ми…“

Тя запали. Разстроеното й лице с тъй нежните бръчки, следи от всичко, което поотделно бяхме преживели заедно, ни даваха двайсет години съвместен живот. Погледът, раменете, бялото безредие на косите, следите от ранима наивност в линията на устните, всичко това беше трепет, боязън, смут…

— Вие сте от онези французи, дето вече ги няма — строителите на катедрали… Не знам нищо за утрешния ден, Мишел. Нямам такива луксозни навици. Изградена съм от малки днешни дни. Знам, че това е една стара, благородна борба, мъжът, жената, двойката, опълчени и напук на всичко, но нямам никакво желание да придобивам историческо измерение. Исках да видя лицето ви, защото тъмнината винаги е малък съучастник. Легнал сте тук, до мен, сред толкова изпотрошени щитове и нащърбени мечове, аз… къде съм аз във всичко това?

— Имам още години живот пред себе си, значи имам за даване.

— Но аз не искам вашия живот. Достатъчно ми е втръснал и моят. Успял сте да направите нещо наистина възхитително: взел сте всичко от Господа и сте го дал на любовта. За мен това е твърде голямо. Прекалено е за една работеща жена. Погледнете ме добре, драги. Удар до удар. Няма да тръгна на кръстоносен поход, за да спася семейния гроб. Някога поне мъжете са тръгвали сами към светите земи. Имам желание да бъда щастлива за своя собствена сметка. Не желая да се боря за щастието на вида. Дори не умея да летя, представете си. Нямам криле. Аз съм нещо дребничко и искам още по-малко. Малко топлина, малко нежност, малко мило отношение, а после нека вихърът го отвее, защо не, защо и вихърът да не бъде щастлив?

— Това е начин да ми кажете, че сте страшно взискателна.

— Ами, да. Страшно.

— Няма да започнем да местим планини. Бъдете спокойна, планините сами ще ни намерят. Ако мислите, че в мен сега има дори частичка: „Заради доброто ви сърце, мадам“, лъжете се. И не ви казвам: „Обичам ви“. Казвам: нека да опитаме. Няма никаква причина да уважаваме нещастието. Никаква.

Тя си облече пеньоара, запали цигара и закрачи от стена до стена, като жестикулираше с ръце с онова обезоръжаващо желание на беззащитните хора за борба.

— Става въпрос най-вече да спасим една жена, нали? Тя ви е казала: „Направи ме някоя друга“. Но аз нямам намерение да бъда само вашият начин да предъвквате спомените… о, извинете ме. Вече не знам. Може би вече не съм способна на онзи напълно трезв поглед, необходим, за да продължим да се борим, наречен заслепение. Не знам вече кой беше казал, че в живота всички успехи са провали, които са се провалили…

— Ларошфуко?

— Не, не е Ларошфуко.

— Оскар Уайлд?

— Не.

— Е, тогава е лорд Байрон.

— Не.

— Чуйте ме, Лидия, предлагам ви най-доброто. Ларошфуко, Уайлд, Байрон. Върховни. С мен винаги сте на върха. Засмейте се, така става по-светло. И не ми казвайте: „Не ви познавам достатъчно“. Все пак няма да ми разправяте, че трябва „да се държим разумно“, след като всички шансове са на страната на двама души срещу необяснимото, нали? Затворете очи и ме погледнете. Не с всички истини може да се живее. Често в тях няма парно и човек може да пукне от студ. Небитието не ме интересува, точно защото съществува.

— Романтик?

— По отношение на лайната, да. Не става въпрос да отричаме реалността, а само да не й се оставим да ни влачи. Ако не бяхме толкова щастливи, щастливи до степен да не забелязваме врага, щяха навреме да открият Яник и вероятно да я спасят. Бяхме забравили, че щастието винаги е обградено от зъби. Отначало скрит, неподозиран, врагът се показа, когато вече си беше натъпкал търбуха. Стопроцентова, извратена мръсотия, злобна низост. Говорехте за изпотрошени щитове и нащърбени мечове, ами да, насъбират се. Необходима е още много слабост. И тази слабост, тази крехкост, мимолетното потръпване на нашия живот, това именно се нарича душевна сила. Сигурно сте забелязала, че думата „душа“ е изчезнала от речника ни. Хората предпочитат да не се отъркват много-много в нея — тежи. Сигурно е доста забавно — вие и аз, два спасителни пояса, които се опитват да си помогнат един на друг, но аз приемам честта да бъда палячо. Подчертавам дори, че нещото, което почти можем да наречем човешко лице, е било създадено именно с плюене и бой с торти… не бих искал дори за миг да се усъмните в пълната ми преданост към жената, която вече не е тук — това не би могло да умре — и сега е ваш ред…

В гласа й, в очите й още упорстваха остатъци от желание за борба. Добре познавах тези нотки, обезоръжената агресия, пърхането с крила — беше обзета от паника, защото откриваше, че още може да вярва.

— Не знам дали си давате сметка с какво безразличие, за да не кажа с каква жестокост към мен безумствате да обичате още веднъж, още една жена, а като ви гледа човек как искате да прекосите океана с плуване, има желание да се хвърли във водата и да ви попречи да се удавите… Един отчаян мъж е много подвеждащ…

— В такъв случай?

— В такъв случай, жалко, че не мога да свиря на китара, Мишел, можехме да направим хит. Соня познава директора на операта, можеше да ни уреди прослушване.

— Да, да, иронията, знам. Човек се отбранява както може. Но ако един ден спра да обичам, значи не са ми останали дробове. Вие сте тук и има сияние на жена, а нещастието спира да бъде качество на живота. Пет сутринта е, сигурно вече всичко е свършило и не е останал камък върху камък, а това означава само, че трябва да се гради. След като нещо е било разрушено до основи, идва момент, в който се оказва непокътнато. Пея ви един първобитен, див химн, защото няма друг начин да си живял. За „Илиадата“ казват, че е епопея и се възхищават на хилядите героични битки в нея. Много по-трудно е човек да говори за двойките, които остаряват в нежност, а те са най-красивите ни победи. Може би не чувствате колко съм обичал, обичам друга жена и така можете да се отвърнете от мен. Или пък кажете: „На нас, жените, ни е писнало да бъдем майчиците, които все носят нещо“. Ами! Кой ви говори за тези блуждаещи половинки? Говоря ви за двойката, а в двойката никой не знае кой е земя и кой слънце. Тя е друг вид, друг пол, друга страна. Или пък ми разправяйте за „самостоятелността“, тази прословута „независимост“ на сепаратистите, тези нужници „жени“ и „мъже“, в които човек се усамотява, за да се надвеси влюбено над самия себе си. „Независимият мъж“ и „независимата жена“ е мълва, долетяла от другаде, от големите ледени самоти, където има само кучешки впрягове и човек трябва да слуша почтително: това е честта на нищите. След малко ще си тръгнете, но някои мигове имат памет. Мимолетното живее от проблясъци и не чакам рента от щастието. Ще погледна часа, ще стана, ще се облека, ще ви благодаря: „Много мило, че ми правихте компания, времето мина бързо, надявам се, че гласът ми не е пречил много на съседите“, а вие ще можете да се срешете, да се пооправите, „ще си възвърнем разума“, както казват трезвомислениците, онези трезвомислещи, чието име дори вече звучи като мазнини в кръвта. Толкова е банално, толкова често се случва в нашия селски панаир, хората живеят от дрънкулки, обичта е въздушна като копринен шал, позната е и овехтяла до вътъка, искаме да убием ехото, защото се повтаря, но за да се принудим да кажем отново нещо, ще трябва първо да си изтръгнем гласните струни. В нищо не приличате на нея и именно с това поемате щафетата.

— Мишел, Мишел…

Тя седна на края на леглото до мен. Може би ме слушаше, но още нямахме глас. Нашият глас все още е само начин да върнем взетото.

— Боя се, че животът не е на висота, приятелю мой. Прекалено бързо губи дъх. За беда има камъни, които не мечтаят за ехо, а това е много народ.

— Да, има един велик поет, който го е изразил превъзходно, велик поет, който нищо не е написал, който не е говорил за любовта, и по този начин е успял да каже огромната част, която заема в живота ни нейната липса… Жал ми е за тях. Когато човек е обичал една жена с отворени очи, с всичките си утрини, с всички поля, гори, извори и птици, разбира, че все още не я е обичал достатъчно и че светът е само началото на всичко, което остава да направите. Не ви моля да се отдадете с мен на някаква религия, знам, че искахте само да помогнете на една жена и да направите смъртта й по-мека. Говорихме си цяла нощ, но не съм ви казал почти нищо, защото за нея ми говорят вашите устни. И никога няма да узнаете как вярваше тя във вас и какво доверие ви имаше. Често ходехме във Фло, тя предпочиташе големите гори пред морето, което е толкова променливо. Знаеше, че е изгубена, но в пейзажите това не беше видно. Когато я питаха от коя зодия е, тя отговаряше през смях: „Светулка“. Обичаше да докосва черните скали, които мечтаят за трепет и мимолетност. Вървяхме между дърветата като за среща с друга двойка след хиляда, след десет хиляди години, защото и животът има нужда от основание за живот. Тя казваше, че у мен имало идеализация и че така се губела реалността на една жена и още по-добре, защото така тя се чувствала по-малко тленна, лишена от своята човешка природа и ставала по-малко смъртна. Много добре си спомням онова място и онзи път, там имаше зелено мочурище, осветявано от водни кончета, бегли проблясъци между слънцето и сянката. Врагът вече беше завзел подстъпите, дните ни бяха преброени и тя влагаше в теб надеждата си. „Бих искала тя да дойде тук през същия сезон, когато се завърне розовото петно на изтравничето, и в нейната ръка твоята ръка ще си спомня за моята. Би трябвало и няколко красиви стиха, но какво да се прави, за поетите да говорят за любов, е липса на оригиналност, което винаги изисква огромни средства. Когато човек е тръгнал да проучва Марс и да ходи по Луната, любовта и двойката, без майтап, си е чисто вкопчване в миналото. И въпреки това кой ли вече е казал, че всяко женско начало е мъж и всяко мъжко начало е жена? Никой. Знам, че е невероятно глупаво да те изоставя заради известни технически проблеми, органични истории, вирусни, Бог знае какви, но, довери ми се: ще бъда за теб друга жена. Много мисля за нея. Дори са забавни всички грижи, които полагам за нейната красота. Не я познавам, на нея може и да й липсва братско чувство, и тогава ще си имаме проблеми — тя и аз. Всъщност съм й помогнала много, защото ти няма да можеш да живееш без мен, а това винаги означава вече готово място за друга. Не искам да си тръгна като крадла, и ти трябва да ми помогнеш да остана жена, а най-жестокият начин да ме забравиш ще бъде да не обичаш повече. Кажи й…“ Но за какво, Лидия? Ти знаеш, наясно си — ето ни тук. Няма нужда да измисляме хляба, водата не може да дава уроци на извора, сърцето не обяснява на кръвта от какво живее… Отдавна вече знаем как са се образували неодушевените светове и от каква вкаменяваща липса на женски устни. Нека да продължат да се жалват, че земята е само прах, напълно безразлично ми е кой е прах и кой Господ, защото нито единият, нито другият са жена. Дори понякога съм отивал да погледна катедралите в Реймс и Шартр, за да видя как може да се обърка човек… Смисълът на живота има вкус на устни. Там се раждам. И съм от там.

Тя се наведе над мен и не знам дали върху това все пак тъй близко лице, вече я имаше, или тя само ми даваше да пия. А след това във внезапен порив ме прегърна и ме притисна до себе си като в най-далечните ми спомени.

— Ти си крадец, Мишел. Осквернител на църкви. Ще те арестуват за отвличане на катедрали.

Взе ръката ми и й се усмихна.

— Я, и ти си имал юмруци. И за какво са ти?

— За да сънувам юмруци. Юмруците не съществуват все още, те са измислица на Омир. Просто легенда, която старите вериги разказват на младите, за да ги направят по-твърди.

— И тогава какво, Мишел? Какво?

Докоснах устните й и дълго ги милвах, за да продължат пръстите ми да благославят. Дланта ми се потопи в косите й, които бяха взели от възрастта най-светлото в нея и в бръчките й, тези на усмивката, онази на челото, вертикалната, сякаш разпната между двете крила и онази в погледа, тъй нежни, тъй фино изсечени. Животът е прочут със своите ваяния.

— Тогава ти си тук и има сияние на жена. Може би други мъже могат да живеят другаде, не и аз.

IX

Когато отворих очи, виделината на деня нахлуваше през пердетата с цялото си шумно шествие от кофи за боклук. Невидимото губеше властта си сред бързея на нощните води и разни мебели, вещи, дрехи и циферблати ме обграждаха като доказателства за материалност. От Лидия виждах само ръка, която се носеше по браздите на нощта, и една самотна, празна длан. Наведох се към нея и се скрих още за миг. Вероятно тя се преструваше на заспала, за да направи нещата по-лесни за мен. Може би чакаше да си тръгна, защото един живот е дълго нещо и сигурно я беше обхванал страх. Станах и се облякох. Чистачката щеше да дойде след час, но исках да бъда там преди нея. Исках да седна до нея, да почакам малко, защото в крайна сметка не знаем нищо за смъртта, пък и никога не сме имали нужда да си говорим, за да се разбираме. А се бяхме договорили помежду си, че след това няма да я гледам.

— Не знам как ще изглеждам. Говорят дори, че човек изглеждал спокоен и умиротворен, което е просто една мръсотия в повече…

Върнах се в стаята. Лидия я нямаше. Открих я в кухнята. Седнах безмълвно срещу нея и изпих едно кафе. Светлината на деня тършуваше по лицето й и как ми бяха скъпи тези следи от гуми, тази саждива бледност, тези бръчки! Сутрешният вехтошар минаваше оттук напразно и носеше обич към всичко, което уж идваше да изпомачка.

— Бих искал да дойдеш там с мен, Лидия.

— Добре.

— След това ще заминем. В теб ли е паспортът ти?

— Да. От известно време се канех да избягам.

— Ще продължим направо за летището. Може да спрем в Мексико.

Телефонът иззвъня. Дълго. Тя не реагира.

— Това е Ален. Обажда се всяка сутрин… Няма да замина толкова далеч с теб, Мишел. У теб има някакво религиозно настървение да обичаш една жена, което е много по-близо до религиозното настървение, отколкото до жената. Твоето падение е твърде високо за мен. Ти си пиян от мъка и не знам кой си всъщност. Замини сам и след три, след шест месеца се върни и ще се опитаме да се запознаем. Ще видим. Искам да се самозалъжа и даже само това искам, но трябва да ми помогнеш. Трудно нещо е, ежедневно, стъпка по стъпка, милиметър по милиметър. Хората винаги пълзят един към друг. Засега ти не си ти. Ти си тя. И бих казала дори, че не става въпрос само за нея, нито за теб, още по-малко пък за мен, а за някаква висша борба. Ти водиш някаква дива битка за човешкото щастие. Отказваш да се признаеш за победен. Стоиш със свити юмруци. Добре разбирам, че става дума за всички нас, както всеки път, когато става дума за края на мъката. Мисля си за онези възхитителни швейцарци и шведи, които под руините на Бейрут спасяват много повече от хората, които спасяват, дори когато не успеят да спасят никого… И толкова обичаш една друга жена, че е прекалено лесно за вземане.

— Ти правиш сметки, Лидия. Не знам какво означава да се надяваш трезвомислещо. Да обичаш, е приключение без карта и компас, където може да се изгубиш единствено от предпазливост. Ти размисли и смяташ, че имам сляпа вяра в женското присъствие. „Той е влязъл да се помоли в първия срещнат параклис.“ Но кажи ми, кой на тази възраст ще седне да ти говори така? Кой би се осмелил? Кой днес би се осмелил да иска постоянство? Кой би се осмелил да ти каже, че честта, мъжествеността, смисълът и смелостта да бъдеш мъж е една жена? Още веднъж: не те моля да ме обичаш, говоря ти за братство. Моля те да бъдеш до мен, за да оскверним мъката. Няма по-висша възхвала на човешкото. Една жена и един мъж, и ето как само едно хвърляне на заровете преобръща случайността. Имаме нужда от много благочестие, за да се открием между всички лъжливи катедрали.

— Мишел, изкуственото дишане може да върне към живота, но не е начин на живот.

— Ще живеем след това. Засега става въпрос само да дадем шанс на шанса. В тези времена всеки крещи от самота и никой не знае, че крещи от любов. Когато крещим от самота, винаги крещим от обич.

— Всичко, което казвам, е, че може би е по-добре да останем в Париж, защото е много по-трудно, отколкото в някоя страна от мечтите, и така много по-бързо ще знаем за какво да се вкопчим…

Тя сведе очи. Ръката й нервно си играеше с трохите. Нещо потъваше. Нещо изтичаше и не знаех как да го задържа.

Телефонът иззвъня.

— Нали виждате — рекох. — Тук непрекъснато ще звъни. При вас, при мен. Трябва да заминем.

Тя държеше чашата кафе с две ръце и мислеше. Наистина бяхме посред бял ден и в една кухня.

— Добре. Ще си приготвя куфара.

Внезапно се сетих къде бях оставил пътническата си чанта — в ложата на сеньор Галба. Там беше паспортът ми и пътническите чекове. Лидия откри в телефонния указател номера на „Клапсис“, но никой не отговори. Спомних си, че маестрото е отседнал в „Кийон“ и се обадих в хотела.

— Бих искал да говоря със сеньор Галба, моля.

Обади се женски глас и аз повторих въпроса си.

— Кой го търси?

— Кажете му, че е неговият приятел от Лас Вегас.

Мълчание…

— Вие сте му приятел? Той… той… Не бихте ли могъл да дойдете тук, господине? Нещо не е наред.

— Сърцето ли?

— Не, но наистина е странен и…

Познах гласа — това беше момичето от тротоара пред „Клапсис“.

— Заговорихме се тази нощ, госпожице, бях с кола и с една приятелка.

— А, хубаво, значи го познавате добре. Той ме помоли да му правя компания в хотела и… Не искам да оставам тук. Той ме плаши.

Отново мълчание, а после гласът на сеньор Галба:

— А, вие ли сте. Да, чантата ви е при мен. Забравихте я в ложата ми… Апропо, знаете ли, че Мато Гросо умря?

— Още не съм чел вестниците.

— Да, сърцето му не издържа. Ей, така… пуф!

— Смрт.

— И-мен-но. Случва се с най-добрите. Бях много привързан към него и жена ми много го обичаше. Беше стар и го беше страх да не остане сам. Избра да си тръгне пръв… Много беше тревожен. Но аз съм добре и имам договори за десет години напред. Тези хора знаят какво правят и предполагам си давате сметка, че няма да искат да се окажат с дупка в програмата, и то от моята величина. Мато ужасно ще ми липсва, но се е излъгал. Доказателството е, че сега говоря с вас. Нали гласът ми не е като на човек, който ще се трупяса всеки момент, нали?

— Съвсем не.

— В пълна форма съм. Дори прекарах нощта с една женичка.

— Поздравления.

— Но не знам какво ще правя без кучето.

— Намерете си друго.

— Да, разбира се, но това отнема време. Не става от днес за утре. Има си общи спомени, общи навици. Той имаше един маниер да слага муцуна върху лапите и да ме гледа, сякаш съм единственото нещо, което има значение в живота му… Познавате ли това?

— Да. Случвало ми се е. Случвало ми се е да сложа муцуна на лапите и да гледам някого, сякаш той е единственото нещо, което има значение в живота ми… Трябва да ви оставям, Галба. Чакат ме.

— Това куче умря преждевременно. Излъга се. А пък имаше страшна интуиция. Можеше все пак да подуши, че ми остава още известно време. Нещо обърка прогнозите. Преливам от живот, можете да ми вярвате. И имам най-добрия номер на света. Тази нощ пак го репетирах. Не-о-про-вер-жим! Това казва всичко. Мм?

— Ще намина да взема чантата си след малко. Оставете я при портиера.

— Ама не, не, качете се, качете се. Стая петдесет и седем. И вие ли заминавате?

— Да.

— Далече ли?

— Каракас.

— Много красив град. Качете се направо в стаята. Бях с една приятелка, но тя току-що си тръгна. Дори не изчака да й платя. И тя е от тревожните. Елате, елате. Изпитвам ужас от хотелските стаи. Разчитам на вас.

— Вижте, Галба, жена ми е починала тази нощ, трябва да мина да я видя. Но веднага след това ще дойда.

— Чудесно. И най-вече, не изтрезнявайте!

— Няма такава опасност.

Отидох до кухнята, не се сещах къде съм забравил нещото, което търсех и вече не помнех какво е то. Нямаше го в кухнята и се върнах в хола, след това в спалнята, но го нямаше. Лидия отваряше гардеробите и хвърляше разни неща в един куфар. Избягваше да ме гледа, сякаш я беше страх да ме види. Може би се чудеше какво чакам и защо не тръгвам, винаги има празни, кухи моменти, човек не може да е щастлив непрекъснато. Понякога нещата се разлепват. Във Валдемоса бях видял две така преплетени маслинови дървета, че човек не можеше да ги различи едно от друго. Но то е при маслините.

Отидох в антрето и там намерих шлифера и шапката си. Сложих ги. Върнах се в хола, седнах в едно кресло и останах там доста време, като се опитвах да си спомня какво ми липсва и какво търся. Боляха ме ръката и гърдите, там, откъдето я бяха изтръгнали. Станах и грижливо прерових джобовете си, защото бях целият в пот. Върнах се в спалнята.

— Извинете, не бихте ли ми услужили с кърпичка? Ще ви я върна следващия път, когато се видим.

Тя ми хвърли странен поглед, отиде до гардероба, взе кърпичка и ми я подаде.

— Наистина съжалявам, че ме виждате в това състояние — казах. — Нямах време да се преоблека.

Тя ме слушаше много внимателно, не казваше нищо, избягваше да ме гледа и подбираше дрехите, които трябваше да сложи в куфара. Седнах. Бях доволен, че мога да говоря на някого.

— Ризата ми не е сваляна от гърба ми три нощи, а самобръсначката ми е в чантата, която забравих при сеньор Галба, който прави прочут по целия свят номер с дресура в „Клапсис“. Не знам как да ви се отблагодаря.

— Трябва да хапнете нещо.

— Не, благодаря, извинете ме, след малко ще се поосвестя.

— Искате ли да ви извикам такси, или аз да ви закарам?

— Мисля, че ако ме придружите там, ще е далеч по-симпатично. Виждате, че нещата съвсем не са оставени на случайността, щом се срещнахме. Съществуват благоразположение, грижа, помощ и защита. Сигурен съм, че сеньор Галба много се грижи за животните си, макар че намирам забавленията му за доста жестоки. Мисля също, че би било още по-фрапиращо, ако той не се показваше на сцената и оставаше невидим зад кулисите. Щеше да е донякъде по-истинско. Въпреки това смятам, че ние все пак трябва да продължим да правим усилия. Винаги може да се направи и повече. Второто дихание е силно насърчавано, и даже ми говорят за трето и четвърто, но то е от дискретност. Границите на издръжливостта трябва да се разширяват все повече, не съществува световен рекорд, и винаги може да се направи повече. Човек не бива да отглежда мъката си, в това е всичко. Говори се, че когато американските космонавти стъпили на Луната, открили там китайци. Възмутени, тъй като всеки знае, че китайците не разполагат с необходимите технологически средства, те ги натиснали да дадат обяснение. Как така сте тук, как сте стигнали до Луната, противно на всички природни закони? И тогава едно от дребните китайчета сложило юмрук върху юмрук и изиграло стълбичка, като обяснило с широка усмивка: „Едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета…“. Виждате, че няма място за отчаяние. Ще се изкачим един върху друг и ще стигнем. Не знам какъв ли сеньор Галба ще открием там, но ще му отрежем ушите, като започнем от рака, силата, омразата и безумието, ще победим, защото сме най-силните, в света се готвят огромни сили, които още не са дали плод, едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета…

Но бях безсилен срещу насочения към мен спокоен поглед. Попитах:

— Поставяте ме под наблюдение ли?

— Не може да продължавате така…

— Мога, Лидия. Няма поставен рекорд. Винаги може да се направи повече. Следващият път ще отида да тренирам на голяма надморска височина като шампиона Вирен, когато се готвеше за Олимпийските игри.

Телефонът пак иззвъня. Писна ми да бъда все на слушалката. Вдигнах. Един насечен, настойчив глас:

— Дзидзия? Кокомо галет попо мазабет дъж, дъж…

Разсмях се. Сеньор Галба — Другият, онзи, който много се пази да не излезе извън кулисите, наистина не отстъпваше пред нищо. Кокомо галет попо мазабет дъж, дъж… Няма значение как, само и само да постигне малкия си комичен ефект. Протегнах слушалката на Лидия.

— Това е световният шампион. Съпругът ви. Наистина мисля, че той държи титлата засега.

Тя ми изтръгна слушалката с поглед, който се целеше прекалено високо и далеко за моите зрителни способности и който пътьом спря на мен. Тя плачеше едва-едва, като сдържаше сълзите си, защото вероятно си казваше, че денят ще бъде дълъг.

— Да, да, Ален, знам. Всички го знаем. Учим го всеки път, когато Господ прави нещо и накрая го научаваме. Знам, че не си виновен. Не си отговорен. Това се нарича нелепа катастрофа. Сложил си малката на задната седалка и си карал бавно. Знам какво искаш. Но не мога да ти помогна, защото Соня е винаги там и ми няма вяра. Онзи ден ме претърсиха. И така, трябва да продължим, да изтърпим болката, това е много красив израз. Сигурна съм, че сега можеш да разбереш няколко думи и напредваш. Вече успяваш да кажеш „Дидия“ и „бичам“. Ще става все по-добре, ще видиш. Знам, че Соня е до теб и се усмихва. Смелост, смелост и пак смелост. Трябва да продължим. Ще успееш, Ален, няма никакво съмнение, ще успееш…

Подшушнах й:

— Кажете му: ще успеем, защото сме най-силните. Дългият път. Изгубихме една битка, но не сме изгубили войната. В света се готвят огромни сили, които още не са дали плод. Едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета. Александър Велики, Ницше, Че Гевара, Маркс, Де Гол, Мао. Израелците ще изпратят командоси. Войници, от върховете на тези пирамиди. На оръжие, граждани. Край нас се издига кървавият пряпорец на тиранията. Ще ги победим. Ще спрем дори разсейките. Господ на справедливостта и добротата, двете уши и опашката. Олѐ олѐ. Три милиарда Спартаковци. Свободата води стъпките ни. До стената. No pasaran. Бой последен е този. Докато има хора по тая земя. И започваме отначало: ще победим, защото сме най-силните. Дългият път. Едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета…

Усетих длан върху рамото си.

— Извини ме, Лидия. Малко скърцам, но винаги когато се разтърсват веригите, става така…

Станах.

На улицата имаше цветарски магазин.

— Какви цветя обичаше тя?

— Всякакви.

Тя се върна с цял наръч в бяло и розово.

Сложих куфара й в колата.

— Накъде?

— Улица „Вано“.

Имаше доста народ пред къщата.

Портиерът стоеше отвън, както и фризьорът със съпругата си.

Погледнаха ме с уважение, сякаш нещастието ме беше издигнало в техните очи. Шуреят ми се беше свлякъл в креслото.

— Ти знаеше, че тя ще направи това, нали? Наговорили сте се… Нямаше право да я оставиш да го стори… Докато има живот, има и надежда…

— Точно така. Загубихме една битка, но не сме загубили войната. В света се готвят огромни сили, които още не са дали плод. Едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета…

Той повдигна рамене и се опита да бъде лош.

— И какво ще правиш сега? Ще преобзаведеш апартамента ли?

Казах му истината:

— Ще се опитам да бъда щастлив. Госпожа Лидия Товарски… шуреят ми…

Доктор Талер ми стисна силно ръката с дълъг поглед право в очите, а другата му ръка лежеше на рамото ми.

— Смелост — рече той, сякаш очакваше още клиентела.

— Доктор Талер, който представлява тук медицинското тяло. Госпожа Лидия Товарски.

— Приятно ми е — рече докторът и не успях да сдържа смеха си.

Зад гърба си чух гласа на шурея ми.

— Пиян-залян… Естествено, нали й дължи всичко.

Обърнах се.

— Точно така.

И допълних:

— И така ще продължава. Има достатъчно за цял живот, че и за два. Тя ни оставя средства за живот.

Те ни гледаха с онова неудобство, което се старае да не вижда много-много. Бях дошъл с друга жена и без усилие можеха да доловят, че между нас има някакво много нежно съпричастие, а притеснените им физиономии бяха смешни до… Бях негодник. Не уважавах нещастието, неговите права, привилегии, договорености и приличие. Арогантно се изплъзвах от почестите, които всички му дължим. Това беше предизвикателство, неподчинение и отказ да му се подложа, което винаги означава липса на благовъзпитание. Беше оскърбление към величеството, принизяване на свещеното, обида към държавния глава, накърняване на абсолютната власт, а и тази жена, която спокойно стоеше до мен като стража, сякаш не осъзнаваше, че тук е място на траур. А аз виждах, че Яник не диша вече, че е „мъртва“, както казват онези, които не изпитват никакви съмнения. Пак беше облякла горнището на моята пижама и не мисля, че беше само по навик.

Взех един стол и седнах пред леглото. Завесите бяха спуснати, но имаше достатъчно слънце.

— Виждаш ли, тя е тук. Донесла ти е цветя. Всичко е както го поиска ти. Ще се опитаме да те направим щастлива. Ще бъде малко трудно и ще има препъвания, празнини, несръчности, моменти, в които ще ни липсва вдъхновение, както във всяко дългосрочно дело, но всеки от нас е преживял много, а това винаги издълбава бърлога за двама. Ти знаеше прекрасно, че никога не бих могъл да живея без теб, и така остави много празно място за нея. Никога повече няма да й говоря за теб, както ти обещах, защото ти не желаеше да я обременяваш с друга, не искаше да налагаш твоите вкусове и твоите навици и искаше тя да бъде свободна от всяко сравнение. Ще скрия всички снимки и всички вещи, които ти обичаше и няма да живея със спомени. Винаги ще ми бъде достатъчно да виждам горите, полето, моретата, континентите и света, за да обичам малкото, което ми остана от теб. Толкова бързо мина и тъй далеч отлетя. Нали си спомняш онези маслинови дървета във Валдемоса, така преплетени, че беше невъзможно да бъдат различени? Разделиха ни с брадва. Разбира се, че ме боли, особено ръцете и гърдите, там, откъдето те изтръгнаха, очите, устните, там, където остана вдлъбнатина от твоето отсъствие, но този дълбок и незаличим белег се превърна в светилище на жена, в което всичко е готово да я приеме, да я благослови и да й даде какво да обича. Тя е тук и те гледа, за да види кой съм аз, откъде идвам, от какво съм направен. Тя е разтревожена и й трябва време, все още сме малко чужди един за друг, колебаем се, не сме уверени, липсват ни още сдърпванията, сблъсъците, неразбирателствата, откриването на скритите ни страни, на недостатъците и дребнавостите, всички онези несъвместимости, които ще ни помогнат по-добре да се вдълбаем един в друг, да изпипаме отношенията си, да се напаснем, постепенно да се нагодим по формите си, и тогава нежността ще додаде на единия онова, което не достига на другия…

В здрачината видях един силует, който вдигна ръка и докосна устните ми, сякаш в дъха ми имаше незнайна сила, която можеше да се предава на друг и незнайна слабост, която нямаше да се предаде.

X

Около нас за малко още имаше погледи, тежко уважително мълчание, подобаващи физиономии, ръце, които трябваше да стисна, да благодаря, да гледам да не строша и да не разлея нещо, и за какво да размътвам техните обичаи, не съм народен трибун и нямаше знамена и барикади, нямаше да ги призовавам към борба и бъдещи победи, и само тихо мърморех: „Едно дребно китайче, две дребни китайчета, три дребни китайчета…“.

Една възрастна дама, която не познавах, ми се усмихна на стълбището:

— Аз съм госпожа Жамбел и живея на втория откъм двора. Синът ми беше убит в Алжир.

Благодарих й. Опитваше се да ме утеши.

До колата имаше павилион за вестници, а по първите страници се мъдреше заглавие: „Живот на Марс, нови надежди“.

Къщата, в която пиша сега, е близо до морето и слушам неговия шум. Слушам го внимателно, защото идва от дън вековете. Вероятно ще има нови светове и гласове, които все още никой не е чувал, щастие, което няма да е с вкус на устни, радост, която никой не си е представял и някаква пълнота, която няма да бъде единствено сияние на жена, но аз живея само от най-древното ехо. Човек живее само от онова, което не може да умре. Нощите приятелски идват и ми позволяват да споделя малко от съня й. Щом затворя клепачи, всичко отново става непокътнато. През деня имам за компания моя брат Океана — само океанът има гласовите възможности, необходими, за да говори от името на човека. Вероятно сгреших, че се държах с Лидия сякаш тя беше тя. Толкова малко се познавахме все още и всичко беше толкова крехко, около нас имаше град, улици, коли, не беше място за молитва, а и коя жена би приела да бъде просто храм, в който човек идва да почете всевечното? Тя ме слушаше изключително внимателно, сякаш всичко, което говорех, доказваше правотата й. С разпилени коси и затворено, почти враждебно лице, тя сякаш черпеше от гласа ми сила, която я отдалечаваше от мен.

— Какво има, Лидия?

— Знаете ли, че Павароти, великият тенор, дори не поглежда партньорката си, когато дава най-доброто от себе си? Може да се видят и вярващи, които живеят единствено от вярата си, а култът се превръща в самоцел, което винаги е помагало на религиите да карат без Бог.

— Не разбирам…

— Хората спират в първия срещнат параклис, за да се помолят. При басите най-красив глас има българинът Христов. Харесвам и Пласидо Доминго. Съществуват и рапсодиите, и Бетовен, и Вагнер, и Вивалди, и всичко останало. Мълчанието обича нашите крясъци, те го обгръщат особено сполучливо. А познаваш ли грегорианските хорове? От единия край на света до другия. Време е да уволним директора на оперния ни театър, Мишел. „Отчаяните писъци, са най-красивите писъци“ прекалено дълго вече стои в програмата. Ние сме нечий кървав бифтек. А го има и това, че не желая да бъда теоретична жена.

— А това означава?

— Църквата. Вярата. Култът. Не желая да бъда инструмент на култа. Жено-наша-която-си-на-небето. Аз съм само едно пребито куче. Не знам кой от двама ни помогна повече на другия тази нощ. Да речем, че за малко сме се облегнали един на друг. А това вече е много. Никога няма да го забравя. Ти ми върна до известна степен усещането за възможност. Бях го изгубила. Знаеш ли, огромно е да откриеш, че след четирийсетте то още е възможно. Не ми трябва повече. Ти ми даде желание пак да бъда жена. Ето, мисля, че стигнахме. Иди си вземи чантата. Ще те чакам в колата…

— Лидия…

— Върви. Стига сме циврили.

— Най-сетне пръв проблясък — казах аз. — Май наистина започваме.

Пресякох фоайето между зелените растения и оставих на портиера няколкото секунди, които му трябваха, за да подчертае равнодушието си.

— Сеньор Галба, моля.

— В петдесет и седми. Някой вече го чака.

Той измъкна един жълт молив иззад ухото си и го забоде някъде над рамото ми. Свенсон се беше настанил до телефона с изпружени крака. Той носеше дрехите си за околосветска обиколка, Афганистан, Кашмир, Катманду, Мексико, червени ботуши със сребристи капси, дънки и вериги с езотерически символи около врата. Дънките и коженото яке бяха обсипани с етикети като куфар: мотел в Аризона, ашрами в Пондичери, „Херц рент а кар“, Акропола, „Шуобс он дъ стрип“, хотел „Нотр Дам“, Дисниленд, царството на развлеченията. Дългата коса и русата брадичка сякаш бяха извадили някакъв евтин Христос от най-старите литографии, а големите черни очила предлагаха помощ и закрила на детинския поглед.

— Чух за тъжната новина — казах аз. — Кучетата би трябвало да живеят толкова дълго, колкото и боговете им.

— Да, законът не е добре направен. Те бяха много привързани един към друг. Отбележете, смятам, че сега сеньор Галба изпитва голямо облекчение. Все пак това си е една голяма грижа по-малко — боеше се да не умре пръв и да остави кучето само. А и кучето също. Искам да кажа, че Мато Гросо беше добро куче пазач, но се страхуваше, че няма да се справи със задачата. Наистина бяха започнали да се боят един от друг. Достатъчно беше сеньор Галба да се почувства малко уморен, и вече трябваше да търча да търся ветеринаря. Вече три години обикалям света с него. Подготвям дисертация върху развлеченията за университета в Упсала.

— Нямам търпения да я прочета.

— Все някой трябваше да започне, но двамата се задържаха взаимно и си пречеха да умрат спокойно, ако следите мисълта ми.

— Следя я.

— Когато човек не е привързан към никого, може да умре спокойно, просто така.

— Смрт — казах.

— Именно. Може би е по-подходящо да се живее без куче, ако е възможно.

— Стоицизъм.

— Затова си мисля, че все пак за сеньор Галба това е едно голямо притеснение по-малко.

— Най-сетне свободен.

— Именно. Когато Мато Гросо умря в ложата му, той прати да ме повикат и аз се разтревожих, защото номерът трябва да продължи, това е шедьовър на дресировката и на публиката никога не й омръзва. И тъй, разтревожих се и попитах: „Как се чувствате, сеньор?“. Той обича да му викат „сеньор“, макар че е италианец от Триест. „Добре, Свен, това куче беше голям нервак. Тази нощ трябва да порепетирам, ритъмът вече не е същият.“ Поръча шампанско, а след това се прибра в хотела, като отведе със себе си Джаксън, шимпанзето и Дора, нали знаете, розовия пудел. Той е човек, който не може без компания. Покани също и една млада особа от улицата, с която имаше мимолетно приятелство. Много обича особите от улицата, защото „те не ви оставят време да се привържете“, както ми обясни. Трябва да ви кажа, че много е обичал една жена, която го е напуснала, а забелязах, че това са неща, които оставят следи…

— Именно.

— Наложи се да дам двеста франка бакшиш на нощния пазач, защото едно шимпанзе, един розов пудел и една млада особа от улицата са неща, които навеждат на съмнения за порнография. Тази сутрин дойдох, за да му помогна да стегне багажа, защото хващаме самолета днес следобед. Ще го оставя да подремне, защото заслужава това. Най-добрият номер на света, господине, няма никакво съмнение. В дресурата не може да се направи нищо по-добро. Не, господине, не може да се направи нищо по-добро.

Той млъкна и зачака, сякаш ми даваше време да поразровя живота си, за да открия някаква реплика.

— Не съм достатъчно осведомен — извиних се аз.

— Ще ми кажете вероятно, че да посвети човек живота си на толкова повърхностен номер… Ама именно, господине, именно. Кой може да даде повече?

— Трябва да се върнете в Упсала и да довършите доктората си, Свенсон. Извинете ме, но ме чакат. Исках само да си взема чантата.

Той се усмихна уморено.

— Разбирам, разбирам. Вие вероятно предпочитате Шекспир. Само че творбите на Шекспир отдават твърде много почит на живота и смъртта, докато сеньор Галба подхожда към тях с абсолютна насмешка…

— Няма да се наредя между шедьоврите, Свенсон. А сега…

— Добре де, елате.

Дискретно почукахме на вратата на петдесет и седми номер, но не получихме отговор. Помотахме се по коридорите, за да намерим камериерката, която пък не ни пусна вътре. Трябвало да се обадим на портиера. Върховната инстанция се произнесе в наша полза и камериерката отвори вратата.

Завесите бяха спуснати, а лампите светнати. Сеньор Галба седеше в едно кресло до камината. Шимпанзето беше на коленете му и му пощеше косата. Розовият пудел се беше излегнал до креслото и при вида на Свенсон размърда опашка.

Сеньор Галба беше по пижама. Очите му бяха широко отворени, лицето му сякаш се бе оттеглило, а носът с мощните ноздри изглеждаше още по-голям, сякаш се бе опитал да изпревари врага. Сеньор Галба беше мъртъв.

Шимпанзето ни погледна, после даде целувка на господаря си и го погали по бузата.

Камериерката изкрещя нещо на португалски, а след това хукна да предупреди ръководството, че са вкарали животни в петдесет и седми.

И тогава Свенсон допусна грешка.

— Джаксън! — извика той.

Не знам дали шимпанзето беше изгубило ума и дума или пък обратното — запази пълно присъствие на духа, но отговори на повикването на името си с рефлекс на голям професионалист. Той изхлипа изплашено, втурна се към поставения на масичката грамофон и изпълни много точно движението, което го бях видял да прави на сцената: включи машинката. Пасо добле „Огънят на Андалусия“ гръмна с цялото си величие и това, което последва, вероятно правеше чест на онова изкуство на дресурата, чиито граници можеше да очертае само втренченият, стъклен поглед на сеньор Галба.

За миг шимпанзето и розовият пудел се озоваха в обятията си в средата на стаята и затанцуваха пасо добле, като от време на време ни хвърляха ужасени погледи, сякаш съзнаваха, че е въпрос на живот и смърт.

— Мамка му — рече Свенсон не без известно вълнение.

Решително отидох до дивана, взех чантата си и се намерих в коридора. Преди да избягам, тъй като това винаги ни изглежда възможно, хвърлих поглед към моя приятел от Лас Вегас — все пак затрогваща беше тази последна почит, която шимпанзето и пуделът отдаваха на венеца на един живот. В крайна сметка сеньор Галба бе имал последната дума.

Хукнах надолу по стълбите, а пасо доблето ме преследваше от етаж на етаж, чак до улицата, макар че там едва ли се чуваше. Струваше ми се също и че празният поглед на моя приятел от Лас Вегас следеше със спокойно безразличие усилията ми да се измъкна от дресурата. Когато видях, че колата на Лидия я няма, постоях под колоните, заслушан в пасо доблето, което сякаш кънтеше около мен, бълвано от високоговорители, а след това слязох на шосето, облъхван от коли и ругатни, завъртях се веднъж-дваж, като щраках с пръсти, за да отмервам ритъма, и когато най-сетне едно такси спря, то се поколеба дали да ме качи, защото се боеше за седалките си. Дадох му адреса на Лидия и го помолих да спре радиото, защото слушам музика. Виждах недоверчивия му поглед в огледалото за обратно виждане. Казвах си, че съм в разцвета на годините си и че това може да продължава още дълго, ако не пуша и правя гимнастика. В еуфорията си реших да си поговоря с шофьора.

— Знаете ли, според статистиките средната продължителност на живота се била увеличила със седем години…

— Ако смятате, че карам опасно, най-добре да слезете.

— Не исках да кажа това… Направих оптимистична забележка от общочовешко значение.

— Дреме ми на мене за вашия разговор.

Маршрут за десетина-петнайсет минути, но успях да го мина за час. Времето ме обработваше с бижутерска точност и майстореше всяка минута като накит. Само малко ми липсваше, за да бъда дресиран — щипка цинизъм и малко амин, сянка от низост, вид на стоик, и няколко капки ирония. Но бях обичал една жена, както само една жена може да отдава, и не знаех как да сваля знамената.

Позвъних и отначало помислих, че няма никого. След това вратата се отвори и бях пуснат вътре от една стара дама, цялата усмихната, която сигурно мислеше, че става въпрос за скарване между влюбени.

— Влезте, влезте. Госпожата помоли да почакате. Тя ще се обади по телефона.

На масата в хола имаше кафе и топли кроасани.

— Искате ли да ви направя яйца?

— Не, благодаря.

— Госпожата каза, че трябва да хапнете и да поспите малко.

— Къде е тя?

— О, не знам, нищо не знам. Тя ще ви се обади.

Чаках един час. Знаех, че ще се върне. Сега, когато тя щеше да бъде тук винаги, бях способен дори на самота. След малко щях да купя цветя и да ги занеса на малката проститутка, която беше правила компания на сеньор Галба, защото човек не живее само с едното куче.

Оставих телефона да звъни известно време. Все е печалба.

— Мишел…

— Знам, Лидия. Разбирам.

— Аз съм на летището. Заминавам за няколко месеца.

— Имаш право.

— Цяла нощ те слушах как се молиш и… има прекалено много място. Прекалено е широко за мен. Не ми оставяш достатъчно незначителност. За да обичаш, не е достатъчно да обожаваш. Ти си строител на катедрали, а аз, аз живея в двустаен от осемдесет квадрата. Ти загуби жена, която беше целият ти живот и се опитваш да направиш от живота си жена. Оставила ти е милиарди. Щях да се чувствам по-спокойна, ако беше беден — щеше да имаш повече за даване. Знам, че съществува невъзможност да се живее без любов, знам. Само че невъзможността да се живее без любов също е начин на живот. Знаех добре какво върша. Бях толкова нещастна, че имах нужда да помогна на някого. Опитах се да помогна на вас двамата. Много е егоистично, знам… Както и да е. Ти ми заговори за братство, спомняш ли си…

— Разбира се. Това е единственото нещо, което мъжете и жените още никога не са пробвали заедно. Няма отверстие.

— Не мога да обичам като свещенодействие. Прекалено тежко е за носене.

— Няма нищо друго за носене. Не плачи.

— Мишел, не може да се живее така.

— Е, тогава имаш право да плачеш.

— Една жена не може да бъде само един мъж. Един мъж не може да бъде само една жена.

— Нищо не мога да направя. Ти си моето биологично условие. Викът на клетките ми.

— При теб е повече въпрос на някаква абсолютна, дива, варварска вяра, отколкото за личната съдба на двама ни…

— Да.

— Когато жена срещне у един мъж такава нужда да обича, дори не знае дали съществува за него, дали е обичана, или е само инструмент на култа… Аз също трябва да живея. Не искам да съм част от религия. Ние нямаме нужда от обожествяване, Мишел. Обожествяването винаги завършва с изискване за святост, а този номер със светостта вече са ни го играли. Бих казала дори стига толкова, и може би днес курвите имат повече право да говорят и повече неща, които да ни кажат, отколкото светиците.

— Сигурно си прекарала отвратителна нощ.

— Прекарах една нощ, Мишел. И помогнах на друга жена. А сега заминавам. Заминавам, защото си пиян от болка и дори не знам кой си ти всъщност. Има прекалено много отчаяние, прекалено много паника в теб… и в мен. Прекалено лесно е. Един ден, когато вече няма да сме крушенци, когато наистина ще бъдем себе си, ще се видим отново… и ще се запознаем.

— На трезва глава…

— Да, и всичко ще бъде много по-трудно. Сигурно ще се погледнем и всеки ще крие учудването си, ти ще помислиш: „Не може да бъде!“, а аз „Не е той, не е възможно…“.

Тя хлипаше. Аз бях щастлив. Вече бяхме заедно.

— Лидия, заминавай спокойно. Замини колкото може по-далеч. Остани толкова дълго, колкото се съмняваш. Срещай се с други. Известно време живей като на автобусна спирка. Не се бой, няма нищо. Ще те чакам, когато се върнеш.

— Доскоро. Ако искаш, можеш да живееш у нас.

— Не, ужасявам се от илюзиите, представи си. Тръгвай. Ще се опитам да отрезнея.

Тя се засмя.

— Не съвсем, все пак.

— Бъди спокойна.

Навън се спрях пред цветарския магазин. „Какви цветя обичаше тя?“ „Всичките.“ Обичаше люляк, но ще трябва да почакаме до пролетта. Сега трябваше да отнеса тялото си у дома, да го изкъпя, да го нахраня, да го облека в чисти дрехи и да го наместя във витрината между другите, то още можеше да послужи. Гледаха ме странно, защото по тези земи една блуждаеща сянка без жена изглеждаше не на място. Над покривите се показваше другото слънце. Усещах, че околните неща се опитват отново да ме хванат в бързея си, но това бяха неща, които имат вземане-даване с вечността, вселената, светлинните години, а небето се преструваше, но неговата необхватност го издаваше, защото истинското небе е малко колкото длан. Изненадах се, че виждам около себе си толкова достойни и горди мъже, които не просят, и толкова жени, чиито очи не молят. На тротоара момиченце медитираше над дясната си обувка, която беше паднала и която то не смогваше да обуе. Беше трудно начинание и изискваше помощ. Тя вдигна сериозен поглед към усмихнатия господин, който се беше надвесил над нея и може би щеше да бъде от полза.

— Не мога да обуя обувката — рече тя. — Искаш ли?

Коленичих на земята и май се справих доста добре. Русото щастие облъхна бузата ми и усетих толкова нежно и леко дихание, че затворих очи.

— Благодаря. Много си мил. Аз живея отсреща.

Тя ме огледа внимателно и реши, че още мога да послужа за нещо. Хвана ме за ръката.

— Ела — каза тя. — Ще ти помогна да пресечеш.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6904

Издание:

Ромен Гари. Сияние на жена

Френска. Първо издание

ИК „Леге Артис“, Плевен, 2004

Оформление на корицата: Владислав Кутрев

ISBN: 954-9933-41-5

1

Глупак на испански. — Бел.пр.

Content

Ромен Гари
Сияние на жена

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Информация за текста

1