Крістофер Паоліні

ЕРАГОН. БРІЗІНГР,

або

Сім обіцянок Ерагона й Сапфіри

Короткий зміст книг «Ерагон»

та «Ерагон. Найстарший»

П'ятнадцятирічний юнак Ерагон був неабияк подивований, знайшовши в горах Хребта синій камінь. Ерагон мешкав на фермі поблизу маленького селища Карвахол разом зі своїм дядьком Герроу та двоюрідним братом Рораном, отож забрав камінь туди. Юнака виховували Герроу та його покійна дружина Маріан. Про свого батька він не знав геть нічого, а його мати Селена була сестрою Герроу, проте відтоді, як народився Ерагон, її ніхто не бачив.

Перегодом камінь розколовся на дві частини, й на світ з'явилось дитинча дракона. Коли юнак доторкнувся до маленького дракончика, то на його долоні з'явився срібний знак, а між їхніми душами виник чарівний зв'язок. Так Ерагон став одним із легендарних Вершників дракона. Свого дракона він назвав Сапфірою, бо саме так звали дракона, про якого йому розповідав сільський казкар Бром.

Вершники дракона з'явились багато тисяч років тому після спустошливої війни між ельфами та драконами, і їхня місія полягала в тому, щоб не дозволити двом расам розпочати нову війну. Вони стали миротворцями, просвітниками, цілителями, філософами та найвеличнішими чарівниками — бо зв'язок із драконом наділяв людину здатністю чаклувати. Під керівництвом та захистом Вершників країна пережила свій «золотий вік».

Незабаром до Алагезії прибули люди. Вони також вступили до цього елітного ордену. Мир тривав упродовж багатьох років, проте його порушили войовничі ургали, які вбили дракона молодого Вершника — людини на ім'я Галбаторікс. Через цю втрату Галбаторікс ледь не збожеволів, а коли його старші брати відмовились дати йому нового дракона, він вирішив їх знищити.

Укравши собі нового дракона й назвавши його Шруйкан, Галбаторікс скористався чорними закляттями й змусив його служити собі. Після цього він зібрав групу з тринадцяти зрадників — клятвопорушників ї, перемігши разом з ними Вершників та вбивши їхнього ватажка Враеля, проголосив себе королем Алагезії. Наполохані ельфи змушені були тікати вглиб соснових лісів, а гноми сховалися в тунелях та печерах. Відтоді жодна раса не наважувалась вийти зі своїх схованок. Так тривало понад сто років, упродовж яких усі клятвопорушники померли. Учасником цих складних перипетій став і Ерагон.

За сім місяців після народження Сапфіри до Карвахола прибуло двоє підозрілих чужинців, схожих на жуків. Вони шукали яйце Сапфіри й оголосили, що незабаром у цих землях будуть разаки. Ерагонові й Сапфірі пощастило втекти, проте чужинці зруйнували домівку Ерагона й убили Герроу.

Тоді Ерагон заприсягнувся вистежити разаків і вбити їх. Залишаючи Карвахол, він зустрів казкаря Брома. Той звідкись знав про існування Сапфіри й погодився супроводжувати Ерагона під час його мандрів. На самому початку мандрівки старий казкар подарував Ерагонові червоний меч Вершника дракона — Зарок, проте не схотів розповісти, як він до нього потрапив.

Під час мандрівки Бром став Ерагоновим учителем — він навчив його літати з мечем і користуватися магією. Загубивши слід разаків, вони вирішили піти до портового міста Тейрм, де мешкав старий приятель казкаря — Джоуд. Бром гадав, що той допоможе знайти їм лігво разаків. У Тейрмі мандрівники дізнались, що разаки живуть десь поблизу міста Драс-Леони. Вирушаючи з Тейрма, Ерагон устиг зустрітися зі знахаркою Анжелою, яка зазирнула в його майбутнє, а також отримав декілька порад від її кота-перевертня Солембума.

Мандруючи до Драс-Леони, Бром зізнався, що є агентом варденів — повстанців, які збиралися скинути Галбаторікса. Сам він переховувався в Карвахолі, чекаючи на появу нового Вершника дракона. Бром також розповів про те, що двадцять років тому він був одним із тих, хто не побоявся викрасти яйце Сапфіри в Галбаторікса. Під час викрадення Бром переміг і вбив Морзана, першого й останнього з клятвопорушників. Але залишалось іще два драконячих яйця, й обома ними володів Галбаторікс.

Поблизу Драс-Леони мандрівники знову перетнулися з разаками, які завдали Бромові смертельного удару, коли той захищав Ерагона. Але разаків спинив юнак-незнайомець на ім'я Мертаг. Помираючи, Бром зізнався, що він теж був колись Вершником, а його вбитого дракона так само звали Сапфірою.

Після цього Ерагон і Сапфіра вирішили приєднатися до варденів, проте в місті Джилід юнак потрапив у полон. Його привели до жорстокого й могутнього Смерка, який служив Галбаторіксу. Незабаром, завдяки допомозі Мертага, юнакові пощастило втекти із в'язниці, визволивши ельфійку Арію, ще одну бранку Смерка. Вона була поранена й потребувала негайної допомоги варденівських лікарів.

Тікаючи від загону ургалів, вони вчотирьох прямують до лігвища варденів, яке було у велетенських Беорських горах. Та незабаром з'ясувалося, що Мертаг не хоче приєднуватись до варденів. Юнак зізнається, що він син Морзана. Мертаг засуджує вчинки свого батька, він утік із двору Галбаторікса й тепер шукає власної долі. Саме від Мертага Ерагон дізнається про те, що його меч Зарок колись належав Морзанові.

Незабаром ургали наздогнали втікачів, і вони могли б загинути, якби їх не врятували вардени, які переховувалися у Фартхен Дурі, велетенській скелі. Саме в цій скелі розташовувалася столиця гномів — Тронжхейм. Коли друзі опинилися всередині скелі, Ерагона відразу ж відвели до Аджихада, ватажка варденів, а Мертага посадили до в'язниці, оскільки він був сином Морзана.

Далі Ерагон мав зустріч із королем гномів Ротгаром та донькою Аджихада — Насуадою. Він також витримав перевірку Близнюків — двох потворних чаклунів, які служили Аджихаду. Потім Ерагон і Сапфіра благословили одне немовля варденів, а вардени у свою чергу вилікували Арію.

Проте незабаром мирне життя схвилювала звістка про те, що підземними тунелями гномів наближається армія ургалів. У страшній битві Ерагон залишився без Сапфіри й мусив сам на сам битися зі Смерком. Значно сильніший за будь-яку людину. Смерк став перемагати Ерагона й урешті-решт завдав йому страшного удару: розсік спину від плеча до стегна. Якраз цієї миті Сапфіра та Арія розбили гігантський сяючий сапфір, що слугував стелею в залі, де відбувався цей поєдинок. Гуркіт, що вони його здійняли, відволік Смерка, й Ерагон вразив його мечем у самісіньке серце. Втративши свого ватажка, ургали відступили.

Перебуваючи без пам'яті, Ерагон виходить на телепатичний зв'язок з істотою, яка назвала себе Тогіра Іконока — Скорботний Мудрець. Він запропонував Ерагонові зустрітися з ним за підказками в Елесмері, столиці ельфів.

Отямившись, Ерагон побачив на своїй спині величезний шрам. Юнак збагнув, що цього разу йому просто пощастило перемогти Смерка й що надалі слід багато тренуватися. Наприкінці першої книги він обіцяє собі знайти Скорботного Мудреця й стати його учнем.

Події другої книги розпочинаються за три дні після того, як Ерагон убив Смерка. Вардени починають оговтуватись від страшної битви під Фартхен Дуром, а Аджихад, Мертаг і Близнюки переслідують ургалів, які причаїлися в тунелях гномів. Несподівано переслідувачі натрапляють на великий загін ургалів. Під час сутички ургали вбивають Аджихада, а Мертаг і Близнюки безслідно зникають. Рада старійшин варденів призначає Насуаду спадкоємицею свого батька й просить її стати новим ватажком варденів. Ерагон, на правах васала, присягає Насуаді на вірність і обіцяє вірою та правдою служити повстанцям.

Після цього Вершник та його дракон Сапфіра збираються вирушити до Елесмери, щоб стати учнями Скорботного Мудреця. Проте перед новою мандрівкою король гномів Ротгар запропонував Ерагонові стати членом їхнього клану, Дургрімст Інгейтум. Ерагон пристав на цю пропозицію й відтепер здобув собі право брати участь у всіх нарадах гномів.

Під час мандрівки до країни ельфів Вершника та його дракона супроводжують Арія й Орик, названий син Ротгара. По дорозі вони зупиняються в Тарназі, місті гномів. Чимало гномів ставляться до Ерагона й Сапфіри з пошаною, утім один із кланів поводиться дуже ворожо. Справа в тому, що члени клану Аз Свелдн рак Ангуїн ненавидять Вершників через те, що клятвопорушники вбили багатьох їхніх однодумців.

Урешті-решт приятелі прибувають до Ду Вельденвардена, лісу ельфів. В Елесмері Ерагон і Сапфіра зустрічають Ісланзаді, королеву ельфів, яка є матір'ю Арії. Невдовзі вони знаходять і Скорботного Мудреця — старого ельфа на ім'я Оромис, який також є Вершником. Оромис та його вірний дракон Глаедр сотні років переховуються від Галбаторікса, думаючи про те, як можна було б скинути ненависного короля.

Вони обидва страждають від старих ран, що не дають їм вступити у відкритий бій — у Глаедра немає лапи, а Оромис, який свого часу побував у полоні клятвопорушників, уже не здатен контролювати велику кількість магії й потерпає від конвульсій, що геть виснажують його.

Незабаром Ерагон і Сапфіра розпочинають тренування. Юнак дізнається багато чого про історію рас Алагезії, про братерство меча й прадавню мову, якою користуються всі чаклуни. Вивчаючи прадавню мову, Ерагон усвідомлює, що припустився жахливої помилки, коли разом із Сапфірою благословляв у Фартхен Дурі немовля. Замість того, щоб сказати «Хай будеш ти захищений від усіляких нещасть», він сказав: «Хай будеш ти захистом від усіляких нещасть», і прирік немовля брати на себе страждання всіх людей, щоб ті жили спокійно.

Навчаючись у Глаедра, Сапфіра робить неабиякі успіхи. Тим часом тренуванням Ерагона дуже заважає шрам, який залишився на згадку про битву зі Смерком. Невдовзі юнака починають діймати конвульсії, і він геть зневірився в тому, що зможе стати вправним чарівником і воїном.

На додаток до всього Ерагон закохується в Арію й зізнається їй у своїх почуттях, проте ельфійка відмовляє юнакові й незабаром повертається до варденів.

За якийсь час ельфи проводять ритуал, що називається Агаеті Блодхрен, або Святкування Кривавої Клятви, під час якого Ерагон проходить магічну трансформацію: він стає наполовину людиною, наполовину ельфом. Унаслідок цього його шрам зникає, і він отримує надлюдські здібності, що ними володіють тільки ельфи. Зовні Ерагон також стає схожим на ельфа.

Відразу ж потому Ерагон дізнається, що вардени ось-ось розпочнуть війну з Імперією і що їм конче потрібна його допомога. Допоки він навчався, Насуада разом із варденами перекочувала з Фартхен Дура до Сурди, країни, що лежала на південь від Імперії й досі зберігала незалежність від Галбаторікса.

Ерагон і Сапфіра, пообіцявши Оромису й Глаедру повернутися до навчання щойно буде змога, полишають Елесмеру й разом із Ориком вирушають до Сурди.

Тим часом із Рораном, двоюрідним братом Ерагона, також відбуваються дуже цікаві пригоди. Галбаторікс посилає разаків і легіон солдатів Імперії до Карвахола, аби полонити Рорана й використовувати його проти Ерагона. Роран тікає в гори й разом з іншими селянами намагається гідно протистояти солдатам. Проте сільський м'ясник, який ненавидить Рорана й не хоче, щоб його донька Катріна вийшла за нього заміж, зраджує Рорана й видає його разакам. Ті нападають на Рорана посеред ночі, Роран тікає, але разаки захоплюють у полон Катріну.

Тоді Роран переконує мешканців Карвахола покинути рідне селище й шукати прихистку у варденів. Селяни вирушають на Захід, до узбережжя, сподіваючись, що звідти зможуть попливти до Сурди. Роран був гарним ватажком і живими-здоровими провів їх від Хребта аж до узбережжя. У портовому місті Тейрм мандрівники зустрічаються з Джоудом. Той розповідає Роранові про те, що Ерагон — Вершник, і пояснює, що разакам насамперед потрібна Сапфіра. Джоуд хоче допомогти Роранові й селянам дістатись до Сурди, мовляв, коли Роран і селяни будуть разом із варденами, то він зможе попрохати в Ерагона допомоги й урятувати Катріну. Невдовзі Джоуд та селяни викрадають корабель і пливуть до Сурди.

Тимчасом Ерагон і Сапфіра приєднуються до варденів, які готуються до битви. Ерагон дізнається, що сталося із немовлям, котре він благословив. Це дівчинка на ім'я Елва. І хоча за віком вона й досі залишається немовлям, але виглядає як чотирирічна дитина й поводиться, ніби доросла, втомлена життям людина.

Закляття Ерагона змушує її відчувати страждання всіх людей, яких вона бачить, і захищати їх від болю. А якщо вона опирається цьому закляттю, то сама починає відчувати біль.

За якийсь час Ерагон, Сапфіра й вардени вирушають у похід, аби зустрітись із військами Імперії на Палаючій рівнині, що димить і тліє через підземні торф'яні пожежі. Але незабаром з'являється ще один Вершник із червоним драконом. Він убиває Ротгара — короля гномів, а потім вступає у двобій із Ерагоном та Сапфірою. Коли Ерагон спромігся зірвати з нього шолом, то з подивом упізнав Мертага.

Як з'ясувалося, Мертаг не загинув під час битви з ургалами під Фартхен Дуром. І все це підлаштували Близнюки, які були зрадниками й планували вбити Аджихада. Таким чином Мертаг опиняється в полоні, й Галбаторікс змушує його присягнути собі на вірність прадавньою мовою. Відтоді Мертаг разом із молодим драконом Торнаком стає рабом Галбаторікса й свято переконаний у тому, що його присяга ніколи не дозволить йому зрадити короля, хоч Ерагон і благає його покинути Галбаторікса й приєднатися до варденів.

Мертаг дуже сильний і може легко вбити Ерагона та Сапфіру, проте відпускає їх, оскільки раніше вони були його добрими друзями. Але перш ніж їх відпустити, Мертаг забирає в Ерагона Зарок, пояснюючи свій вчинок тим, що він і тільки він має право битися цим мечем, оскільки є одним-єдиним сином Морзана. Але несподівано з'ясовується, що він не єдиний син Морзана, що Ерагон і Мертаг — брати, а їхньою матір'ю була Селена, дружина Морзана. Близнюки дізналися про це, коли перевіряли пам'ять Ерагона — того ж таки дня, як той прибув до Фартхен Дура.

Приголомшені цією звісткою, Ерагон і Сапфіра врешті-решт повертаються на поле бою й об'єднуються із Рораном та мешканцями Карвахола, які дуже вчасно прибули на Палаючу рівнину. Роран по-геройському б'ється і вбиває обох Близнюків.

Насамкінець Ерагон і Роран вибачають одне одному старі образи й міркують над тим, як визволити Катріну з полону разаків.

ВОРОТА СМЕРТІ

Ерагон розглядав темну кам'яну вежу, в якій переховувались чудовиська — убивці його дядька Герроу.

Він лежав на животі за піщаним пагорбом, де-не-де порослим травою, колючими чагарниками й маленькими кактусами, схожими на бутони троянд. Коли юнак повільно просувався вперед, аби краще розгледіти Хелгрінд, що здіймався в небеса, ніби чорний кинджал, ламкі стебла торішнього листя починали лоскотати йому долоні.

Вечірнє сонце розкреслило низькі пагорби тінями — довгими й вузькими, а далеко на заході освітлювало поверхню озера Леона так, що воно нагадувало розтоплене золото.

Ліворуч від себе Ерагон чув спокійне дихання двоюрідного брата Рорана. Відтепер зовсім легенький подув вітру видавався Ерагонові дуже гучним, оскільки після ельфійського Святкування Кривавої Клятви — Агаеті Блодхрен, юнак мав напрочуд гострий слух.

Однак зараз Ерагон на це не зважав, бо поринув у споглядання колони людей, яка наближалась до підніжжя Хелгрінда, очевидно, прибувши з міста Драс-Леони, розташованого за кілька миль звідси. Колону очолювала група чоловіків та жінок, вбраних у цупкий шкіряний одяг. Рухалась вона дуже дивно — дехто з людей накульгував і човгав ногами, дехто горбився й звивався, а дехто спирався на палицю або й узагалі пересувався на руках, викидаючи вперед зовсім короткі ноги. Придивившись уважніше, Ерагон зрозумів, що кожному із цих людей, а їх було двадцять чотири, бракувало ноги або руки, або й того, й іншого. Ватажок цих диваків сидів на ношах, які несли шестеро рабів, намащених олією. Його поза була якоюсь дуже незвичною, принаймні так здалося Ерагонові. Напруживши зір, юнак збагнув, що той чоловік, а може, жінка — сказати напевно було важко — мав тільки тулуб і голову. Чоло ватажка прикрашав шкіряний шолом заввишки в три фути.

— Це священики Хелгрінда, — прошепотів він Роранові.

— А вони вміють користуватись магією?

— Хтозна. Я боюсь перевіряти Хелгрінд розумом, аж доки вони не підуть. Розумієш, якщо бодай один із них виявиться чарівником, то вони відчують мій дотик, яким би легким він не був, і викриють нас.

За священиками втомлено плентались дві колони юнаків, закутаних у золотаву тканину. Кожен із них ніс прямокутну металічну рамку з дванадцятьма горизонтальними хрестовинами, а із цих хрестовин звисали залізні дзвіночки, завбільшки із зимову брукву. Одна частина юнаків розгойдувала свої рамки, ступаючи на праву ногу, а друга — ступаючи на ліву. Залізні язики калатали об залізні горлянки, й пагорбами линула траурна мелодія. Самі ж юнаки підвивали й так відчайдушно кричали, ніби геть збожеволіли від якогось страшного лиха.

Позаду процесії втомлено плентались мешканці Драс-Леони: дворяни, купці, ремісники, кілька військових, що обіймали високі посади, а також строката юрба менш поважних людей: робітників і волоцюг.

Ерагонові стало цікаво, чи є в цій юрбі правитель Драс-Леони — Маркус Табор.

Повільно спинившись на краю крутого схилу, що оточував Хелгрінд, священики стовпилися довкола великого червоно-бурого каменя з відполірованою поверхнею. Коли вся ця колона застигла перед величезним вівтарем, створіння на ношах поворухнулося й почало співати. Його голос був таким самим безглуздим, як і калатання дзвіночків. Пісню шамана відразу ж підхопив вітер, проте Ерагон усе ж таки розчув уривки прадавньої мови — шаман неправильно вимовляв слова, змішував їх зі словами мови гномів та ургалів і навіть вплітав у неї архаїчний діалект рідної мови Ерагона. Те, що юнак зрозумів, змусило його здригнутися, бо в пісні йшлося про те, чого краще було б не знати: про злісну ненависть, яка зародилася в найтемніших закутках людських сердець за той час, коли не було Вершників, про кров та безумства, про брудні ритуали, які відбувалися під чорним місяцем.

Наприкінці цієї жахливої пісні двоє молодших жерців кинулись уперед, забрали свого володаря чи володарку з носилок і здійняли над поверхнею вівтаря. Тоді Верховний священик віддав короткий наказ, і тієї ж миті в повітрі промайнули подвійні сталеві леза. З обох плечей Верховного священика зажебоніла кров, вона потекла по його торсу, закутаному в чорну шкуру, й за якусь мить довкола каменя вже червоніла калюжа. Урешті-решт кров просочилась крізь гравій.

Іще два священики стрибнули вперед, аби підставити під червоні цівки чаші. А коли ті наповнились аж по вінця, вони передали їх усім учасникам процесії, які стали жадібно пити кров.

— Яка гидота! — тихо мовив Роран. — Ти забув сказати, що ці мандрівні торгівці тілами, ці кровожерливі, схиблені недоумки-жерці, окрім усього, ще й канібали.

— Ну, не зовсім. Адже вони не їдять м'яса.

Коли всі нарешті напилися крові, послушники знову посадили Верховного священика на ноші й перев'язали його плечі шматками білої тканини, що миттю вкрилася кривавими плямами.

Здавалось, рани не завдали Верховному священику жодної шкоди, бо створіння без кінцівок розвернулося до своїх послідовників і спраглими губами мовило:

— Тепер ви всі стали моїми справжніми братами й сестрами, бо скуштували сік моїх вен у затінку всемогутнього Хелгрінда. Кров промовляє до крові, і якщо вашій родині знадобиться допомога, то зробіть усе, що зможете, для церкви й для інших людей, які визнають владу нашого Великого Повелителя… Аби підтвердити нашу вірність Тріумвірату, повторюйте за мною дев'ять клятв… Ім'ям Горма, Ільди та Фелл Ангвара ми присягаємось повторювати цю клятву хоча б тричі на місяць, у час перед заходом сонця, а потім віддавати себе, аби втамувати споконвічний голод нашого Великого та Жахливого Повелителя… Ми присягаємось дотримуватись законів книги Тоска… Ми присягаємось завжди носити наш Брегнір на наших тілах і на віки вічні уникати доторку мотузки з безліччю вузлів, як би нам того не хотілося…

Несподіваний порив вітру підхопив решту слів Верховного священика. І тоді Ерагон побачив, як його послідовники вийняли маленькі криві ножі й по черзі стали робити собі порізи на згині ліктя. Після цього вони окропили вівтар власною кров'ю.

А ще за кілька хвилин вітер ущух, і Ерагон знову почув слова священика:

— … і те, про що ви навіть не мріяли, дадуть вам як винагороду за слухняність… Наше поклоніння вичерпало себе, проте якщо серед вас є сміливці, здатні показати справжню глибину віри, нехай вийдуть сюди!

Юрба загомоніла, і на багатьох обличчях з'явилась невимовна напруга. Потому всі змовкли, аж раптом один із помічників зробив крок уперед і вигукнув:

— Я покажу!

Захоплено вигукуючи, його побратими із диким та швидким ритмом заходилися розмахувати своїми дзвіночками. Невдовзі юрба вже просто скаженіла: люди стрибали й кричали, неначе їхні голови затьмарила якась чорна сила. Дика музика викресала іскру захвату навіть в Ерагоновому серці — попри всю огиду до того, що відбувалось, вона розбурхала в ньому щось грубе й дике.

Тим часом помічник скинув із себе золотаве покривало й залишився в самій тільки шкіряній пов'язці на стегнах. Це був темноволосий юнак. Він спритно скочив на верхівку вівтаря, й тієї ж миті з-під його ніг навсібіч розлетілися бризки крові. Юнак повернувся обличчям до Хелгрінда й увесь затремтів, наче розбитий паралічем, проте рухи його тіла все ж таки підкорялися ритмові залізних дзвіночків. Його голова безсило впала на плечі, в куточках вуст виступила кривава піна, а руки обвисли, ніби які змії. Піт заливав юнакові м'язи, й за якийсь час він став схожий на тьмяно освітлену бронзову статую.

Та ось дзвіночки закалатали в шаленому темпі. Одна нота вдарялася об другу й відскакувала від неї, а юнак тим часом випростав руку позад себе. Священик вклав у неї руків'я якоїсь дуже дивної зброї: вона мала одне лезо завдовжки в два з половиною фути, яке розширювалось і було шорстким на кінці. Здалеку воно нагадувало крило дракона. Це була зброя, що розтинала обладунки й кістки так само легко, як і сповнені соком стебла трави.

Отримавши цю зброю, юнак здійняв її вбік найвищого піка Хелгрінда, а потім упав на одне коліно й, несамовито скрикнувши, опустив лезо на свій правий зап'ясток.

Кров бризнула на каміння.

Ерагон здригнувся й відвів погляд, але сховатися від пронизливого крику юнака було неможливо. І хоча Ерагон не побачив нічого такого, чого б йому не доводилось бачити на полі бою, усе це дійство, в ході якого люди навмисне калічили себе, здавалося йому неймовірним безглуздям.

Раптом десь зовсім поруч зашелестіла трава — Роран нервово засовався й буркнув якесь прокляття, що загубилось у його бороді.

Доки Верховний священик за допомогою закляття зупиняв юнакові кров, помічник забрав від його нош двох рабів. За якусь мить їх прикували за ноги до залізної петлі вівтаря. Іще за хвильку помічники поскидали із себе численні торби й пакунки, а потім розклали їх на землі таким чином, щоб раби не могли до них дістатись.

Ритуал було скінчено. Священики та їхній супровід стали повертатися до Драс-Леони, і в повітрі знов залунало калатання дзвіночків та стогін. Позаду Верховного священика плентався однорукий одержимий, і на його обличчі сяяла блаженна посмішка.

— Так, — полегшено зітхнувши, сказав Ерагон, щойно процесія зникла за пагорбом.

— Що так?

— Я жив серед гномів та ельфів, але вони ніколи не робили таких дивних речей, на які здатні люди.

— Вони такі самі чудовиська, як і разаки, — кивнув Роран убік Хелгрінда. — А зараз ти можеш дізнатися, чи є там Катріна, чи ні?

— Я спробую. Але в разі чого приготуйся тікати.

Заплющивши очі, Ерагон розширив межі своєї свідомості, переходячи від розуму однієї живої істоти до іншої. Його думки стали нагадувати краплі води, що просочувалася крізь пісок. Він проникав у містечка комах, що переймалися своїми справами, у думки ящірок та змій, які причаїлися серед теплого каміння, співочих птахів та різної малої звірини. Комахи й тварини були дуже заклопотані. Одні з них готувалися до ночівлі, поспішаючи до своїх лігвищ, інші — очікували настання темряви, аби, як зазвичай, розпочати нічне полювання.

Але що більшою ставала відстань, то важче було Ерагонові читати думки інших істот. А коли мацальця його свідомості сягнули підніжжя Хелгрінда, він відчував уже тільки великих тварин, та й то не надто чітко.

Його свідомість просувалася вперед дуже обережно, готова будь-якої миті відступити назад, у тому разі, якщо б натрапила на розум своєї жертви: разака або його нащадків, велетенських летрблаків. Ерагон знав, що ніхто з племені разаків не міг користуватись магією. Він також не вірив, що вони вміють проникати в думки інших істот. Адже ці вміння їм були ні до чого — навіть найвідважніші серед людей заклякали від жаху, почувши саме тільки дихання цих чудовиськ.

І хоча Ерагон ризикував викрити себе, він, Роран і Сапфіра обов'язково мали дізнатися, чи справді разаки тримають Катріну в Хелгрінді.

Ерагон шукав довго й наполегливо, а коли врешті-решт повернувся до себе, Роран поглядав на нього з виразом голодного вовка. Його сірі очі палали вогниками, в яких змішалися лють, надія та відчай, такий безмежний відчай, що, якби йому вдалося вирватись із Роранового серця, він би вмить спопелив усе навколо, навіть каміння.

Ось про що пощастило дізнатись Ерагонові.

Батько Катріни, м'ясник Слоун, зрадив Рорана й видав юнака разакам. А коли їм не вдалося його схопити, вони викрали Катріну з Паланкарської долини. Щодо мешканців Карвахола, то на них теж нічого доброго не чекало: солдати короля Галбаторікса збирались напасти на них і всіх, хто виживе, — захопити в полон. Натомість Роран, ніби відчуваючи це, таки ж умовив селян покинути домівки й податися з ним через Хребет, а потім далі й далі на південь, уздовж узбережжя Алагезії, де вони й об'єдналися із силами повсталих варденів. Мандрівникам довелося багато чого пережити, перш ніж Роран та Ерагон знову зустрілися.

Роран досяг успіху тільки тому, що його повсякчас вела вперед якась незнана внутрішня сила, змушуючи юнака долати всі перепони, перемагати ворогів і не зупинятися.

Щось схоже вирувало зараз і в Ерагоновій душі.

Він, не вагаючись ані миті, пішов би в самісіньке пекло, якби хто-небудь із його друзів опинився в небезпеці. Він любив Рорана ніби брата, а оскільки Роран кохав Катріну, то Ерагон і її вважав своєю сім'єю. Тим паче, що юнак зрікся свого брата по крові — Мертага. Тепер його ріднею стали Роран і Катріна.

Проте шляхетне почуття рідні було не єдиною силою, що керувала братами. Вони мали ще одну не менш важливу мету: помсту! Двійко воїнів — проста смертна людина й Вершник дракона — не лише збиралися викрасти Катріну в разаків, а й будь-що знищити всіх потворних слуг короля Галбаторікса — помститися їм за смерть Герроу, який був батьком Рорана й виховав Ерагона.

Тож знання, які вдалося здобути Ерагонові, були для нього не менш важливими, ніж для Рорана.

— Здається, я її відчув, — тихо мовив юнак. — Мені важко сказати точно, де саме вона перебуває, бо ми надто далеко від Хелгрінда, проте я гадаю, що вона на отій он покинутій вершині, десь аж нагорі.

— Їй зле? Вона поранена? Чорт забирай, Ерагоне, скажи мені правду: вони її поранили?

— Зараз вона не відчуває болю. Це все, що я можу сказати, бо всі мої сили пішли на те, аби відчути її свідомість. Мені не вдалося з нею поговорити. — Ерагон не признався, що відчув іще одну істоту, яка викликала в нього чимало підозр. — От кого я не відчув, так це разаків або летрблаків. І навіть якщо я й проґавив разаків, то їхні батьки мали б бути дуже могутніми, а їхня життєва сила мала б сяяти, ніби тисяча ліхтарів, і бути такою потужною, як і в Сапфіри. Повір мені, брате, окрім Катріни та ще кількох сплесків світла, у Хелгрінді панує цілковита темрява.

Вислухавши Ерагона, Роран спохмурнів. Він стис лівий кулак і, пильно зиркнувши на скелю, оповиту пурпуровими хмарами, сказав низьким, рівним голосом:

— Це байдуже.

— Чому?

— Ми ж не будемо нападати сьогодні вночі, адже саме вночі разаки стають найсильнішими! Слід бути неабиякими зухвальцями, аби на таке наважитись. Ти згоден зі мною?

— Авжеж.

— Давай почекаємо до світанку, — Роран тицьнув пальцем на рабів, прикутих до скривавленого вівтаря. — Якщо за ніч ці бідолахи зникнуть, тоді ми напевно знатимемо, що разаки тут. А якщо ні, то нам залишатиметься тільки проклинати свою гірку долю, бо вони втекли від нас. Тоді ми звільнимо рабів, урятуємо Катріну й полетимо назад до варденів, перш ніж Мертаг натрапить на наш слід. У всякому разі, я дуже сумніваюся, що разаки надовго залишать Катріну без нагляду. Принаймні, якщо Галбаторікс хоче, аби вона вижила й аби він міг використовувати її як приманку.

Ерагон кивнув на знак згоди. Йому кортіло звільнити рабів прямо-таки зараз, проте тоді б вороги запідозрили, що тут щось негаразд. І навіть якщо разаки прийдуть забирати свою вечерю, то вони із Сапфірою нічим не зможуть допомогти бідолашним рабам. Адже битва між драконом та летрблаком привернула б надто багато уваги. Більше того, Ерагон чудово розумів, що ані він, ані Сапфіра з Рораном не матимуть жодних шансів вижити, якщо Галбаторікс дізнається, що вони на території його Імперії.

Він відвів погляд від прикутих людей: «Як же мені хочеться, аби разаки були на іншому боці Алагезії або принаймні не відчували сьогодні голоду».

Після цього Ерагон і Роран злізли з верхівки невисокого пагорба, за яким ховалися, а внизу, пригнувшись до землі, побігли по глибокій западині. Поступово западина перейшла у вузький ярок, вимитий водою й розкреслений крихкими шарами сланцю.

Глянувши вгору, Ерагон побачив крізь зарості колючок перші зірки, що з'явилися на оксамитовому небі. Вони здавались холодними і якимись гострими, ніби яскраві шматочки криги. Помилувавшись ними, юнак разом зі своїм братом став пробиратися на південь, до їхнього табору.

НАВКОЛО ВОГНИЩА

Невисоке багаття пульсувало, ніби серце якоїсь величезної тварини. Час від часу жменька золотавих іскор спалахувала й пробігала поверхнею дерева, перш ніж зникнути у розпеченій білій розщелині.

Вмираюче багаття, яке розвели Ерагон і Роран, ще палахкотіло червоним світлом, вихоплюючи з темряви латку кам'янистої землі, кілька сірих кущів та зарості ялівцю.

Ерагон сидів, випроставши босі ноги вбік рубінових головешок й зіпершись спиною на вузлувату луску м'язистої передньої лапи Сапфіри. Він насолоджувався теплом. Навпроти нього на міцному, мов залізо, висушеному вітром старому стовбурі, сидів Роран. І щоразу, коли він робив якийсь порух, стовбур видавав пронизливий скрегіт, через що Ерагонові кортіло заткнути вуха.

На якусь мить у западині запанувала тиша. Навіть головешки тліли без жодного звуку, бо Роран назбирав лише сухого гілля, в якому не було жодної краплинки вологи. Завдяки цьому багаття не диміло, адже дим міг легко привернути увагу ворожого ока.

Юнак щойно закінчив розказувати Сапфірі, що саме він бачив упродовж сьогоднішнього дня. Зазвичай, йому ніколи не доводилось цього робити, оскільки думки й почуття вільно перетікали між ними, ніби вода з одного боку озера на інший. Але цього разу Ерагон заблокував свій розум, тому що вони з Рораном ходили на розвідку. Тож він був заблокований весь час, як не брати до уваги тих кількох хвилин, упродовж яких він подумки спробував проникнути в лігво разаків.

На якийсь час запала мовчанка, а потім Сапфіра позіхнула, показавши ряди величезних гострих зубів. «Вони можуть бути жорстокими та злими, але найбільше мене вражає те, що разаки вміють так зачарувати свою жертву, що вона сама починає хотіти, щоб її з'їли. І вони великі мисливці, якщо вміють таке робити… Можливо, я й собі спробую так колись зробити».

«Але ніколи, — Ерагон відчув, що обов'язково має це додати, — ніколи не роби цього з людьми. Спробуй зробити це з вівцями або ще з кимось».

«Люди чи вівці — для дракона це не має жодного значення». Сапфіра захихотіла, а в її довгому горлі пролунав гуркіт, що віддалено нагадував грім.

Ерагон легенько відштовхнувся від драконової лапи, а потім нахилився вперед і підняв палицю з глоду, що лежала поруч. Він потер її долонями, насолоджуючись грою світла на відполірованих вигинах коріння, на металевих кільцях і на великому гострому вирості, що прикрашав її знизу.

Цю палицю Ерагонові дав Роран, щойно вони залишили варденів на Палаючій рівнині. «Тримай, — сказав він, — Фіск зробив її для мене, коли разаки поранили мене в плече. Я знаю, ти втратив свого меча, тож вона може стати тобі в пригоді… Якщо ти схочеш мати новий меч, я не заперечуватиму, але повір, майже будь-яку битву можна виграти кількома ударами міцної палиці». Ерагон трохи поміркував і відразу ж згадав палицю, з якою завжди ходив Бром. «Якщо в Брома була палиця, то чом би й мені не воювати нею?» — вирішив юнак і таки відмовився від нового меча. Правду кажучи, після того, як він втратив Зарок, у нього не було жодного бажання мати якийсь інший меч. Тієї самої ночі він зміцнив свою палицю і руків'я Роранового молота кількома закляттями. Тепер вони могли зламатися лише під дією якоїсь надзвичайної сили.

Потому юнак поринув у неприємні спогади: ось Сапфіра пірнає в хмари, переслідуючи червоного дракона та його Вершника. Ось навколо Ерагона сумне жовто-гаряче й пурпурове небо. Ось вітер завиває йому у вухах… Ось його пальці починають терпнути від удару меча об меч під час бою з таємничим Вершником… Ось він зриває з ворога шолом і впізнає свого друга Мертага, якого давно вважав небіжчиком… Ось глузлива посмішка на обличчі Мертага й Зарок у його дужих руках…

Ерагон так заглибився в спогади, що, прийшовши до тями, кілька секунд розгублено кліпав очима й ніяк не міг збагнути, куди подівся шум битви й чому замість смороду крові так приємно пахне ялівець.

Потому він провів язиком по верхніх зубах, намагаючись позбавитись жовчного присмаку, який сповнив його рот.

«Мертаг».

Це ім'я породжувало в Ерагоновій голові химерні сплетіння думок. З одного боку, він любив Мертага, адже той урятував його та Сапфіру від разаків після першого горезвісного походу до Драс-Леони. Як не крути, а він ризикував власним життям, аби допомогти Ерагонові втекти з Джиліда. Мертаг бився як справжній воїн під Фартхен Дуром. Його катували, але він не виконав наказу Галбаторікса й таки відпустив Ерагона та Сапфіру після битви на Палаючій рівнині. Урешті-решт, Мертаг не винен, що Близнюки зрадили його й що червоний дракон Торнак вилупився саме для нього. Та й опиратися Галбаторіксові, який відкрив їхні справжні імена й за допомогою них змусив присягнути прадавньою мовою собі на вірність, у юнака не було сил… У цьому не було його вини, Мертаг став жертвою долі, до того ж став нею від самісінького народження.

Та з іншого боку… Мертаг міг хоча б якось опиратися тій жорстокості, до якої його спонукав Галбаторікс. Проте здавалося, що якась частинка його душі насолоджувалась новою силою. Адже під час битви варденів та Імперії на Палаючій рівнині Мертаг убив короля гномів Ротгара, хоч Галбаторікс і не наказував йому це робити. Він дозволив Ерагонові й Сапфірі піти, ніде правди діти, але зробив це тільки після того, як переміг Вершника, а потім почув з його вуст благання про свободу.

Невимовну насолоду Мертаг отримував і від болю, який закрався в Ерагонове серце після того, коли юнак дізнався, що вони обидва є синами Морзана — першого й останнього з тринадцяти вершників-клятвопорушників, які зрадили свій народ заради Галбаторікса.

Тепер, коли пройшло чотири дні після битви, в Ерагона з'явилася інша думка: «А може, Мертаг отримує насолоду від того, що хтось інший відчуває на власних плечах тягар, з яким він прожив усе своє життя?».

Чи була в цій думці бодай краплина правди, чи ні, а Мертаг нагадував Ерагонові того собаку, якого весь час били без жодної провини і який одного разу вкусив свого хазяїна. Життя завдало Мертагові чимало лиха, і ось тепер у нього з'явилась нагода завдати удару у відповідь цілому світу, що дарував йому так мало тепла й ласки.

І попри те добро, яке ще жевріло в Мертагових грудях, він і Ерагон були приречені стати ворогами, адже присяга Мертага прадавньою мовою поєднала його з Галбаторіксом на цілу вічність.

«Якби ж то він не пішов із Аджихадом переслідувати ургалів під Фартхен Дуром. Якби ж то я був хоч трішки спритнішим, тоді б Близнюки…»

«Ерагоне», — мовила Сапфіра.

Почувши голос дракона, юнак опанував себе й кивнув, вдячний за те, що Сапфіра вивела його з глибокої задуми. Він робив усе можливе, аби не згадувати про Мертага та про їхніх батьків, але сумні думки опановували його саме тоді, коли він зовсім того не чекав.

Потягнувшись і глибоко зітхнувши, Ерагон спробував повернутись до реальності, проте так і не зміг.

Тепер він згадував ранок після грандіозної битви на Палаючій рівнині, коли вардени готувалися переслідувати армію Імперії, що відступала вгору по річці Джиєт. Саме цього ранку Ерагон пішов до Насуади та Арії й став просити, аби ті дозволили йому допомогти своєму братові Рорану. Однак обидві жінки були проти, а Насуада назвала його намір «ідеєю, що народилась у заячому мозку». «Ти навіть не уявляєш, — мовила Насуада, — на яку катастрофу для всіх мешканців Алагезії обернеться твоя затія, коли щось піде не так!»

Суперечка між юнаком і жінками тривала дуже довго, аж доки в неї не втрутилась Сапфіра. Спочатку її роздратований рев заглушив усе навколо, а потім вона сказала: «Мені боляче, і я страшенно втомлена, а Ерагон нічого не може вам пояснити. У нас купа справ, а ми стовбичимо тут та ще й здійняли такий галас, ніби зграя сорок… А тепер послухайте всі мене».

Що не кажіть — сперечатися з драконом доволі важко.

І Сапфіра почала говорити. Вона говорила про те, що Ерагон дуже любить свою родину й саме тому зголосився підтримати Рорана. Адже він добре знає, що його брат усе одно піде визволяти свою наречену, байдуже, приєднається до нього хто-небудь чи ні. Проте самотужки йому ніколи не вдасться здолати разаків. Але найголовніше те, що доки Імперія триматиме в себе Катріну, її заручниками залишатимуться і Роран, і Ерагон, адже варто Галбаторіксу натякнути на те, що він може вбити Катріну, як Рорану доведеться пристати на всі його умови. То чи не краще буде залатати цю дірку у своїй обороні, перш ніж вороги зможуть нею скористатись?

А крім того, нагода була просто ідеальна. Ані Галбаторікс, ані разаки не могли чекати нападу в центрі Імперії, коли вардени билися з військами Галбаторікса біля кордону із Сурдою. Мертаг і Торнак зникли десь біля Урубейна. Насуада з Арією були впевнені, що новий Вершник полетів відбувати покарання, після чого вирушить на північ, аби вступити в бій із королевою Ісланзаді, ельфійська армія якої завдала Імперії першого удару. Тож разаків потрібно було знищити прямо зараз, іще до того, як вони почнуть підривати бойовий дух воїнів-варденів.

Сказавши все це, Сапфіра таки не втрималась і дуже обережно натякнула Насуаді, що якби вона, будучи повелителькою Ерагона, усе ж таки заборонила йому визволяти Катріну, то це могло б зіпсувати їхні стосунки й нашкодити всій великій справі варденів. «І тим не менше, — мовила Сапфіра, — вибір за вами. Можете тримати Ерагона тут, якщо на те ваша воля. Проте його присяга — це не моя присяга. Я буду супроводжувати Рорана. Із цього має вийти цікава напрочуд пригода».

Ерагон широко посміхнувся, згадавши Сапфірині слова.

Вислухавши дракона, Насуада та Арія, хоч і неохоче, але все ж таки згодились. «Ми віримо у ваші серця, Ерагоне й Сапфіро, — мовила нарешті Насуада. — І бажаємо, щоб удача не полишала вас жодної миті». Правда, тон, із яким було сказано ці слова, змусив Ерагона засумніватись. Юнак не міг збагнути, чи щиро говорить Насуада, чи в її словах криється якась погроза.

Так чи так, а решту дня Ерагон із Сапфірою збирали припаси, вивчали карти Імперії й накладали потрібні їм закляття, зокрема й такі, які не дозволили б Галбаторіксу або його слугам побачити Рорана в магічний кристал.

Наступного ранку Ерагон і Роран осідлали Сапфіру, й вона здійнялася в повітря, залишаючи під собою жовто-гарячі хмари Палаючої рівнини й прямуючи на північний схід. Вона летіла без зупинок, аж доки сонце не перетнуло купол неба й не зникло за горизонтом, а потім знову випірнуло, розливши фонтани червоних і жовтих бризок.

Спочатку вони долетіли до кордону Імперії, де жило зовсім мало людей. Там вони повернули на захід до Драс-Леони та Хелгрінда. Звідти вони мандрували вже тільки вночі, аби уникнути цікавих очей селян, оскільки на їхньому шляху лежало безліч маленьких селищ.

Тепер Ерагон і Роран мали доволі дивний вигляд — вони позакутувались у плащі, повдягали вовняні рукавиці й шапки, оскільки Сапфіра вирішила летіти над вершинами гір, вкритих кригою, де повітря було розрідженим та сухим і кололо легені. Вона летіла так високо, що ані фермер, який би шукав свою худобу, ані вартовий із гострим зором ніколи б не відрізнили її від звичайнісінького орла.

І де б не пролягав шлях мандрівників, Ерагон скрізь бачив сліди війни, що тепер була зовсім поруч: табори солдатів, вози з припасами, загони ув'язнених, закутих у колодки чоловіків, яких змусили воювати на боці Галбаторікса. Імперія збирала проти повстанців просто гігантську армію.

Наприкінці другої ночі на обрії уже бовванів Хелгрінд: купа колон, примарна й лиховісна у попелястому передсвітанковому світлі. Сапфіра приземлилась у ярку, де вони проспали майже весь день, а потім розпочали свою розвідку.

Усе було спокійно. Роран копирсався гілочкою у згасаючих головешках, і над ними здіймався попіл. Невдовзі він зустрівся поглядом з Ерагоном, потер собі руки й гмукнув: «Холодно».

Та Ерагон не встиг йому відповісти: юнак несподівано почув якийсь скреготливий звук, схожий на той, із яким воїни дістають із піхов меча.

Не гаючи ані секунди, Ерагон відкотився вбік і припав до землі, звівши над собою палицю, аби відбити удар. Тим часом Роран блискавично схопив щит і дістав з-за пояса молот.

Брати насторожено застигли, чекаючи нападу.

Пильно вдивляючись у темряву, Ерагон намагався вгамувати дрож у м'язах. Його серце страшенно калатало.

«Я нічого не відчуваю», — сказала Сапфіра.

Пройшло кілька хвилин, проте так нічого й не сталося. Невдовзі Ерагонова свідомість поширилась на весь ярок, у якому ховалися мандрівники. «Здається, нема нікого», — сказав він. Поринувши в себе й торкнувшись потоків магії, юнак прошепотів: «Брізінгр раудрх!» І тієї ж миті за кілька футів від друзів з'явився блідий червоний ліхтарик, що плавав у повітрі на рівні очей і освітлював ярок водянистим сяйвом. Ерагон поворухнувся, й ліхтарик тут-таки повторив його рух, ніби був прив'язаний до хазяїна якоюсь невидимою ниткою.

Тоді брати стали просуватись уперед, туди, звідки до їхнього слуху долинув звук, униз до ущелини, на схід. Про всяк випадок вони тримали зброю напоготові й ішли дуже повільно, готові будь-якої миті захищатись. Приблизно за десять ярдів від табору Роран звів руку, спиняючи Ерагона, а потім показав на шматок сланцю, що лежав на траві. Швидше за все, він був не на своєму місці. Ставши на коліно, Роран потер його меншим шматочком сланцю, і брати почули той самий металевий скрегіт, що долинув до їхнього слуху раніше.

— Мабуть, він упав, — сказав Ерагон, вивчаючи поглядом ущелину, і загасив свій магічний ліхтарик.

Роран кивнув на знак згоди і звівся, обтрушуючи зі штанів бруд.

Вони рушили назад до Сапфіри. По дорозі Ерагон міркував про ту шалену швидкість, з якою вони зреагували на цього уявного ворога. Його серце ще й досі з кожним ударом оберталося на тверду болючу грудку, руки тремтіли, а сам він почувався так, ніби кілька миль, не спиняючись, пробіг пустелею.

«Раніше ми не були аж такими обачними, — думав він. — І в цьому немає нічого дивного: кожен бій знищував наш спокій, не залишаючи від нього нічого, крім оголених нервів, які тепер тремтять від найлегшого дотику».

І Роран, певно, думав те саме:

— Ти бачиш їх?

— Кого?

— Тих людей, яких ти вбив. Ти бачиш їх уві сні?

— Іноді.

Пульсуюче світло головешок вихопило з темряви обличчя Рорана, кинуло на його рот і чоло глибокі тіні, через що його очі зробились зловісними. Роран говорив повільно, ніби кожне слово було йому важким, мов камінь.

— Я ніколи не хотів бути воїном, а про кров і славу мріяв тільки тоді, коли був маленьким… як і будь-який хлопчисько. Для мене найважливішою була земля. Земля та наша родина… А тепер я став убивцею… Я вбивав і вбивав, а ти, мабуть, убив іще більше людей, ніж я, — його погляд прикипів до чогось дуже далекого, такого, що міг бачити тільки він. — Там, у Нарді, було двоє чоловіків… Я розповідав тобі про це раніше?

Роран уже якось розповідав йому цю історію, проте Ерагон мовчки заперечно похитав головою.

— Вони були вартовими біля головних воріт… Їх було двоє, розумієш… А той, що стояв праворуч, мав біле-біле волосся. Я добре його пам'ятаю, бо він був зовсім молодий — двадцять чотири чи двадцять п'ять років… Вони мали знаки Галбаторікса, але розмовляли так, ніби були з Нарди. Мені здається, що це були звичайні чоловіки, які хотіли захистити свої домівки від ургалів, піратів і розбійників… Ми не збиралися їх чіпати. Присягаюсь тобі, Ерагоне, це не входило в наші плани. Але я не мав вибору. Вони впізнали мене, і я вдарив білявого знизу в підборіддя… Пам'ятаєш, наш батько перерізав так горлянки свиням. А потім був той другий… я проломив йому череп. Мені ще й досі вчувається, як хруснули його кістки… Я пам'ятаю кожен удар, якого завдав, — від солдатів у Карвахолі до наших ворогів у Палаючій рівнині… І знаєш, коли я заплющую очі, то часом довго-довго не можу заснути, бо світло пожежі в доках Тейрма, причиною якої були ми, випікає мені мозок. Тоді мені здається, що я ось-ось збожеволію.

Ерагон тільки зараз відчув, що стискає палицю з такою силою, що в нього побіліли кісточки й випнулись на зап'ястках сухожилля.

— Авжеж, — сказав він. — Спочатку це були тільки ургали, потім люди й ургали, а тепер ця остання битва… Але я впевнений, що ми робимо правильно, хоча правильно не завжди означає легко.

Вардени знають, хто ми такі, і хочуть, щоб я й Сапфіра стояли попереду армії та знищували цілі батальйони солдатів. Ми так і робимо. Ми повинні так робити, — Ерагонові несподівано забракло слів, і він замовк.

«Хаос супроводжує кожну велику зміну, — сказала їм обом Сапфіра. — А ми відчуваємо значно більше, ніж нам того хочеться, адже ми і є посланцями цих змін. Я дракон, і мені не шкода тих, хто був нашими ворогами. А щодо вбивства вартових у Нарді, то це й справді не той учинок, яким слід пишатися, проте й не привід для того, аби все життя відчувати провину. Ти мав так вчинити. А коли ти повинен битися, Роране, то хіба не люта радість бою змушує твої ноги літати? Хіба ти не відчуваєш насолоду, коли б'єшся із гідним супротивником і бачиш тіла переможених ворогів? Ерагоне, ти мав це відчувати, тож допоможи пояснити це твоєму братові».

Проте Ерагон лише роздивлявся головешки, бо Сапфіра казала правду, якої він не хотів визнавати. Адже якщо він погодиться з тим, що хтось може насолоджуватись насиллям, то стане сам собі осоружний. Юнак не зронив ані слова, а навпроти нього сидів до краю схвильований Роран.

«Не сердься, — сказала Сапфіра вже значно м'якшим тоном, — я не хотіла тебе засмучувати… Часом я забуваю про те, що ти не звик до таких слів. Але мені довелось боротися за своє життя відтоді, як я вилупилася з яйця».

Ерагон звівся на ноги й підійшов до сідельної сумки. Він вийняв із неї маленький глиняний глечик, який дав йому Орик, коли вони прощалися. Юнак двічі ковтнув журавлиної медовухи, і його нутро сповнилось приємним теплом. Скривившись, Ерагон передав глечик Роранові. Той також скуштував варива.

Ще кілька ковтків — і медовуха таки здолала кепський настрій. Тоді Ерагон сказав:

— Завтра в нас можуть бути проблеми.

— Що ти маєш на увазі?

— Пригадуєш, — продовжив Ерагон, звертаючись водночас і до Сапфіри, — я казав, що ми — Сапфіра і я — легко можемо подолати разаків?

— Авжеж.

«Ми й справді це можемо», — сказала Сапфіра.

— Так от, я казав це, коли ми шпигували в Хелгрінді, проте зараз я вже в цьому не так певен. Адже є безліч способів керувати магією. Скажімо, якщо я схочу розпалити вогонь, то можу зробити це за допомогою жару, який зберу з повітря або землі, я можу створити полум'я з чистої енергії, я можу викликати удар блискавки, я можу сконцентрувати багато сонячних променів в одній точці, я можу скористатися тертям… розумієте?

— Ну то й що?

— А ось що. Справа в тому, що, хоч я й можу вигадати безліч заклять, аби виконати одну таку дію, заблокувати всі ці закляття можна одним-єдиним протизакляттям. І якщо хтось не дасть самій дії відбутися, то йому не будуть потрібні протизакляття, аби заблокувати ними властивості кожного окремого закляття.

— Так. Але я не можу збагнути, як це пов'язане із завтрашнім днем.

«А я розумію, — сказала Сапфіра їм обом, одразу ж збагнувши, про що йдеться. — Це означає, що за минулі століття Галбаторікс…

— …міг накласти на разаків закляття…

— …які захистять їх від…

— …багатьох наших заклять. Напевно, я не…

— …зможу вбити їх будь-якими зі…

— …смертельних заклять, які знаю…

— …або ж завдати їм шкоди, напавши зараз чи пізніше. Ми маємо…

— …покластися на…»

— Припиніть! — скрикнув Роран, ледь спромігшись на посмішку. — Припиніть, будь ласка. У мене в голові паморочиться, коли ви так робите.

Ерагон застиг із роззявленим ротом, бо до цієї миті він навіть не підозрював, що вони із Сапфірою говорять по черзі. Це дуже потішило його. Це означало, що тепер вони стали ніби одне ціле, а відтак значно сильніші, ніж тоді, коли кожен із них був сам по собі. Та, з іншого боку, таке відкриття занепокоїло юнака, оскільки об'єднання їхніх свідомостей могло стерти чимало індивідуальних рис, як його, так і його вірного дракона Сапфіри.

Урешті-решт, він таки закрив рота й посміхнувся.

— Вибачай, брате. Зараз мене непокоїть те, що Галбаторікс міг захиститися магією, й тоді, щоб убити разаків, нам доведеться розраховувати тільки на силу нашої армії. Якщо це правда…

— То я лише заважатиму тобі завтра…

— Дурниці. Може, ти й не такий спритний, як разаки, але я не сумніваюся в тому, що ти зробиш усе, щоб вороги боялися твоєї зброї, Роране Міцний Молоте, — схоже, цей комплімент припав Роранові до душі. — Але пильнуй, щоб разаки чи летрблаки не відтіснили тебе від нас. Що ближче ми триматимемось, то безпечніше нам усім буде. Ми із Сапфірою спробуємо затримати разаків і летрблаків, проте деякі з них можуть прослизнути. Чотири проти двох — це не так уже й погано, до того ж, якщо ти один із цих чотирьох.

Тим часом Сапфірі Ерагон сказав таке: «Якби в мене був меч, то я б зміг упоратись із разаками самотужки, але я не знаю, чи вдасться мені здолати двох потвор тільки з оцією ось палицею, як це роблять ельфи».

«Це була твоя ідея, ти ж сам став тягати цей сухий дрючок замість нормальної зброї, — мовила Сапфіра. — Я сто разів тобі казала, що воювати з дрючком із такими небезпечними ворогами, як разаки, — це просто смішно».

Ерагонові довелось змиритися: «Якщо мої закляття нас підведуть, тоді ми будемо значно вразливіші, ніж я сподівався… І завтрашній день може й справді скінчитись для нас дуже невтішно».

— А ваша магія — дуже хитра штука, як я подивлюся, — втрутився в розмову, до якої його було втаємничено, Роран.

Із цими словами юнак сперся ліктями на коліна, від чого колода, на якій він сидів, знов рипнула.

— Авжеж, — згодився Ерагон. — І найважче в ній спробувати передбачити всі можливі закляття. Я майже весь час питаю себе, чи зможу я захиститись, якщо на мене нападуть ось так, чи може інший чарівник знати, що я зроблю саме так?

— А чи можна зробити мене так само сильним, як ти?

— Я не знаю, — Ерагон замовк хвилин на п'ять, перш ніж продовжити далі. — Я не знаю, як це зробити, адже енергію, що знадобиться для цього, потрібно десь узяти. Я й Сапфіра могли б із тобою поділитись, але тоді ми втратимо таку саму кількість сили, яку ти отримаєш. — Про те, що енергію можна забрати в рослин і тварин, Ерагон вирішив за краще не казати. Надто вже великою була ціна: забравши життєві сили у цих створінь, він прирікав їх на вірну смерть. Та й узагалі, цей спосіб здобуття енергії Ерагон тримав у великій таємниці. А крім того, Роранові навряд чи це допоможе, оскільки на Хелгрінді живе надто мало створінь, які б могли наділити енергією людське тіло.

— Тоді навчи мене користуватись магією! — сказав Роран, помітивши, що Ерагон вагається. — Не зараз, звісна річ, адже в нас обмаль часу. Правду кажучи, я не дуже вірю в те, що можна стати чаклуном за одну ніч. Але чому б не спробувати? Адже ми з тобою двоюрідні брати. У нас майже однакова кров. І це може нам неабияк допомогти.

— Але я не знаю, як той, хто не є Вершником, може навчитися магії, — чесно зізнався Ерагон. — Адже це зовсім не те, чого вчили мене. — Роззирнувшись навкруги, він знайшов плоский круглий камінь і кинув його Роранові. Той упіймав камінь лівою рукою. — Спробуй оце: зосередься на тому, щоб підняти камінь бодай на фут у повітря, й скажи: «Стенр, рейза».

— Стенр, рейза?

— Саме так.

Роран похмуро зиркнув на камінь, що лежав у нього в долоні. Тепер Роран виглядав майже так само, як Ерагон під час своїх перших тренувань. Вершник навіть трохи засумував за тими днями, коли навчався в Брома. Роранові брови зійшлися на переніссі, губи скривились, й він гаркнув: «Стенр, рейза!» — з такою силою, що Ерагон на мить повірив, що камінь зараз і справді злетить у повітря.

Проте нічого такого не сталося.

Тоді Роран напружився ще дужче й повторив свій наказ: «Стенр, рейза!»

Та камінь знову навіть не ворухнувся.

— Продовжуй тренуватися, — мовив Ерагон, — це єдине, що я можу тобі порадити. Але, — багатозначно звів він палець догори, — якщо тобі пощастить, то відразу ж скажи мені, а якщо мене не буде поруч, тоді якомусь іншому чарівникові. Бо коли ти почнеш експериментувати з магією, не розуміючи її правил, то можеш убити себе й усіх, хто буде поруч. І запам'ятай найважливіше: якщо ти накладеш закляття, яке потребує аж надто багато енергії, то помреш. Не берись за те, чого не можеш, наприклад, не пробуй воскресити небіжчиків чи щось подібне, гаразд?

Роран мовчки кивнув, продовжуючи поглядати на камінь.

— До речі, я згадав іще дещо важливе, що тобі неодмінно слід запам'ятати, але це не стосується магії.

— Справді?

— Так, тобі слід приховувати свої думки від Чорної Руки, Ду Врангр Гата й таких, як вони. Адже ти знаєш надто багато речей, які можуть зашкодити варденам. Тож дуже важливо, щоб ти навчився приховувати свої думки, щойно ми повернемось. Розумієш, доки ти не навчишся захищатися від вивідачів, ані Насуада, ані я, ані будь-хто інший не наважиться довірити тобі те, що може допомогти нашим ворогам.

— Це зрозуміло, але чому ти згадав Ду Врангр Гата, адже вони служать тобі й Насуаді?

— Так, служать, але навіть серед наших спільників знайдуться такі, хто залюбки віддасть правицю, — юнак скривився, згадавши нещодавній ритуал, — аби вивідати наші плани й секрети. І твої так само. Ти став кимось, Роране, частково завдяки своїм учинкам, а частково завдяки тому, що ми родичі.

— Я знаю… Ти навіть не уявляєш, як це дивно, коли тебе шанують ті, кого ти ніколи в житті не бачив.

— Саме так воно й є, — Ерагон хотів був розповісти ще дещо важливе, проте спинився й вирішив, що зробить це якось іншим разом. — Тепер, коли тобі відомо, як це, коли один розум торкається іншого, може, ти й сам навчишся розширювати межі своєї свідомості.

— Знаєш, я не певен, що хотів би це вміти.

— Зараз це не має значення, оскільки ти можеш ніколи цього не навчитися. Проте будь-коли, перш ніж марнувати час на навчання, обов'язково подбай про власний захист.

Двоюрідний брат здивовано звів брови.

— Як це?

— А так. Вибери щось: звук, образ, емоцію, що завгодно, а тоді дозволь цьому «щось» перебувати у твоїй свідомості доти, доки воно не витіснить усі інші думки.

— Оце й усе?

— Роране, це не так просто, як ти гадаєш. От спробуй, а коли будеш готовий, дай мені знак, і я гляну, що в тебе з того вийшло.

Минув якийсь час, і Роран клацнув пальцями. Тоді Ерагон спробував проникнути в думки двоюрідного брата, намагаючись дізнатись, чого той досягнув.

Та раптом Ерагонова свідомість наштовхнулась на міцну стіну, зведену зі спогадів Рорана про Катріну, й зупинилася. Він не міг знайти ані її підніжжя, ані жодної шпаринки й був геть безсилий. Тієї миті все єство Рорана зосередилось на його почуттях до Катріни. І цей захист був такий потужний, що Ерагон нічого не міг удіяти. У розумі Рорана була тільки Катріна й більше нічого, за що б Ерагон міг зачепитися й використати це, щоб контролювати брата.

Роран поворухнув лівою ногою, і дерево під ним жалібно застогнало. І тієї ж миті стіна, об яку бився Ерагон, розлетілась на безліч шматочків, бо Рорана відволікли сторонні думки: «Що це… Чорт забирай! Не зважай, бо він прорветься. Катріна… пам'ятай про Катріну. Не зважай на Ерагона. Тієї ночі, коли вона згодилась вийти за мене заміж, запах трави та її волосся… Це він? Ні! Зосередься! Не…»

Скориставшись Рорановим сум'яттям, Ерагон кинувся вперед і силою власної свідомості знерухомив його, перш ніж він знову встиг звести захисну стіну.

«Ти зрозумів головну ідею», — сказав Ерагон, а вийшовши зі свідомості Рорана, мовив уже вголос: «Але ти маєш навчитися бути зосередженим навіть тоді, коли перебуватимеш у вирі битви. Ти маєш навчитись думати не думаючи… звільнити себе від усіх надій та сподівань і зберігати тільки ту думку, яка є твоєю зброєю. Ельфи навчили мене однієї дуже корисної речі: потрібно пригадати якусь загадку, віршик або пісню. І якщо в тебе буде те, що можна повторювати безліч разів, тобі стане значно легше захистити свою свідомість від вторгнення».

— Я буду наполегливо тренуватись, брате, — пообіцяв Роран.

— Ти справді її любиш? — спитав Ерагон тихим голосом, і його запитання нагадувало більше ствердження, оскільки відповідь була аж надто очевидною… юнак навіть не був певен, що про це взагалі слід говорити. Звісно, колись давно брати охоче обговорювали принади молодих панночок Карвахола, проте жодного разу серйозно не говорили про кохання. — Як це сталося?

— Вона мені сподобалась. До чого тут подробиці?

— Та годі тобі, — мовив Ерагон, — я був занадто злий, аби питати про це до того, як ти вирушив у Терінсфорд, а ми не так уже й часто бачимось, якщо не зважати на ті чотири дні, які ми провели разом. Мені просто цікаво.

Роран потер скроні, і шкіра довкола його очей вкрилася зморшками.

— Правду кажучи, розповідати майже нема про що. Я завжди щось відчував до неї, але це не було так важливо, аж доки я не став чоловіком. Та після обряду я почав думати, із ким би мені одружитися й кого б я хотів бачити матір'ю своїх дітей. Під час одного з наших приїздів до Карвахола я побачив Катріну. Вона спинилася біля будинку Лоринга, щоб зірвати центифолію, яка росла в затінку під карнизом. Тоді Катріна глянула на квітку й посміхнулася… Це була дуже ніжна й дуже щаслива посмішка. От саме тоді я й вирішив, що буду робити все, аби вона завжди так посміхалася. Я хотів дивитись на цю посмішку аж доти, доки не помру, — у куточках Роранових очей зблиснули сльози, проте жодній із них так і не судилося скотитися на його щоки. — Боюсь, мені не вдалося цього зробити.

— І ти провів її додому, — зачекавши якусь хвильку, спитав Ерагон, — чи не так? Слухай, а як ти ще завойовував її серце, коли не зважати на ті компліменти, які я мав переказувати Катріні від твого імені?

— Ти питаєшся так, ніби тобі потрібні якісь інструкції.

— Та не вигадуй!

— Це ти не вигадуй, — мовив Роран. — Я ж знаю, що ти брешеш. По-перше, ти якось дурнувато усміхаєшся, а по-друге, в тебе почервоніли вуха. Може, ельфи й дали тобі нове обличчя, проте вуха в тебе аж ніяк не змінились. То що там у тебе з Арією?

Така проникливість Рорана неабияк збентежила юнака.

— Нічого! Певно, це місяць так кепсько впливає на твій розум.

— Будь чесним. Ти ловиш кожне її слово, ніби це діаманти, а твій погляд так прикипає до неї, наче ти кілька років поспіль не їв, а вона — скатертина з наїдками, яку розклали за дюйм від тебе.

Почувши Роранові слова, Сапфіра ледве втрималась, щоб не захихотіти, і з її ніздрів вирвалась хмаринка диму.

Однак Ерагон не звернув уваги на неї й мовив:

— Арія — ельф.

— Та ще й дуже вродливий. Гострі вушка й розкосі оченята — не такі вже й вади, якщо зважати на те, яка вона чарівна. Та що там, ти й сам тепер схожий на кота.

— Але Арії понад сто років.

Ця звістка була для Рорана неабиякою несподіванкою, тож його брови повільно поповзли вгору.

— Не можу в це повірити! — мовив він. — На вигляд вона зовсім юна.

— Але це правда.

— Хай буде як буде, та все, що ти сказав, Ерагоне, — дрібниці, а серце ніколи не звертає на них уваги. То вона тобі подобається чи ні?

«Якби Арія аж так йому подобалась, — сказала Сапфіра Ерагонові й Рорану, — я б і сама спробувала поцілувати її».

«Сапфіро!» — Ерагон ображено хльоснув дракона по лапі.

Трохи помовчавши, Роран знову став розпитувати Ерагона:

— Мені здається, що між тобою й Арією щось стоїть. Ти говорив із нею або з її родиною? Знаєш, це зовсім нерозумно залишати такі справи на потім і мучити себе.

— Так, — відповів Ерагон, не зводячи погляду зі своєї палиці. — Я говорив із нею.

— І що ж ви вирішили?

Ерагон не спромігся відразу на відповідь, тому Роран розчаровано вигукнув:

— Витягти з тебе відповідь іще важче, ніж витягти з багна Бірку. — Ерагон посміхнувся, почувши про Бірку, одну з конячин, що жила на їхній фермі. — Сапфіро, може, хоч ти мені щось поясниш? Бо від Ерагона я навряд чи чогось доб'юся.

— Я їй не потрібен, — Ерагон вимовив ці слова без жодних почуттів, так, ніби розповідав про горе якоїсь чужої людини, проте всередині в нього палав такий глибокий і нестерпний біль, що він відчув, як Сапфіра відійшла на кілька кроків.

— Мені дуже шкода, — сумно мовив Роран.

Доклавши неймовірних зусиль, Ерагон насилу проковтнув грудку, яка глибоко-глибоко застрягла йому в горлі, так глибоко, що йому почало здаватися, ніби вона тисне на саме серце.

— Та нічого.

— Мабуть, це пролунає дуже невчасно, — сказав Роран, — але я впевнений, що одного чудового дня ти зустрінеш іншу жінку, яка змусить тебе забути про Арію. Адже є безліч дівчат, ба навіть більше — заміжніх жінок, які б охоче стали дружиною Вершника. І тобі буде зовсім неважко обрати дружину серед найвродливіших красунь Алагезії.

— А що б ти зробив, якби Катріна тобі відмовила?

Таке несподіване питання неабияк спантеличило Рорана, з виразу його обличчя було видно, що він навіть не міг цього уявити.

Тим часом Ерагон продовжував далі:

— І що б ти там не казав, і скільки б в Алагезії не було вродливих жінок, і як би ти мені не доводив, що люди здатні закохуватися більше, ніж один раз… Мене це не обходить! Знаєш, якби я бував у компанії дам із двору короля Орина, то я б, напевне, вирішив, що котрась із них мені подобається. Але не все так просто. І я можу скільки завгодно звертати увагу на інших жінок, я можу переконувати себе, що серце — то зла підступна тварюка… Та чи варто мені це робити?

— Твій язик звивається, як коріння ялинки, — мовив Роран. — Годі говорити загадками.

— Гаразд, невже ти й справді віриш, що звичайна жінка може збагнути, хто я такий? Чи усвідомити могутність моєї сили? Хто зможе розділити зі мною життя? Таких дуже мало, й усі вони чаклунки. А крім того, хто з них безсмертний?

Роран голосно зареготав, і його грубий, грудний сміх прокотився по всьому ярку:

— З таким самим успіхом ти міг би попрохати собі сонце в кишені або… — по цих словах Роран несподівано замовк і весь напружився, немовби готувався до стрибка вперед, а потім став невпізнавано спокійним. — Слухай, але ж ти не такий.

— Такий.

Роран намагався знайти потрібні слова:

— Це сталося через твою зміну в Елесмері чи через тренування для Вершників?

— Через тренування для Вершників.

— Тепер я розумію, чому Галбаторікс не помер.

— Авжеж, саме тому.

Гілка, яку Роран кинув у вогонь, луснула з глухим тріском і розлетілась на маленькі друзочки. Це сталось тому, що головешки під нею прогріли сухе дерево аж до тієї частини, в якій причаїлась маленька краплинка води або соку, що вибухнула й обернулась на пару.

— Це майже неможливо збагнути, — мовив Роран. — Смерть — це частина того, чим ми є. Вона веде нас уперед. Вона змушує нас боятися й вчиняти безумства. Як можна залишатись людиною, якщо ти безсмертний?

— Та годі тобі, я не той, кого не можна здолати, — зауважив Ерагон. — Мене й досі можна вбити стрілою чи мечем. І я ще й досі можу занедужати на одну з якихось невиліковних хвороб…

— Але якщо ти уникатимеш цих небезпек, то житимеш вічно, чи не так?

— Якщо уникатиму, то так. Тоді я й Сапфіра житимемо вічно.

— Це нагадує мені і благословення, і прокляття водночас.

— Але як я можу одружитися зі звичайною жінкою, яка за якийсь час постаріє й помре, а я завжди залишатимусь невразливим для часу? Це буде дуже важко для нас обох. А думка про те, що мені через кожне століття доведеться змінювати дружину — узагалі мене вбиває.

— А хіба ти не зможеш зробити когось безсмертним за допомогою магії? — поцікавився Роран.

— Можна зробити біле волосся чорним, можна розгладити зморшки й видалити катаракту, а зайшовши ще далі — можна подарувати шістдесятирічному дідусеві тіло, яке він мав у дев'ятнадцять років. Проте ельфи так і не навчились відновлювати свідомість людини, не знищивши її спогадів. А хто захоче стирати свою особистість через кожні тридцять-сорок років, аби отримати безсмертя? Адже щоразу це була б нова людина… Мати старий мозок у молодому тілі — теж не вихід, бо навіть якщо людина володітиме добрим здоров'ям, вона протягне щонайбільше століття, ну, може, трішки довше. Припинити чиєсь старіння неможливо. Гадаєш, ельфи й люди ніколи не намагалися обдурити смерть?

— Одним словом, — мовив Роран, — тобі буде безпечніше кохати Арію, аніж звільнити своє серце, щоб його завоювала смертна жінка.

— Та з ким я ще можу одружитися, як не з ельфійкою? Особливо тепер, коли маю такий вигляд, — Ерагон ледь стримався, аби не помацати загнуті кінчики своїх вух. — Коли я жив в Елесмері, то не дуже переймався тим, що дракон змінив мій вигляд. До того ж після Агаеті Блодхрен ельфи стали поважати мене ще більше. І тільки знову приєднавшись до варденів, я збагнув, наскільки змінився… Адже тепер я невідомо хто — ані людина, ані ельф.

— Не журись! — сказав Роран. — І годі так перейматися своїм безсмертям! Галбаторікс, Мертаг, разак чи будь-хто із солдатів Імперії можуть будь-якої миті нас порішити. Людина не повинна постійно думати про своє майбутнє, тож пий, бенкетуй і насолоджуйся цим світом, доки в тебе ще є така можливість.

— Я знаю, що відповів би на це наш батько.

— Я теж… І впевнений, що він неодмінно б підтвердив свої слова добрячим прочуханом.

Брати посміхнулися, а потім запанувала тиша. Вони мовчали, відчуваючи втому й думаючи про те, наскільки вони близькі й наскільки різні, і про те, що їхні життя усе ж таки нагадують варіації однієї й тієї самої мелодії.

«Тобі слід поспати, — сказала Сапфіра Ерагонові. — Вже дуже пізно, а завтра нам рано вставати».

Ерагон глянув на темний купол неба й спробував за зірками визначити, котра година, — було значно пізніше, ніж юнак гадав.

— Твоя правда, — сказав він. — Мені б дуже хотілося кілька днів перепочити, перш ніж ми вирушимо на Хелгрінд. Битва на Палаючій рівнині забрала надто багато сил. А про політ сюди й ту енергію, що була вкладена в пояс Белотха Мудрого, я взагалі мовчу. На мені зараз стільки синців і саден, що я й полічити їх не годен. Ти тільки поглянь… — послабивши зав'язки на манжетах рукавів, він задер м'яку ламаре — тканину, яку ельфи роблять, змішуючи вовну та волокна з кропиви, — й показав страшну жовту смугу в тому місці, де його щит терся об передпліччя.

— Ха! — відповів Роран. — Оцю маленьку цяточку ти називаєш синцем? Та мені дужче боліло, коли я сьогодні вдарився пальцем ноги. Дивись, зараз я покажу тобі синець, яким може пишатися справжній чоловік, — він розшнурував лівий черевик, зняв його й задер штанину так, щоб Ерагон міг побачити чорну смугу, завширшки з великий палець, яка перетинала чотириголовий м'яз. — Я схопив руків'я списа, коли хтось із солдатів кружляв довкола мене.

— Справді вражає, але в мене є дещо краще, — стягнувши сорочку, Ерагон висмикнув її із штанів й повернувся боком, так, щоб Роран побачив велику пляму на ребрах і таку ж саму пляму на животі. — Стріли, — пояснив він, після чого засукав правий рукав і показав синець на руці, що його він отримав, коли відбивав удар меча нарукавником.

Відповідь Рорана була не менш гідною — він показав безліч синьо-зелених плям, завбільшки із золоту монету. Вони тяглися від його правої пахви аж до основи хребта — це була ціна за падіння на скелю.

Ерагон пильно оглянув братові садна й, посміхнувшись, сказав:

— Нагадує уколи шпичаками! Ти що, заблукав у трояндових кущах? Та зараз я тебе присоромлю. — Він зняв обидва черевики, потім звівся й спустив штани, залишившись у самій сорочці й вовняній білизні, — Спробуй показати щось краще, якщо, звісна річ, зможеш, — сказав він і розвернув до брата внутрішній бік стегна. Шкіра в тому місці мінилася безліччю кольорів, від червоно-зеленого до гнилясто-пурпурового, ніби сам Ерагон був якимось екзотичним фруктом, що ніяк не міг достигнути.

— Ого! — скрикнув Роран. — Де це ти так?

— Пригадуєш той повітряний бій із Мертагом і Торнаком? От якраз тоді я зістрибнув із Сапфіри і в польоті поранив Торнака, а Сапфіра пірнула під мене, щоб я не гепнувся на землю. Проте приземлення на її спину було значно жорсткішим, ніж я думав.

Роран аж затремтів.

— І що, так буває щоразу… — він примовк і зробив ледь помітний жест угору.

— На жаль.

— Ніде правди діти, цей синець — усім синцям синець. Маєш пишатися, братику! Аби поранитись у такому місці, слід добряче потрудитися!

— Приємно, що ти його оцінив.

— Але це ще не все, — сказав Роран, — може, в тебе й найкращий синець, проте разаки завдали мені такої травми, з якою тобі годі змагатися. Наскільки я розумію, дракони зцілили шрам на твоїй спині, а тепер поглянь ось сюди, — не припиняючи говорити, Роран стягнув сорочку й підійшов ближче до пульсуючого світла головешок.

Побачивши шрам, Ерагон і справді розгубився, а його очі стали схожими на дві великі стародавні монети. Подумки він тут-таки насварив себе за таку легкодухість і спробував заспокоїтись: «Усе не може бути аж так кепсько». Проте що довше він розглядав шрам Рорана, то більшим ставав його неспокій.

Довгий, зморшкуватий, червоний шрам обвивав усе праве плече Рорана, починаючись біля ключиці й закінчуючись аж на середині руки. Схоже, разаки порвали Роранові кілька м'язів, і їхні кінці не змогли зростися, оскільки під шрамами були огидні ґулі, а трішки вище, на шкірі утворилася западина, завглибшки з півдюйма.

— Роране! Ти мав показати мені цю рану ще кілька днів тому! Я й гадки не мав, що разаки так важко тебе поранили… Ти можеш рухати рукою?

— Якщо вбік чи назад, то можу, — показав Роран. — Але якщо треба випростати руку вперед, то я можу зробити це десь тільки до середини грудей. — Прикусивши губи від болю, він опустив руку. — А крім того, я маю весь час тримати великий палець рівно, інакше рука починає терпнути. І коли мені треба щось узяти, я приловчився робити круговий рух і опускати руку на потрібний предмет. Правда, кілька разів я обдер кісточки, аж доки не опанував цей викрутас.

Ерагон міцно стис палицю в руках. «Я маю це зробити?» — спитався він у Сапфіри.

«Звісно, маєш».

«Але ж завтра ми можемо про це пошкодувати».

«Ми шкодуватимемо ще дужче, якщо Роран загине, не змігши змахнути своїм молотом тоді, коли це було потрібно. Скористайся енергією живих істот, що нас оточують, інакше ти будеш геть виснажений».

«Але ж я ненавиджу це робити. Від однієї думки про це мене починає нудити».

«Ерагоне, збагни, наші життя значно важливіші за життя мурашок».

«Тільки не для самих мурашок».

«А ти що, мурашка? Не будь дурнем, це тобі не личить».

Важко зітхнувши, Ерагон облишив свою бойову палицю.

— Я спробую тебе вилікувати, — сказав він Роранові.

— А ти можеш це зробити?

— Мабуть.

Спочатку обличчя Рорана радісно засяяло, проте вже за мить він спохмурнів і схвильовано спитав:

— Прямо зараз? А чи не буде це дурницею?

— Як сказала Сапфіра, краще я вилікую тебе зараз, аніж твоя рана коштуватиме тобі життя.

Тоді Роран підійшов ближче, і Ерагон поклав свою праву руку на червоний шрам. Потім він став розширювати свою свідомість, аби охопити дерева, рослини й тварин, які жили в цьому ярку. Він проникав в усі живі істоти, окрім тих, які б не змогли витримати його закляття.

За мить Ерагон став промовляти слова прадавньою мовою. Його закляття було довгим і складним, адже треба було не тільки загоїти рану, а й відновити Роранові шкіру. Одним словом, Ерагон покладався на спеціальні формули, вивченню яких присвятив чимало тижнів в Елесмері.

А коли юнак звільнив магію, гедвей ігназія — срібляста мітка на його долоні — засвітилась гарячим білим полум'ям. За мить Ерагон застогнав, бо йому тричі довелося померти — один раз із двома маленькими пташками, що звили собі гніздечко в кущі ялівцю, і ще раз зі змією, яка ховалася поміж камінням. Роран тим часом закинув голову й теж глухо застогнав, а його порвані м'язи стали надиматися й раптом несподівано зникли під шкірою.

І все скінчилося.

Тоді Ерагон рвучко вдихнув повітря й затулив обличчя руками, аби непомітно витерти кілька сльозинок, що викотилися йому з очей. Прийшовши до тями, він глянув на Рорана, який здивовано крутив руками. Його плече знову було здорове й м'язисте, таке, як і має бути в людини, яка все життя перетягує каміння, збирає сіно й копає ями для стовпів огорожі. Він був такий дужий, що Ерагонове серце мимохіть уколола голка заздрощів. Адже сам він міг бути ще сильнішим, проте ніколи не мав таких м'язів, як його двоюрідний брат.

— Таке ж, як і було! — радісно посміхаючись, Роран уважно розглядав плече. — Та ні, ще краще! Дякую тобі, Ерагоне.

— Нема за що.

— Такого дива я ще зроду не бачив. Ти навіть уявити собі не можеш, як воно свербіло. Ще б трішки, і я б виліз зі своєї власної шкіри.

— Принеси мені окрайчик хліба з твоєї сідельної сумки. Я страшенно зголоднів.

— Стривай, ми ж щойно повечеряли.

— Після того як я користуюся магією, мені неодмінно треба щось з'їсти, — відповів схлипнувши Ерагон і дістав хусточку. Потому він ще раз схлипнув, адже те, що він зараз сказав, було не зовсім так. Насправді він картав себе за смерть трьох ні в чому не винних істот і відчував, що його зараз знудить, якщо він чогось не з'їсть.

— Усе гаразд? Ти ж не захворів? — захвилювався Роран.

— Ні… — але думка про те, що він є вбивцею невинних істот, важким тягарем лягла на душу юнакові. Він хотів був пригубити глечик медовухи, що стояв неподалік від нього, але несподівано щось дуже велике, важке й гостре вдарило його по руці й притисло її до землі. Ерагон здригнувся, зиркнув угору й побачив кінчик Сапфіриного кігтя. Сам дракон із докором поглядав на свого Вершника, проте Ерагон усе ж таки зробив кілька великих ковтків і став крутити в руках свою палицю, намагаючись відігнати від себе похмурі думки.

Роран тим часом вийняв із сумки окраєць кислого хліба, проте враз завагався й, ледь помітно всміхнувшись, спитав:

— Може б, ти краще попоїв оленятини? У мене залишилось трохи після вечері.

Із цими словами він простягнув Ерагонові саморобний рожен із ялівцю, на якому було нанизано три шматочки золотаво-коричневого м'яса. Юнак вдихнув своїм чутливим носом густий та гострий аромат, і той миттю нагадав йому ночі, що їх він провів на Хребті, а також довгі зимові вечері, під час яких Роран і Герроу сиділи біля печі, а надворі лютувала завірюха.

— Воно ще тепле, — сказав Роран і покрутив рожен перед Ерагоном.

Юнак, доклавши надзвичайних зусиль, заперечно похитав головою:

— Ні, я не можу.

— Та годі тобі, ти ж знаєш, яка це смакота.

— Роране, припини мене дратувати й дай урешті-решт хліба!

— От бачиш, тобі вже значно ліпше. Може, тобі потрібен не хліб, а хтось, хто б міг посмикати тебе за шерсть на загривку, га?

Ерагон сердито зиркнув на брата, а потім блискавичним, непомітним для ока рухом вихопив хліб з його рук.

Схоже було на те, що Роран здивувався ще дужче, бо, коли Ерагон почав жувати, він пробелькотів:

— Уявлення не маю, як ти хочеш вижити, якщо не їси нічого, крім фруктів, хліба та овочів. Якщо чоловік хоче бути сильним, він повинен їсти м'ясо. Хіба тобі не хочеться його?

— Хочеться, до того ж так сильно, що ти навряд чи зможеш уявити.

— То чому ж ти себе катуєш? Одні живі істоти нашого світу мають їсти інших живих істот — навіть якщо це просто рослини — для того, щоб вижити. Нас такими створили. Це наша природа, тож навіщо суперечити їй?

«Те саме я казала в Елесмері, — зауважила Сапфіра, — але він не схотів мене слухати».

Натомість Ерагон тільки знизав плечима.

— Робіть що хочете. Я не збираюся вчити вас жити. Проте сам я, будучи при здоровому глузді, ніколи не стану їсти істот, думки й почуття яких я відчуваю.

Сапфіра роздратовано вдарила хвостом об купу каміння: «Він безнадійний». Потому вона витягла шию й обережно взяла зубами рожен із Роранових рук. Дерево тріснуло між її зубами, схожими на пилку, і м'ясо безслідно щезло в жахливих глибинах її черева. «Правду казав, — мовила вона Роранові, — дуже солодка й соковита закуска. Така смакота, що аж літати хочеться від задоволення. Роране Міцний Молоте, гадаю, тобі варто частіше для мене готувати. От тільки наступного разу тобі доведеться засмажити відразу кількох оленів, інакше я не наїмся».

У відповідь Роран тільки розгублено зиркнув на дракона. Він ніяк не міг збагнути, чи жартують із ним, чи говорять серйозно. А якщо говорять серйозно, то як йому відкараскатися від такого несподіваного й доволі важкого кухарського обов'язку. Він кинув благальний погляд на Ерагона, а той не втримався й зареготав — дуже вже кумедний і спантеличений був Роран.

Сапфіра роззявила пащеку й теж зареготала, до того ж так гучно, що видолинком пішла луна, а її зуби здавалися червоними від спалахів головешок.

За годину мандрівники полягали спати. Закутавшись у ковдри й рятуючись від нічного холоду, Ерагон лежав на спині поруч із Сапфірою. Довкола було тихо й спокійно. Здавалося, що якийсь невідомий чарівник наклав на цілу землю закляття, й тепер усі живі істоти позасинали й завжди будуть спочивати під пильним поглядом мерехтливих зірок.

Тоді Ерагон подумки прошепотів: «Сапфіро?»

«Я слухаю, малий».

«А якщо я мав рацію й він справді в Хелгрінді? Що мені тоді робити?»

«Не знаю, малий. Ти сам маєш це вирішити, бо шляхи людей — це не шляхи драконів. Я б відірвала йому голову, засмажила б його тіло й улаштувала б бенкет, але навряд чи тобі це сподобається».

«І ти завжди будеш поруч зі мною, яке б рішення я не обрав?»

«Звісно, малий. А тепер спи. Усе буде добре».

Ерагон заспокоївся й став вдивлятись у порожнечу поміж зірками. Невдовзі його дихання сповільнилось, і він поринув у транс, що заміняв йому сон. Водночас юнак пильно стежив за всім, що відбувалось навколо, а також за героями своїх снів, які мандрували собі поміж білих сузір'їв.

НАПАД НА ХЕЛГРІНД

Коли Ерагон прокинувся й скочив на ноги, небо вже почало сіріти. Юнак двічі клацнув пальцями, щоб розбудити Рорана, а потім згорнув і скрутив ковдри. Насилу прокинувшись, Роран і собі став збирати постіль.

Потому брати глянули один на одного.

— Якщо я помру, — сказав Роран, — ти подбаєш про Катріну?

— Авжеж.

— І скажеш їй, що я пішов у бій з радістю в серці та її ім'ям на вустах?

— Скажу.

За мить Ерагон вимовив якийсь рядок прадавньою мовою, проте закляття, яке він наклав, було не дуже складним, тож він майже не витратив сили.

— Це очищатиме повітря перед нами й захистить нас від паралізуючого дихання разаків.

Із цими словами Ерагон вийняв зі своєї сумки кольчугу й розгорнув мішковину, в якій її зберігав. Після битви на Палаючій рівнині блискучий метал подекуди вкривали цяточки крові та іржі, проте найголовнішим було те, що кольчуга була зовсім цілісінькою, бо перед тим, як покинути Імперію, юнак як слід її поремонтував.

Ерагон вдяг сорочку зі шкіряною спиною й зморщився, відчувши сморід смерті й відчаю, які всоталися в неї. Потім він одягнув нарукавники й щитки на гомілки. На голову довелося вдягти простий сталевий шолом з підкладкою, оскільки свій власний шолом, той, що він його носив у Фартхен Дурі й на якому гноми викарбували гребінь Дургрімст Інгейтум, юнак загубив. Він втратив також і щит, щоправда, це сталося під час повітряної дуелі між Сапфірою й Торнаком. Насамкінець Ерагон натягнув на руки захисні рукавиці.

Роран так само вбрався в обладунки й на додачу взяв дерев'яного щита з м'якою залізною окантовкою, яка допомагала краще стримувати удари ворожих мечів. Щодо Ерагона, то він просто тримав у руках свою палицю з глоду, покладаючись на власну швидкість і реакцію.

За спину Ерагон повісив сагайдак, який йому подарувала королева Ісланзаді. Крім двадцяти важких дубових стріл з оперенням із сірого гусячого пір'я, у сагайдаці лежав і сам лук, прикрашений срібними деталями, що його королева виготовила спеціально для Ерагона з тисового дерева.

«Давайте вже вирушати», — сказала Сапфіра, нетерпляче тупцяючи на одному місці.

Повісивши сумки та припаси на гілці ялівцю, Ерагон і Роран вилізли на спину Сапфірі. На ніч дракон не знімав сідла, тож тепер їм не треба було гаяти часу, щоб знову його сідлати. Пресована шкіра під Ерагоном була теплою, майже гарячою.

Юнак тримався за шийний шип Сапфіри, аби не вилетіти із сідла під час неочікуваних віражів. Позаду нього примостився Роран, однією рукою міцно схопившись за Ерагона, а іншою стискаючи свій вірний молот.

Урешті-решт Сапфіра стрибнула на край ущелини й, перш ніж розпростерти свої крила, кілька секунд балансувала на ньому. Під її велетенськими лапами затріщав сланець. Тонкі мембрани Сапфіриних крил, здійнятих догори, лопотіли на вітрі й нагадували два прозорих блакитних вітрила.

— Трохи легше, — прохрипів Ерагон.

— Вибачай, — відгукнувся Роран і послабив хватку.

За мить жодні розмови стали неможливі, бо Сапфіра знов стала здійматися в повітря. Спочатку вона звела крила догори, а потім різко, із гучним «ж-ж-ух», опустила їх униз. Із кожним їхнім помахом мандрівники наближалися до розплесканих, вузьких хмар. Коли Сапфіра повернула в бік Хелгрінда, Ерагон глянув ліворуч і побачив за кілька миль від них широку смугу озера Леона. Над його водою здіймався густий шар сірого передсвітанкового туману. Невдовзі його почало підсвічувати сонце, й здавалося, що на поверхні озера палає якийсь відьомський вогонь. Ерагон хотів був розгледіти дальній берег озера й південні схили Хребта, за якими дуже сумував, проте навіть його соколиному зору це було не під силу.

На півночі височіла Драс-Леона, велика чорна глиба, зусібіч оповита туманом. Однією-єдиною будівлею, яку Ерагонові пощастило розгледіти, був собор, де на нього напали разаки. Його ребристий шпиль височів над рештою міста, ніби зазублене вістря списа.

Ерагон знав, що десь там, далеко внизу, були залишки табору, в якому разаки смертельно поранили Брома. І тоді вся лють, усе горе й бажання помститись за Брома, Герроу та зруйновану ферму так і завирували в серці юнака. Тепер він був готовий будь-якої миті кинутися в бій проти разаків.

«Ерагоне, — мовила Сапфіра. — Сьогодні нам не треба захищати свідомість і приховувати свої думки одне від одного, чи не так?»

«Якщо ми не зустрінемо якогось чарівника, то саме так».

Коли на обрії з'явилась маківка сонця, від неї бризнуло віяло золотавого світла. За мить світ став кольоровим і звичним: туман засяяв білістю, вода набула глибокого синього кольору, стіна, що оточувала центр Драс-Леони, показала свої брудні жовті боки, дерева вбрались у розмаїті відтінки зеленого, а земля замерехтіла червоним і жовтогарячим. Один тільки Хелгрінд залишився таким, як і був, — чорним.

Скеляста гора ставала дедалі більшою й більшою. Тепер навіть повітря сповнював якийсь неспокій.

Наближаючись до підніжжя Хелгрінда, Сапфіра так сильно перехилилась на лівий бік, що Ерагон і Роран неодмінно б випали із сідла, якби не поприв'язували до нього ноги. Потому вона стала кружляти над горою битого каміння й над вівтарем, де священики Хелгрінда влаштовували свої ритуали. Через круті віражі Сапфіри під Ерагонів шолом увірвався вітер і завив так, що в юнака аж у вухах задзвеніло.

— Ну що там? — крикнув Роран, якому було не видно, що відбувається попереду.

— Рабів немає!

А вже наступної миті обох воїнів втисло в сідло, бо Сапфіра вийшла з крутого віражу й почала по спіралі облітати Хелгрінд, шукаючи вхід до схованки разаків.

«Тут нема жодної шпаринки, навіть для щура», — мовила вона, вповільнюючи свій лет і зависаючи над місцем, де гребінь поєднував найнижчу з чотирьох верхівок із виступом на горі. Через луну кожен удар її крил ставав схожим на грім, і було так вітряно, що в Ерагона почали сльозитись очі.

Скелі й колони Хелгрінда були помережані памороззю, тут не було ані дерев, ані кущів, ані трави, ані лишайників. Самі тільки скелі й порожнє небо, в якому не було жодного птаха. Хелгрінд завжди залишався місцем смерті й стояв, закутий у гострі, як леза, скелі, нагадуючи кістлявого привида, що мав сповнювати страхом усіх мешканців землі.

Ерагон поринув думками в скелі й так само, як і вчора, відчув двох людей, проте геть не відчував рабів і не міг зрозуміти, де саме перебувають разаки або летрблаки. І це хвилювало його найбільше. «Якщо їх тут нема, то де ж тоді вони?» — не міг збагнути Ерагон. Тоді юнак іще раз уважно оглянув усе довкола й помітив те, чого не помічав раніше: на твердій скелі росла самотня квітка тирлич. Вона була зовсім недалеко, футів за п'ятдесят від друзів. «І як же вона змогла вижити, коли тут ніколи не буває сонця?» — подумав Ерагон.

Сапфіра хотіла було відповісти на його питання, примостившись на крихкому виступі, що був за кілька футів праворуч, та, приземлившись, вона на мить втратила рівновагу й змушена була змахнути крильми, аби не зірватись униз. Вільного простору лишалося дуже мало, тому вона неодмінно мала б зачепити своїми крилами каміння. Проте крила ні з того ні з сього занурились у скелю, ніби рука у воду, а потім випірнули назад.

«Сапфіро, ти теж це бачила?»

«Бачила».

Сапфіра нахилила морду до каміння, за пару дюймів від нього трішки повагалась, ніби чекала якоїсь пастки, а потім торкнулася носом стіни. Сантиметр за сантиметром голова Сапфіри проникала в Хелгрінд, аж доки назовні не залишилися самі тільки шия, тіло й крила.

«Це примара!» — вигукнула Сапфіра.

Одним ривком своїх потужних м'язів вона залишила виступ і вся зникла в стіні. І вже наступної миті скеля ніби кинулась на Ерагона — це сталося так несподівано, що юнак був дуже близький до того, аби втратити самовладання й по-дитячому затулити обличчя долонями.

Тільки тепер він нарешті збагнув, що дивиться на широку куполоподібну печеру, сповнену теплим ранковим сяйвом. Луска Сапфіри відбивала сонячне світло й розсипала по камінню тисячі мерехтливих сонячних зайчиків. Роззирнувшись довкола, Ерагон побачив, що за ними немає ніякої стіни, а є лиш вихід із печери та широкий краєвид позаду.

Це був один із небагатьох моментів, у яких Ерагон повівся зовсім не так, як належало б Вершникові. Адже йому навіть на гадку не спадало, що Галбаторікс міг замаскувати лігво разаків за допомогою магії. «Дурню! Слід думати головою, а не… — картав він себе. — Це ж вірний шлях до самогубства — недооцінка свого ворога».

Із задуми юнака вивів голос Рорана.

— Перш ніж іще раз утнути щось подібне, — сказав він і вилаявся, — будь ласка, попереджай мене.

Нахилившись уперед, Ерагон став відв'язувати ноги від сідла, водночас уважно роззираючись навсібіч.

Вхід до печери мав неправильну овальну форму, на око — п'ятдесят футів заввишки та шістдесят футів завширшки. А сама печера тягнулася на відстань доброго польоту стріли і в самісінькому кінці ставала вдвічі ширшою. Стіну, якою вона закінчувалась, було складено з кам'яних пластин.

Підлога печери була помережана численними подряпинами, тож тепер Ерагон напевне міг сказати, що тут злітали, сідали й вештались летрблаки. У стінах печери було п'ять довгих, великих тунелів, якими б змогла пересуватися навіть Сапфіра. Ерагон спробував до них зазирнути, проте вони зяяли темрявою, що була, наче смола, й здавалися порожніми. Тим не менше, юнак вирішив не довіряти власному зорові й перевірив тунелі, проникнувши до їхніх глибин свідомістю. Тунелі й справді були порожніми.

У глибинах Хелгрінда весь час відлунював шепіт якихось невідомих істот, що вовтузились у темній печерній воді. До нього додавалось розмірене дихання Сапфіри, яке здавалося втричі гучнішим у склепінні порожньої печери.

Проте найрізкішою була суміш запахів, які її сповнювали. Переважав запах холодного каміння, однак Ерагон вловив також запах вологи та плісняви й чогось іще, чогось значно гіршого. То був нудотний запах м'яса, яке вже почало розкладатися.

Розв'язавши останні кілька шнурівок, Ерагон перекинув праву ногу через Сапфірину спину й приготувався стрибати на землю. Роран зробив те саме з протилежного боку.

Але перш ніж Ерагон розтис руки, до його слуху долинув багатоголосий брязкіт, так, ніби хтось бив по камінню сотнею молотків. За мить звук повторився.

Ерагон і Сапфіра майже водночас повернулися в той бік, звідки він долинав.

І тієї ж миті з вузького проходу вийшла величезна звивиста постать. Вона мала дуже страшні очі — чорні, вибалушені й без вій. Її дзьоб був футів із сім завдовжки, а крила нагадували крила кажана. Голе м'язисте тіло й гострі, ніби залізні, пазурі цієї істоти справляли приголомшливе враження.

Сапфіра тут-таки вигнулась, аби уникнути атаки летрблаків, проте марно. Істота врізалась у її правий бік із силою й швидкістю лавини.

Різкий удар змусив дракона похитнутись, і юнак вилетів із сідла, приземлившись спиною на купу каміння й ледь не розбивши собі голови. На мить повітря покинуло його легені, він скрутився й запанікував, відчуваючи, що ані руки, ані ноги зовсім не слухаються його.

«Ерагоне!» — крикнула Сапфіра.

Її голос був страшенно схвильований, і це змусило Ерагона взяти себе в руки. До нього миттю повернулось життя, й він став навпомацки шукати свою палицю. А знайшовши її, юнак вставив гострий шип у найближчу розщелину й, хитаючись, насилу звівся на ноги. Перед його очима в химерному танкові мерехтіли сотні червоних плям.

Усе сталося так несподівано, що Ерагон спочатку навіть розгубився.

Сапфіра та летрблака борсались у печері, завдаючи одне одному таких потужних ударів, що їх навряд чи витримав би найміцніший камінь. Зважаючи на це, навколо мав би бути страшенний гуркіт, та Ерагон зовсім нічого не чув. Він тільки відчував вібрацію під ногами, коли дві велетенські істоти кидалися з одного боку в інший, загрожуючи розчавити всіх, хто трапиться їм на шляху.

За мить із щелеп Сапфіри вирвалось блакитне полум'я, таке гаряче, що в ньому б розтопився навіть метал. Однак вогонь, оповивши летрблака з ніг до голови, не завдав йому жодної шкоди. Тим часом чудовисько вдарило Сапфіру по шиї й змусило її відступати й захищатися.

Спливло всього кілька секунд, і з вузького проходу швидко, ніби стріла, вилетів іще один летрблака. Він атакував Сапфіру з флангу, а потім, роззявивши свого вузького дзьоба, так жахливо заверещав, що в Ерагона аж волосся стало дибки й похололо в животі. Юнак страшенно розгубився, оскільки він чув тільки цей неймовірний вереск, тимчасом як усі інші звуки вперто оминали його слух.

Тепер, коли обидва летрблаки були тут, у печері стояв такий сморід, ніби хтось кинув протухле м'ясо до барила з нечистотами й залишив усе це бродити на цілий тиждень під спекотним літнім сонцем.

Ерагон міцно стис щелепи, побоюючись, що його зараз знудить. За кілька кроків від нього, під стіною печери, скрутившись, лежав Роран. За якусь мить він здійняв руку, став на коліна й урешті-решт таки звівся на повен зріст. Його очі були скляними, і він рухався, ніби п'яний.

У цей час із найближчого тунелю, вихід якого був якраз за спиною Рорана, вийшло двоє разаків. У руках вони тримали довгі старовинні мечі. На відміну від своїх пращурів, молоді разаки були дуже схожі на людей. Усе їхнє тіло, з голови до ніг, вкривав чорний кістяний панцир, хоча його було дуже важко розгледіти, бо навіть тут, у Хелгрінді, разаки не знімали із себе темних балахонів та плащів.

Їхні рухи були такими блискавичними й різкими, що часом вони починали нагадувати велетенських комах.

Так чи так, Ерагон ще й досі не міг відчути ані їх, ані летрблаків. «Можливо, вони теж тільки ілюзія?» — промайнуло в нього в голові. Та де там, ворожа плоть, яку Сапфіра видирала своїми пазурами, була більш ніж реальною. І тоді Ерагон збагнув, що разаки все-таки вміли маскуватися від людської свідомості, так само, як павуки маскуються від мух. Адже люди були всього-навсього їхніми жертвами. «Так ось чому вони так успішно полювали на чарівників і Вершників, коли ті не користувалися магією», — зрозумів юнак.

— Чорт забирай! — Ерагон міг би й далі вправлятись у прокльонах, проте на це не було часу. Він добре пам'ятав слова Брома, який казав, що при денному світлі разаки не такі спритні, як уночі. Сам Бром дуже добре знався на своїх ворогах і вигадав проти них безліч заклять, однак основною зброєю залишалась усе ж таки швидкість, і саме за допомогою неї Ерагон, Роран і Сапфіра зараз могли врятувати своє життя, а також визволити Катріну.

Звівши над головою праву руку й крикнувши «Брізінгр!», Ерагон жбурнув у разаків вогненну кулю. Утім хитрі чудовиська ухилились, і куля розбилася об кам'яну підлогу, вибухнувши снопом іскор. Це закляття було зовсім дитячим, тож не могло завдати разакам та летрблакам великої шкоди, якби Галбаторікс захистив їх своєю магією. Однак Ерагон був дуже задоволений. Він відвернув увагу ворогів і вмить опинився біля брата, притиснувшись своєю спиною до його спини.

— Затримай їх хоч на хвильку! — гукнув він, сподіваючись, що Роран його почує. Невідомо, чи почув його Роран, проте він усе ж таки закрився щитом і звів догори молот, приготувавшись до бою.

Перед початком бою Ерагон захистив Сапфіру закляттям, що мало послаблювати удари летрблаків, однак тих ударів було так багато, що поступово закляття перестало діяти. Без нього летрблаки розідрали драконові стегна. Подряпини були довгі, проте неглибокі. Натомість Сапфіра неабияк потерпала від їхніх гострих дзьобів, що залишали на її тілі, хоч і невеличкі, але дуже глибокі рани. Сапфіра теж не залишилась у боргу й обідрала одному летрблакові ребра, а іншому відшматувала три фути хвоста. На превеликий подив Ерагона, кров у летрблака була металевого блакитно-зеленуватого кольору й дуже нагадувала наліт, що утворюється на старій міді.

Тим часом бій тривав. Летрблаки трішки відступили й кружляли довкола Сапфіри, вичікуючи, доки вона стомиться, щоб можна було вбити її страшними ударами своїх дзьобів.

Правду кажучи, луска Сапфіри була значно міцнішою за панцирі летрблаків, та й ікла її були куди небезпечнішою зброєю в ближньому бою, ніж їхні дзьоби, проте відбиватися від двох чудовиськ одночасно ставало дедалі сутужніше, тим паче, що низька стеля не дозволяла їй літати, ба навіть стрибати. Тому Ерагон дуже боявся, що летрблаки можуть її покалічити, перш ніж вона їх переможе.

І тоді, набравши повні легені повітря, Ерагон приготувався вимовити одне-єдине закляття, що містило в собі кожну з дванадцяти технік убивства, яких його навчив Оромис. Потому юнак обережно вимовив усі слова, так, що коли б Галбаторікс наклав на них захисні закляття, то він миттю б зміг зупинити потік магії. Інакше вона могла забрала всі його сили, й він би помер.

І він недарма був таким обачним. Промовивши закляття, Ерагон не без подиву зрозумів, що магія не завдала летрблакові жодної шкоди. Проте він не втрачав надії й хотів спробувати ще одне закляття — звичайнісінький проклін на смерть, оскільки Галбаторікс міг просто про нього забути.

Та в цей час Ерагон почув позаду Роранів крик і став розрізняти деякі інші звуки — ось меч ударився об щит, ось брязнула кольчуга й пролунав схожий на дзвіночок брязкіт меча, що збив шолом Рорана.

Ерагон став чути значно краще.

Разаки атакували знову й знову, проте щоразу їхня зброя або відскакувала від обладунків Рорана, або проходила за міліметр від нього, як би швидко вони нею не розмахували. Роран був надто повільний, щоб нападати, однак його спритності цілком вистачало для того, щоб разаки не могли завдати йому шкоди. Вони роздратовано шипіли й поливали його щонайбруднішою лайкою, яка здавалась іще більш брудною через те, що їхні тверді щелепи клацали й спотворювали слова.

Вершник з полегкістю посміхнувся. Усе-таки кокон закляття, що його він сплів довкола Рорана, діяв. Юнак мав надію, що невидима сітка енергії витримає аж до тієї миті, доки йому не вдасться спинити летрблаків.

Аж раптом обидва летрблаки заверещали в один голос, і довкола все затремтіло. На якусь мить Ерагон закляк на місці й не міг поворухнутись, але тут-таки опанував себе й, струснувши головою, ніби пес, що виліз із води, вирішив діяти. Тепер вереск чудовиськ уже не здавався йому аж таким жахливим — він просто нагадував плач дитини, яка боляче об щось забилася.

Отож, Ерагон став вимовляти слова прадавньою мовою. Він говорив так швидко, як тільки міг, намагаючись не зробити жодної помилки. І кожне речення, яке він вигукував, мало вбивчу силу, а кожен смертельний удар, який воно завдавало, був унікальний і неповторний. Тим часом Сапфіру атакували з лівого флангу й завдали їй іще одного потужного удару. Відважний дракон відмахнувся лапою й розідрав у клоччя крило свого ворога. Роранові теж було непереливки — Ерагон відчував, як здригалася братова спина, коли той відбивав своїм щитом важкі блискавичні удари. Тепер більший із разаків став обходити Рорана, збираючись напасти на Ерагона.

Попри те що все довкола заглушав брязкіт металу й скрегіт пазурів об каміння, Ерагон раптом почув удар меча об кольчугу й крик Рорана, а за мить Вершникову гомілку обдало чимось липким і гарячим. Краєм ока юнак помітив, як на нього кинулась згорблена постать, тримаючи поперед себе вузьке лезо меча. Здавалося, що в цю мить довкола страшної ворожої зброї, чий кінчик сяяв, ніби грань кристала чи струмок ртуті в яскравих світанкових променях, зосередився цілий світ. Часу було обмаль, його вистачило б тільки на одне закляття, яке могло зупинити разака й не дати йому встромити свого меча Ерагонові в бік. Тому юнак у відчаї вигукнув: «Гарізла, летта!»

Це було грубе закляття, вигадане нашвидкуруч і вимовлене з помилками, проте воно все ж таки спрацювало. Банькаті очі летрблака несподівано обернулись на дзеркала, й засліплене чудовисько застигло, а разак став штрикати мечем повітря, марно намагаючись зачепити когось зі своїх ворогів.

Ерагон миттю крутонув своєю палицею й відбив удар ворожого меча якраз тоді, коли той був за якийсь дюйм від його ребер. Разак приземлився прямісінько перед ним, витягнув шию, і з-під його каптура висунувся короткий міцний дзьоб, що вже за частку секунди клацнув зовсім близько від правого ока Вершника. Мимохідь Ерагон помітив, що пурпуровий язик разака був помережаний шпичаками й звивався, ніби безголова змія.

Цього разу юнак схопив свою палицю за середину й, хвацьким рухом влучивши чудовиську якраз у запалі груди, відкинув його на кілька ярдів назад. Оглушений, той упав навкарачки, і Ерагон вирішив скористатись цим, щоб обійти Рорана, чий бік виблискував від крові, й відбити удар другого разака. Вершник зробив обманний випад, ударив разака по мечу, а коли той кинувся до його горла, він завдав йому удар другим кінцем палиці. Не зупиняючись, Ерагон зробив випад уперед і встромив дерев'яну частину палиці разакові в живіт.

Якби Ерагон бився Зароком, він би вбив разака прямо зараз, оскільки всередині чудовиська щось хруснуло, й воно розлетілося на дванадцять шматків. Але за секунду чудовисько знову було живим і здоровим, лишивши на нерівній кам'яній підлозі плями блакитної крові.

«Мені потрібен меч!» — промайнуло Ерагонові в голові.

Але не встиг він про це подумати, як обидва разаки знову стали його атакувати. У нього не було іншого вибору, як спробувати відбити їхній напад, бо тільки він міг захистити неприкритого Рорана. Вершник почав був вимовляти закляття, що подіяло на летрблака, проте град ворожих ударів посипався на нього ще до того, як він устиг сказати бодай один склад. Мечі відлітали від його палиці з глухим стуком і не могли завдати жодної шкоди зачарованому дереву.

Удари сипались зліва, справа, згори, знизу. Ерагон вийшов за межі своїх думок, він просто діяв і реагував, він завдавав шквал ударів разакам. Палиця була ідеальною зброєю для боротьби з кількома супротивниками, бо Ерагон міг водночас і бити, і блокувати потужні удари чудовиськ. Юнакові груди важко здіймалися, а кожен його подих був коротким і швидким. Піт заливав обличчя й краплями збирався в куточках очей. Погляд був затьмарений, бо очі пульсували у відповідь на кожен удар серця. Юнак ще ніколи не відчував себе таким збудженим і наляканим, як під час цієї битви.

Невдовзі охоронні закляття Ерагона стали вичерпуватись — він віддав надто багато енергії Сапфірі й Роранові. Скориставшись цим, менший разак зробив блискавичний випад і поранив юнака в ліве коліно.

Рана не була аж така серйозна, однак сильно дошкуляла Ерагонові, бо він майже не міг спертись на ліву ногу. Схопивши палицю за шип, юнак махнув нею, ніби молотом, і вперіщив одного з разаків по маківці. Разак не витримав такого удару й звалився на землю, проте Ерагон не міг сказати напевно, чи той мертвий, чи просто на деякий час втратив свідомість. Наступаючи на другого разака, юнак став бити чудовисько по руках і плечах і врешті-решт таки вибив його меч.

Перш ніж Ерагон устиг прикінчити ворога, один із засліплених летрблаків пролетів через усю печеру й врізався в стіну. Удар був таким сильним, що зі стелі посипалось каміння. Воно посипалось із таким гуркотом, що всі воїни на мить припинили битися й ледь устигли відскочити вбік. Тим часом Сапфіра підскочила до скаліченого летрблака й уп'ялася зубами в його м'язисту шию. Летрблака відчайдушно смикнувся, намагаючись звільнитися, проте дракон зробив різкий рух головою і зламав потворі хребет. Виплюнувши плоть ворога, Сапфіра переможно загарчала. Тоді інший летрблака миттю кинувся на Сапфіру, загнав свої кігті їй у боки, й вони покотилися по підлозі до виходу. Уже наступної миті їх не стало видно. Це була дуже хитра тактика, оскільки летрблака опинився там, куди не могла проникнути Ерагонова свідомість, а отже, юнак майже ніяк не міг впливати на хід подій.

«Сапфіро!» — гукнув Ерагон.

«Бережи себе, а цей від мене не втече».

Тоді Ерагон рвучко озирнувся і в останню мить помітив, як два разаки зникли в глибинах найближчого тунелю. Заплющивши очі, Ерагон знайшов бранців Хелгрінда, й прошепотів якусь фразу прадавньою мовою.

— Я заблокував камеру Катріни, — крикнув він Роранові, — щоб разаки не могли використати її як заручницю. Тепер тільки я й ти зможемо відкрити ті двері.

— Гаразд, — мовив Роран, стиснувши зуби. — Ти можеш із цим щось зробити? — двоюрідний брат показав очима на пляму, яку прикривав правою рукою. Крізь його пальці жебоніла кров. Ерагон уважно оглянув рану, а коли спробував легесенько доторкнутись до неї, Рорана всього аж пересмикнуло, і він відскочив на півкроку вбік.

— Тобі пощастило, — сказав Ерагон. — Меч влучив у ребро. — Поклавши одну руку на рану, а другу на дванадцять діамантів, захованих у паскові Белотха Мудрого, що висів у нього на поясі, Ерагон видобув силу, яка зберігалась у камінні. — «Вайзе хейл!» — прошепотів він, і магія миттю загоїла шкіру й пошкоджені м'язи.

Відразу ж потому Ерагон загоїв і власну криваву рану на лівому коліні. Завершивши лікування, юнак випростався й глянув у той бік, куди зникла Сапфіра. Їхній зв'язок став зовсім слабким, так, ніби вона переслідувала летрблака аж до самого озера Леона. Він дуже хотів допомогти їй, проте знав, що зараз вона має битись сама за себе.

— Мерщій, — крикнув Роран. — Вони тікають.

— Точно.

Піднявши свою палицю, Ерагон підійшов до темного тунелю й перевів погляд з одного кам'яного виступу на інший, чекаючи, що разаки ось-ось вистрибнуть з-за котрогось із них. Юнак рухався дуже повільно, щоб його кроки не відлунювали у звивистому тунелі. На мить утративши рівновагу й схопившись за перший-ліпший камінь, аби не впасти, Ерагон помітив, що той покритий слизом.

Пройшовши кілька ярдів і проминувши ще два-три повороти, обидва брати поринули в таку темряву, що годі було бодай щось розгледіти навіть на відстані кількох сантиметрів.

— Може, ти й зможеш битися в такій темряві, а от я навряд чи, — прошепотів Роран.

— Якщо я скористаюся магічним вогнем, разаки нізащо до нас не підійдуть, а лиш вичікуватимуть, коли ми звідси підемо. Ми маємо їх убити, доки в нас є така нагода.

— Ну, а мені що робити? Я скоріше вріжусь у стінку й зламаю собі носа, аніж знайду цих двох потвор… А крім того, вони можуть прослизнути повз нас й атакувати зі спини.

— Тссс… Тримайся за мій пояс, прямуй за мною й будь готовий до оборони.

Ерагон не міг бачити в такій кромішній пітьмі, проте міг чути, принюхуватись, торкатися й відчувати повітря на смак, а цього було цілком достатньо, щоб мати уявлення про те, що відбувається поруч. Найбільша небезпека полягала в тому, що разаки могли атакувати їх здалеку за допомогою лука. Однак він вірив у свою реакцію й сподівався врятувати себе й Рорана від цієї смертельної загрози.

Невдовзі Ерагонової шкіри торкнувся повітряний потік. Він на якусь мить затримався, а потім змінив напрямок. Так повторювалось іще кілька разів, повітря утворювало якісь невеличкі вихорці, що билися об братів, ніби струмені фонтана.

Дихання Ерагона й Рорана було дуже гучним і нерівним, порівняно з тими дивними звуками, що линули тунелем. Вершник чітко розрізняв звуки від падіння камінців у звивах тунелів: дзинь, дзинь, клац, клац, а також звуки від падіння невеличких крапельок зі стелі на поверхню підземного озера: донк… донк… донк… До його слуху долинав навіть шурхіт дрібних, завбільшки з горошину, камінців під підошвами їхніх черевиків. А десь далеко попереду було чутно довгий лиховісний стогін.

Натомість серед запахів не було нічого нового: піт, кров, волога й пліснява.

Крок за кроком Ерагон прокладав шлях уперед, і обидва воїни заглиблювались у таємниче черево Хелгрінда. Незабаром тунель пішов униз і став часто роздвоюватись та петляти, і якби Ерагон не орієнтувався на свідомість Катріни, то неодмінно б заблукав. Навколо братів почали з'являтися якісь незрозумілі вузлуваті, низькі нори, а Ерагон раз у раз бився головою об стелю, через що страшенно нервувався.

«Я повернулась», — вигукнула Сапфіра якраз тієї миті, коли Ерагон поставив ногу на вищерблену сходинку, вирубану в скелі. Юнак на мить застиг і з полегкістю зітхнув, зрозумівши, що його дракон повернувся живим і здоровим.

«А де летрблака?»

«Плаває черевом догори в озері Леона. Але боюсь, що рибалки помітили нашу битву. Коли я востаннє їх бачила, вони пливли на човні вбік Драс-Леони».

«Нічого не вдієш. Уважно оглянь тунель, з якого вилізли летрблаки, можливо, знайдеш там щось важливе. І пильнуй, аби не з'явились разаки. Вони можуть спробувати прослизнути повз нас і втекти з Хелгрінда через вхід, яким ми скористались».

«Гадаю, вони мають запасний хід десь на нижньому рівні».

«Може, й так, але я не думаю, що вони збираються просто втекти звідси».

Ерагонові здавалося, що, спустившись на сто футів до підземель Хелгрінда, він перебуває там уже щонайменше годину, хоч насправді минуло не більше п'ятнадцяти хвилин. Вершник спинився на майданчику з плоского каміння й подумки сказав Роранові: «В'язниця, в якій сидить Катріна, приблизно за п'ятдесят футів від нас, десь тут, праворуч».

«Але ж ми не можемо ризикувати й визволяти її, аж доки не вб'ємо чи не проженемо разаків», — заперечив Роран.

«А що, коли вони ховатимуться, доки ми її не звільнимо? Дивно, але я їх не відчуваю, а вони можуть сидіти тут скільки їм заманеться. То що, ми теж чекатимемо чи звільнимо Катріну, доки в нас є така нагода? Я можу накласти на неї кілька заклять, які захистять її від багатьох нападів».

«Гаразд, ходімо за нею», — трішки помовчавши, мовив Роран.

І брати стали знову навпомацки просуватись уперед довгою норою з нерівною підлогою. Ерагон мав повсякчас зосереджуватися на своїх кроках, щоб не втратити рівновагу, і це страшенно його підволікало. Ще трохи, і він би проґавив шурхіт тканини, а потім ледь чутне дзінь, що долинуло з правого боку.

Наступної миті Ерагон відскочив до стіни й відштовхнув назад Рорана, а ще за секунду щось пролетіло йому повз обличчя, залишивши на його правій щоці тонкий пекучий поріз.

«Квейква!» — вигукнув Ерагон.

І тієї ж миті спалахнуло яскраво-червоне, ніби полудневе сонце, світло. Воно не мало якогось певного джерела, тому рівномірно освітлювало цілу печеру, а всі предмети, які перебували в ній, набули дивного плаского вигляду, оскільки не відкидали тіней. Цей несподіваний спалах засліпив Ерагона, але ще більше він налякав разака, який стояв прямо перед ним. Чудовисько випустило лук, затулило пику каптуром і пронизливо заверещало. Такий самий вереск пролунав і за юнаковою спиною.

«Роране!»

Ерагон озирнувся якраз тоді, коли Роран здійняв свій молот над головою іншого разака.

— Це тобі за мого батька! — вигукнув Роран. — А це за нашу, домівку! — і вдарив удруге. Разак був уже мертвий, проте Роран замахнувся молотом утретє: — А це за Карвахол! — Його останній удар розтрощив панцир разака, ніби сухий гарбуз. Ворожа кров у чарівному рубіновому світлі здавалась пурпуровою.

Розкрутивши свою палицю, щоб відбити ворожу стрілу чи меч, Ерагон хвацько розвернувся всім корпусом, проте позад нього вже нікого не було. Він роздратовано вилаявся, підійшов і схилився над тілом мертвого разака, а потім, штурхнувши його палицею в груди, сказав:

— Я так давно цього чекав, брате.

— Я теж.

Вони з Рораном перезирнулися.

— Ой! — несподівано зойкнув Ерагон і схопився за щоку, що раптово запекла від болю.

— Вона набрякає! — скрикнув Роран. — Зроби щось!

— Певно, разаки покрили вістря стріли олією Сейтр, — здогадався Ерагон. Пригадавши потрібне закляття, він швидко очистив рану від отрути, а потілі загоїв її. Завершивши магічну процедуру, юнак кілька разів широко відкрив рота, аби пересвідчитись, що з його щокою все гаразд, а потім похмуро усміхнувся:

— Уяви собі, як би ми зараз виглядали без магії.

— Коли б не магія, нам би зараз було не до Галбаторікса.

«Пізніше поговорите, — урвала їх Сапфіра. — Щойно ті рибалки дістануться Драс-Леони, Галбаторікс зможе вистежити нас за допомогою свого магічного кристала».

«Авжеж», — погодився Ерагон.

Вимовивши «Брізінгр раудрх», він загасив червоне світло, а натомість запалив магічний ліхтарик, схожий на той, яким минулої ночі вони освітлювали видолинок. Ліхтарик завис за шість дюймів від стелі, тож тепер Ерагон міг докладніше вивчити тунель. В обох стінах юнак налічив двадцять, а то й більше дверей, оббитих залізом.

— Дев'яті праворуч, — сказав він Роранові. — Швидко забирай Катріну, а я перевірю інші камери. Разаки могли залишити в них щось цікавеньке.

Роран кивнув, оглянув убитого разака, але, не знайшовши ключів, знизав плечима:

— Ну що ж, будемо діяти іншим макаром.

Він підбіг до потрібних дверей, відкинув щит і став вибивати петлі своїм молотом. Кожен удар сповняв тунель жахливим гуркотом. Ерагон хотів був допомогти братові, але той настільки поринув у роботу, що, здавалося, зовсім його не помічав. Тоді юнак пішов до першої камери, прошепотів перед її дверима три магічних слова, і двері самі прочинилися. Усе, що Ерагон знайшов у кімнатці, — це чорний ланцюг і купу гнилих кісток. Правду кажучи, нічого іншого він і не думав тут знайти. Те саме Ерагон побачив і в двох наступних камерах. Однак, впустивши чарівний ліхтарик до четвертої камери, юнак побачив там людину, яку б йому зараз краще було не бачити… Це був Слоун.

РОЗХОДЖЕННЯ

М'ясник сидів, обіпершись об стіну. Обидві його руки були прикуті до залізного кільця над головою, а подертий одяг ледь-ледь прикривав бліде, виснажене тіло. З-під його напівпрозорої шкіри випиналися кістки й вени, а на зап'ястках з'явилися виразки, з яких сочилася кров. Те, що залишилося від м'ясникового волосся, обернулося на брудні, засмоктані пасма, які спадали йому на розпухле обличчя.

Розбуджений гуркотом Роранового молота, Слоун звів голову до світла й хрипким голосом спитав:

— Хто тут?

Крізь пасма волосся Ерагон побачив очниці, що запали глибоко-глибоко в череп. Там, де мали бути повіки, залишились шматки подертої шкіри, яка звисала над кров'янистими ямами, а все обличчя довкола очей було вкрите синцями й коростою.

Збагнувши, що разаки виклювали Слоуну очі, юнак страшенно розгубився й ніяк не міг второпати, що ж йому робити. Адже саме м'ясник сказав разакам, що Ерагон знайшов яйце Сапфіри.

Більше того, Слоун убив охоронника Бірда й віддав Карвахол на поталу Імперії. І якщо Ерагон приведе його зараз до селян, то вони, звісно ж, визнають Слоуна винним і повісять.

Це було б цілком справедливо, бо м'ясник міг спокутувати свою провину тільки смертю, проте Ерагона бентежило інше. Він знав, як Роран любить Катріну, а для Катріни, що б там не було, Слоун залишався батьком. І пережити його привселюдну страту їй буде ой як нелегко. А крім того, через це вони навіть можуть посваритися з Рораном і розірвати заручини. В усякому разі, Ерагон був певен, що коли він зараз постане зі Слоуном перед селянами, то це викличе море суперечок і може відволікти їх від боротьби проти Імперії.

«Певно, найкраще буде вбити його й сказати, що я знайшов його вже мертвим», — подумав Ерагон… Його губи ворухнулися, і він хотів був уже вимовити одне зі смертельних заклять…

— Чого ти хочеш? — спитав Слоун, крутячи головою навсібіч, аби краще було чути. — Я вже розказав тобі все, що знаю!

Подумки Ерагон вилаяв себе за легкодухість. Провина Слоуна була очевидною: він убивця й зрадник. І будь-який суддя прирік би його на смерть.

Однак юнак і досі продовжував вагатися, адже перед ним була старша людина, й убити її означало те саме, що підняти руку на Хорста, Лоринга чи будь-якого іншого чоловіка зі старшого покоління Карвахола.

Трохи опанувавши себе, Ерагон знову приготувався вимовити смертельні слова, але перед його внутрішнім зором постав образ: Торкенбранд, работорговець, якого вони з Мертагом зустріли під час польоту до варденів. Він стоїть на колінах, а до нього підходить Мертаг і відтинає йому голову. Ерагон добре пам'ятав, як Торкенбранд виступав проти Мертага і як це хвилювало теперішнього новоспеченого Вершника.

«Невже я так сильно змінився, — спитав себе Ерагон, — що можу зробити те саме? Роран казав правду, я вбивав, але тільки на полі бою… проте ось так… ніколи…»

Вершник роззирнувся. Він побачив, як Роран збив останню петлю на дверях Катріниної камери. Відкинувши молота, він хотів був вибити двері всередину, але, схоже, вигадав щось краще й спробував їх підняти. Двері й справді піднялись приблизно на дюйм, але потім застрягли й захиталась у нього в руках.

— Допоможи мені! — крикнув він. — Я не хочу, аби двері впали на неї.

Ерагон знову глянув на нещасного м'ясника. У нього не залишалося часу на роздуми, але він і досі не знав, що робити…

— Ерагоне!

«Я не знаю, що діяти, — крутилось Ерагонові в голові. — Убити Слоуна — не можна, відвести його до варденів — теж не можна. Хіба пошукати якогось іншого виходу».

Звівши руку догори, немовби благословляючи м'ясника, Ерагон прошепотів: «Слітха». Тієї ж миті наручники Слоуна клацнули, і він упав на підлогу й провалився в глибокий сон. Пересвідчившись, що закляття подіяло, юнак замкнув камеру й наклав на неї охоронне закляття.

«Ну й що ти вирішив, Ерагоне?» — спитала Сапфіра.

«Почекай, будь ласка. Коли ми знову будемо разом, я все тобі поясню».

«Але що ти поясниш? Ти й досі не знаєш, що будеш робити».

«Дай мені трішки часу, і я знатиму».

— Що там таке? — поцікавився Роран, коли Ерагон узявся за двері з іншого боку.

— Я знайшов Слоуна. Здається, він мертвий…

Очі Рорана зробились великими й круглими:

— Що?

— Схоже на те, що йому скрутили в'язи.

Якоїсь миті Ерагон злякався, що Роран може йому не повірити, проте його брат тихо прошепотів:

— Може, воно й на краще. Ти готовий? Раз, два, три…

Напружившись, вони зняли важкі двері із завісів і кинули їх у коридор так, що кам'яним тунелем пішла луна. Не вагаючись ані секунди, Роран кинувся до камери, яку освітлював один восковий світильник. Ерагон побіг за ним.

Перелякана Катріна забилась у куточок залізного ліжка.

— Не чіпайте мене, беззубі тварюки! Я… — дівчина не встигла договорити, бо втратила дар мови.

Її обличчя було бліде й брудне, але на ньому засяяла така ніжність і відданість, аж Ерагон мимохіть подумав, що ніколи не бачив такої краси.

Не зводячи очей з Рорана, Катріна підвелася й торкнулася його щоки тремтячими руками.

— Ти прийшов…

— Я прийшов.

З Роранових очей котилися сльози щастя, і він пригорнув Катріну до грудей. Здавалося, він більше ніколи не випустить її зі своїх обіймів.

Потім Роран тричі поцілував її в губи, а Катріна наморщила носика й вигукнула:

— Ти відпустив бороду!

З усього, що вона зараз могла сказати, це було найменш очікуваним, до того ж вона вигукнула це з таким подивом, що Ерагон не зміг стримати посмішки.

Нарешті дівчина помітила й Ерагона. Вона глянула на юнака й пильно зазирнула йому в очі:

— Ерагоне, це ти?

— Так.

— І тепер він Вершник дракона, — сказав Роран.

— Вершник? Ти маєш на увазі… — дівчина на мить примовкла, ошелешена несподіваною новиною. Глянувши на Рорана, як на єдиного у світі захисника, вона сховалась за його спиною, щоб бути подалі від Ерагона.

— А як ви нас знайшли? І хто тут іще з вами? — поцікавилась вона трохи згодом.

— Я все тобі розповім, але пізніше. А зараз нам треба якнайшвидше забратися з Хелгрінда, доки по нас не прийшла ціла Імперія.

— Стривай! А як же мій батько? Ви знайшли його?

Роран глянув на Ерагона, потім на Катріну й тихо сказав:

— Ми прийшли надто пізно.

Катріна здригнулась, заплющила очі, і по її щоці скотилась одна-єдина сльоза.

— Хай буде так.

Доки вони розмовляли, Ерагон, приховуючи свої думки від Сапфіри, намагався придумати, що робити зі Слоуном. Вершник був майже впевнений, що дракон нізащо не схвалив би його ідеї, однак тільки вона, попри всю свою ризикованість, видавалась йому реальною.

Облишивши роздуми, Ерагон став діяти, адже він мав багато чого зробити, а часу було обмаль. «Джиєрда!» — вигукнув юнак і махнув рукою вбік кайданів, у які була закута Катріна. Спалахнувши снопом синіх іскор, вони розлетілися на друзки, а Катріна аж підстрибнула від несподіванки.

— Магія, — зачаровано прошепотіла вона.

— Це дуже просте закляття, — сказав Ерагон і потягнувся рукою до дівчини. Швидше за все, вона ще й досі його боялася, бо вся зіщулилась і затремтіла.

— Не бійся, Катріно. Я просто хочу пересвідчитись, що ані Галбаторікс, ані хтось із його чаклунів не наклав на тебе заклять-пасток і не змусив дати присягу прадавньою мовою.

— Прадавньою?

Проте Роран її урвав:

— Ерагоне! Зробиш це, коли повернемось до табору. Ми не можемо тут довго залишатися.

— Ні, — настійливо сказав Ерагон, — ми зробимо це зараз.

Набурмосений Роран відійшов убік, дозволивши Ерагонові покласти руки на плечі Катріни.

— Просто дивись мені в очі, — сказав він дівчині. Та кивнула й послухалась.

Вершник уперше збирався використати Оромисове закляття, за допомогою якого можна було виявити магію іншого чарівника, але йому було дуже важко його згадати. Провали в пам'яті були настільки серйозними, що в трьох різних місцях юнакові замість забутих слів довелося скористатися схожими словами.

Ерагон довго вдивлявся в блискучі очі Катріни й вимовляв слова прадавньою мовою. Час від часу, питаючись у дівчини дозволу, він перевіряв котрийсь із її спогадів, аби переконатися в тому, що жоден інший чаклун у них не проникав. Він був дуже обережний, тож не завдав Катріні жодної шкоди, на відміну від Близнюків, які під час такої самої перевірки ледь не спотворили його власну свідомість, коли він прибув до Фартхен Дура.

Роран стояв на сторожі, походжаючи туди-сюди перед вибитими дверима, і з кожною миттю ставав дедалі стурбованіший. Він крутив у руках молот й вистукував ним по верхній частині стегна, немовби наслідуючи такт якоїсь нечутної мелодії.

Урешті-решт, Ерагон відпустив Катріну.

— Я завершив, — мовив він.

— Ти щось знайшов? — прошепотіла дівчина, обхопивши свої плечі руками, і її чоло вкрилось зморшками від напруги. На якусь мить у камері запала мовчанка.

— Нічого, крім твоїх власних думок. Ти вільна від будь-яких заклять.

— Авжеж вільна, — вигукнув Роран і обняв її.

За мить вони всі разом вийшли з камери. Махнувши рукою вбік чарівного ліхтарика, Ерагон сказав: «Брізінгр, шієт таутр», і той опустився з-під стелі. Тепер він став розмірено погойдуватись над його головою, ніби листочок на хвилях озера.

Тоді друзі поквапилися назад крізь мереживо тунелів, щоб якнайшвидше потрапити до печери, з якої все почалося. Проходячи повз слизький камінь, Ерагон уважно роззирався навсібіч і водночас промовляв закляття, аби захистити Катріну, якщо на них несподівано нападе другий разак.

З-за його спини долинали уривки розмови двох закоханих: «Я кохаю тебе… Хорст та решта в безпеці… Завжди… Тебе… Так… Так… Так…». Їм було так добре вдвох, що в Ерагоновому серці озвався тупий біль самотності.

Коли друзі були приблизно за десять ярдів від основної печери й уже могли розрізняти шлях у блідому світлі, Ерагон загасив магічний ліхтарик, але, пройшовши кілька футів, несподівано наштовхнувся на Катріну. Та притислась до стіни тунелю й затулила обличчя руками.

— Я не можу. Дуже яскраве світло, моїм очам боляче.

Роран швидко став перед нею, затуливши собою світло.

— Коли ти востаннє була на поверхні?

— Я не знаю, — збентежилась Катріна. — Я не знаю! Відтоді, як вони притягли мене сюди, я жодного разу не бачила сонячного світла. Роране, я сліпну? — вона шморгнула носиком і розплакалась.

Така поведінка Катріни неабияк здивувала Ерагона. Він пам'ятав її дуже сильною й витривалою дівчиною. Але ж вона багато тижнів просиділа в темряві, і їй щохвилини загрожувала небезпека. «Я б теж був сам не свій, якби опинився на її місці», — подумав Ерагон.

— Заспокойся, з тобою все гаразд. Просто тобі слід знову призвичаїтись до сонця, — мовив Роран, гладячи її по волоссю. — Не хвилюйся, усе буде добре… Тепер ти в безпеці, Катріно. У безпеці. Чуєш мене?

— Чую.

Ерагонові страшенно не хотілося псувати сорочку, яку йому подарували ельфи, але він усе ж таки відірвав від неї шматок і дав його Катріні:

— Зав'яжи ним очі. І не бійся, крізь нього ти досить добре бачитимеш, аби не впасти.

Катріна чемно подякувала й зробила так, як він сказав.

За мить трійко друзів опинилися в освітленій сонцем печері. Залита кров'ю, вона смерділа ще дужче, ніж раніше. А крім того, до загального смороду додавався ще й сморід мертвого летрблака. На виході одного з бічних тунелів на друзів чекала Сапфіра. Побачивши її, Катріна зойкнула й учепилась у Рорана.

Ерагон глянув на дівчину:

— Катріно, дозволь тебе познайомити із Сапфірою. Я її Вершник. До речі, вона все розуміє, тож можеш із нею поговорити.

— Це велика честь для мене, о драконе, — насилу спромоглася вимовити Катріна й навіть зігнула коліна, намагаючись зробити реверанс.

Сапфіра й собі схилила голову, а потім розвернулась до Ерагона. «Я оглянула гніздо летрблаків, — мовила вона, — але все, що я там знайшла, це тільки кісточки, кісточки й іще раз кісточки, разом із тими, що пахнуть свіжим м'ясом. Напевно, вночі разаки з'їли тих бідолашних рабів».

«Я дуже хотів їх урятувати».

«Знаю, але в цій війні ми не можемо захистити геть усіх».

Трохи поміркувавши, Ерагон махнув убік Сапфіри:

— Швидше залазьте на неї. А я приєднаюсь до вас за мить.

Катріна страшенно розгубилася й ошелешено глянула на Рорана, який тут-таки поспішив її заспокоїти:

— Усе гаразд, ми прилетіли сюди на Сапфірі.

Закохана пара обійшла мертвого летрблака й наблизилась до Сапфіри, яка лягла на живіт, щоб їм було зручніше на неї залазити. Склавши руки й зробивши приступку, Роран підняв Катріну, і вона перелізла через ліву лапу Сапфіри. Потім дівчина дісталась до стремена й, використовуючи його як драбину, вилізла й умостилась Сапфірі на спині. З легкістю гірського козла Роран швидко перестрибнув з одного виступу на інший і вже за мить опинився біля своєї коханої.

Перетнувши печеру слідом за ними, Ерагон пильно оглянув Сапфіру — усі її подряпини, порізи, синці й колоті рани. Він також проник до її свідомості, аби відчути те, що відчувала вона.

«Заради всіх святих, — сказала Сапфіра, — давай ти зробиш це тоді, коли ми будемо в безпеці. Не хвилюйся, я не помру від втрати крові».

«Ти ж сама знаєш, що це не зовсім так, — сказав їй у відповідь юнак. — У тебе внутрішня кровотеча, і якщо я її не спиню, то ти постраждаєш від ускладнень, які я не зможу вилікувати, а тоді ми ніколи не повернемось до варденів. Не сперечайся, ти все одно не переконаєш мене в тому, що я неправий».

Ерагонові знадобилося всього кілька хвилин, щоб вилікувати Сапфіру, але її рани були доволі глибокі, тож самих заклять було мало. Юнакові довелося використати майже всю силу пояса Белотха Мудрого, а після того ще й енергію Сапфіри. А коли він переходив від більших ран до менших, Сапфіра починала дратуватись і просила його відчепитися від неї. Однак Ерагон уперто ігнорував усі її протести.

Закінчивши лікування, Ерагон виглядав дуже стомленим і, показавши на ті місця, де Сапфіру поранили летрблаки, мовив: «Ти маєш попрохати Арію або ще когось із ельфів, щоб вони перевірили мою роботу. Я зробив усе, що міг, та, можливо, чогось не помітив».

«Я дуже втішена тим, що ти про мене так піклуєшся, але тут не зовсім підходяще місце для того, щоб показувати доброту свого серця. Летімо звідси якнайшвидше!»

«Авжеж. Час вирушати».

І Ерагон, зробивши кілька кроків назад, попрямував до тунелю.

— Мерщій! — крикнув Роран. — Поквапся!

«Ерагоне!» — гукнула Сапфіра.

Ерагон лиш похитав головою:

— Ні. Я залишусь тут.

— Ти… — хотів був крикнути Роран, але його голос заглушило скажене гарчання Сапфіри. Вона чимдуж ударила хвостом об стіну печери й увігнала пазурі в землю з такою силою, що її кістки й довколишнє каміння застогнали, ніби в передсмертній агонії.

— Слухайте! — крикнув Ерагон. — Один із разаків іще й досі на волі. До того ж уявіть собі, скільки всього цікавого може бути в Хелгрінді: документи, зілля, інформація про дії Імперії — ці речі можуть нам допомогти! А крім того, разаки могли заховати там свої яйця. Якщо це й справді так, то я маю знищити їх до того, як Галбаторікс зможе ними скористатися.

Після цього Ерагон звернувся тільки до Сапфіри: «Розумієш, я не можу вбити Слоуна, я не можу дозволити Роранові або Катріні бачити його, я не можу дозволити, щоб він помер з голоду у своїй камері або щоб люди Галбаторікса знову його ув'язнили. Мені дуже шкода, але з ним я маю розібратися сам».

— А як же ти виберешся з Імперії? — спитав Роран.

— Я бігтиму. Адже тепер я швидкий, ніби ельф. Ти ж сам знаєш.

Тим часом кінчик Сапфіриного хвоста несподівано смикнувся, і це було єдине попередження перед тим, як вона стрибнула до Ерагона, випустивши свої довгі кігті. Проте юнак устиг упасти й закотитися до тунелю, перш ніж лапи Сапфіри просвистіли на тому місці, де він стояв.

Дракон спинився перед самісіньким входом до тунелю й розчаровано заревів, оскільки не міг пролізти у вузький прохід. Його тіло затулило майже все світло, а стеля в тунелі затремтіла, коли Сапфіра стала кремсати зубами й лапами каміння, сподіваючись, що зможе розширити вхід. Та все було намарне. Зрозумівши це, Сапфіра ще раз загарчала, й Ерагон, з острахом поглядаючи на її пащеку з велетенськими, завбільшки з руку, зубами, на мить збагнув, як почувається заєць, коли вовк намагається розкопати його нору.

«Гангра!» — крикнув він.

«Ні!» — Сапфіра поклала голову на землю й пронизливо застогнала, а її очі сповнилися жалю.

«Гангра! Я люблю тебе, Сапфіро, але ти маєш піти».

Вона відійшла на кілька ярдів від тунелю й принюхалась до нього, нявкнувши, ніби кішка: «Малий…»

Ерагон ненавидів робити їй боляче й страшенно не любив відпускати її кудись саму, бо в нього виникало таке відчуття, ніби він сам розриває себе навпіл. Горе Сапфіри влилося в його свідомість і, об'єднавшись із його власним стражданням, майже паралізувало юнака. Але він усе ж таки опанував себе й знову сказав: «Гангра! І не здумай повертатись або прислати когось за мною. Усе буде гаразд, я не пропаду. Гангра! Гангра!»

Сапфіра ще раз розпачливо заревіла й неохоче пішла до виходу з печери, а Роран гукнув Ерагонові:

— Ерагоне! Послухай, не роби дурниць. Ти не маєш права ризикувати…

Однак решту речення юнак не розчув, оскільки Сапфіра вже здійнялася вгору. У чистому небі її луска сяяла, ніби блакитні діаманти. Ерагон проводжав її поглядом і вже вкотре переконувався, що його дракон — неперевершене створіння: горде, шляхетне й найкрасивіше з-поміж усіх живих істот на землі. Ані олень, ані лев не могли зрівнятися з величчю дракона в польоті. Відлітаючи, Сапфіра сказала: «Тиждень. Рівно стільки я буду чекати. А потім я повернусь по тебе, Ерагоне, навіть якщо мені доведеться пробиватись повз Торнака, Шруйкана й тисячу всяких чарівників».

Ерагон не сходив з місця, аж доки Сапфіра не зникла з поля зору й доки він не перестав відчувати її свідомості. Потім із важким, ніби свинець, серцем юнак розправив плечі, відвернувся від сонця й усіх яскравих живих речей і зник у пітьмі тунелів.

ВЕРШНИК І РАЗАК

Ерагон сидів неподалік центра Хелгрінда в залі, помережаній камерами, й купався у світлі свого чарівного червоного ліхтарика, що хоч і освітлював усе довкола, та все ж таки не грів. Свою бойову палицю юнак тримав на колінах.

Він сидів і весь час повторював одну й ту саму фразу прадавньою мовою, а його голос відлунював від каміння. Це була не магія, а швидше, послання до разака, який залишився живим. Те, що казав Ерагон, означало ось що:

«Прийди, о пожирачу людської плоті, і нехай бій поміж нами завершиться. Ти поранений, а я виснажений. Твої брати мертві, а я залишився сам. Ми в однакових умовах. Присягаюсь, що не стану використовувати проти тебе грамаріє і не впіймаю тебе в магічну пастку. Прийди, о пожирачу людської плоті, і нехай бій поміж нами завершиться».

Час, упродовж якого він повторював ці слова, здавався нескінченним: така собі безкінечність у жахливій темній камері, що залишалась незмінною протягом вічності повторюваних слів, порядок і значення яких уже давно втратили для Ерагона будь-який сенс. Та за якийсь час юнакові розбурхані думки вщухли, і його огорнув дивовижний спокій.

Він трохи помовчав із відкритим ротом, а потім насторожено його закрив.

За тридцять футів від нього стояв разак. Із подертого одягу чудовиська скрапувала кров.

— Мій хазяїн не хоче, щоб я тебе вбивав, — прошипів він.

— Але зараз це тебе не обходить.

— Ні. Якщо я загину від твоєї палиці, нехай Галбаторікс вчинить з тобою, як йому заманеться. У нього велике с-серце.

Ерагон не втримався й зареготав:

— Велике серце? Це я захисник людей, а не він.

— Дурне хлопчисько, — голова разака нервово смикнулась, коли він глянув на свого мертвого соратника, який лежав у тунелі.

— Вона була моєю подругою по гнізду. А ти, я бачу, став сильніш-ш-шим відтоді, як ми зус-с-стрілись уперше, Убивце Тіні.

— У мене не було вибору, я мав або вмерти, або перемогти.

— Давай укладемо угоду, Убивце Тіні!

— Яку ще угоду?

— Я останній зі свого роду, Убивце Тіні, а мій рід дуже давній, тож я не хочу, щоб про нього забули. Чи не міг би ти у своїх піснях та легендах бодай інколи нагадувати своїм братам по крові про нас і про той жах, який ми їм вселяли?

— Але навіщо мені це робити?

Ударивши дзьобом об свої вузькі груди, разак видав дивний звук і якийсь час белькотів щось сам до себе.

— Бо я… — сказав він урешті-решт, — я відкрию тобі одну велику таємницю.

— То давай, розказуй.

— Спочатку дай мені с-с-с-слово, що не одуриш мене.

— Ні. Розказуй… Тільки почувши твою таємницю, я вирішу, погоджуватись мені чи ні.

Спливло понад хвилину, однак жоден із них не зрушив зі свого місця, хоч м'язи Ерагона повсякчас перебували в напрузі, адже юнак був готовий до несподіваного нападу. Разак укотре заверещав, дзьобнув себе в груди й нарешті сказав:

— Він майж-ж-же знайшов ім'я.

— Хто знайшов?

— Галбаторікс.

— Чиє ім'я?

Разак у розпачі зашипів:

— Я не можу тобі с-с-с-сказати! Ім'я! Справжнє ім'я!

— Ти маєш сказати більше…

— Я не можу.

— Тоді нашій угоді кінець.

— Будь ти проклятий, Верш-ш-шнику! Я проклинаю тебе! Щоб ти не мав ані домівки, ані спокою на душі. Щоб… ти залиш-ш-ив Алагезію й ніколи більше сюди не вернувся!

В Ерагоновій потилиці аж запекло від крижаного доторку жаху. Він укотре почув слова знахарки Анжели, яка гадала йому на кісточках дракона й віщувала таку саму долю.

Тієї ж миті, заливаючи все кров'ю, разак відкинув свого плаща й витяг з-під нього лук, стріла якого вже давно лежала на тятиві й чекала на свій смертельний політ. За секунду разак випустив її, намагаючись будь-що-будь улучити Ерагонові прямісінько в груди.

Відбити стрілу палицею було зовсім легко. Здавалося, ніби цей постріл із лука був простим попередженням, що його разак зробив, керуючись правилами етикету, перш ніж розпочати справжній бій. Побачивши, що його стріла не завдала Ерагонові жодної шкоди, чудовисько поклало лук на землю й дістало з-під свого балахона меч, лезо якого нагадувало видовжений листок. Ерагон тим часом звівся на ноги й, широко розвівши плечі, зручніше взяв свою палицю.

Бій тривав зовсім недовго. Спочатку супротивники кинулись один на одного, і разак одразу ж спробував розрубати Ерагона від шиї до стегна, але спритний юнак ловко ухилився від його страшного удару. Міцно стискаючи кінець палиці, він зробив блискавичний випад уперед і вдарив металевим шипом разака трохи нижче дзьоба. Шип улучив якраз поміж пластинами, що захищали горло чудовиська. Разак кілька разів здригнувся, а потім упав на землю.

Нетямлячись від люті, Ерагон продовжував дивитись у вибалушені очі свого ворога, але раптом відчув слабкість у колінах і майже безпорадно сперся на стіну. Витерши обличчя, він висмикнув палицю й прошепотів:

— За нашого батька. За нашу домівку. За Карвахол. За Брома… Я за все тобі помстився. Щоб ти гнив тут довіку, разаче.

Дошкутильгавши сяк-так до потрібної камери, Ерагон знайшов Слоуна, який перебував у глибокому магічному сні. Юнак узяв м'ясника на плече й попрямував до головної печери Хелгрінда. По дорозі він раз у раз знімав із себе Слоуна й клав його на землю, щоб обстежити камери чи бокові ходи, куди не встиг зазирнути раніше. Там він знайшов безліч знарядь для катування, а також чотири металеві фляги з олією Сейтр, які швиденько знищив, щоб ніхто не міг скористатися цією страшною отрутою.

Вибравшись нарешті із мережі заплутаних тунелів, Ерагон з приємністю відчув, як на його обличчя лягло гаряче сонячне проміння. Юнак трохи відсапався й, переступивши через мертвого летрблака, поквапився до краю великої печери, звідки було добре видно підніжжя Хелгрінда й прилеглі до нього пагорби. На заході Ерагон помітив стовп жовтогарячої куряви, що здіймалася над шляхом, який поєднував Хелгрінд і Драс-Леону. Швидше за все, сюди прямував загін вершників.

Увесь лівий бік Ерагона геть затерп від м'ясникової ваги, тож юнак узяв його на інше плече. Наступної миті його чоло вкрилося потом і зморшками — юнак розмірковував над тим, як йому спуститись униз разом зі Слоуном.

— До підніжжя ціла миля, — пробелькотів він собі під носа. — Якби тут була хоча б якась стежка, я б легко подолав цей шлях навіть зі Слоуном. Але зараз мені потрібні сили, щоб спуститися за допомогою магії. Проте в мене дуже мало часу, й на цей спуск може знадобитися така кількість енергії, втрата якої мене вб'є. Адже Оромис завжди казав, що тілу потрібно багато часу, аби воно могло обернути всі свої сили на енергію, яка забезпечить тривалу дію того чи іншого закляття. А зараз у мене дуже мало енергії. Тож якщо вона скінчиться, мені доведеться десь переховуватись і чекати, доки вона не відновиться. Утім усе це порожні балачки…

Міцніше схопивши Слоуна, Ерагон став пильно придивлятися до вузького виступу, який помітив приблизно за сто футів знизу. «Швидше за все, буде боляче», — подумав він, а потім приготувався й, вигукнувши магічне слово «Аудр!», здійнявся на кілька дюймів над підлогою печери. «Фрам», — вигукнув він іще одне закляття, і воно понесло його геть від Хелгрінда, ніби якусь легку хмаринку. Звикнувши літати на Сапфірі, Ерагон почувався дуже незручно, бо під його ногами не було геть нічого, крім прозорого повітря.

Керуючи магією, юнак швидко спустився на виступ, і лігвище разаків лишилось позаду, зникнувши за примарною кам'яною стіною. Однак камінь, на який він приземлився, виявився дуже хитким, і Ерагон кілька секунд не наважувався поворухнутися, бо кожен, навіть найменший, рух міг стати для нього фатальним. Та це йому не помогло. За мить його ліва нога ковзнула по гладенькій поверхні каменя, й він став швидко з'їжджати вниз. Усе це було так несподівано, що юнак навіть не встиг подумати про магію, за допомогою якої можна було б урятуватись. Невідомо, як би це все закінчилось, якби ліва нога Ерагона зовсім випадково не застрягла в розщелині. Боки гострого каміння вп'ялись йому в ногу попід щитками, проте юнак не звертав на це жодної уваги, оскільки був урятований.

Притулившись спиною до Хелгрінда, він спробував зручніше вмостити собі на плече скалічене тіло Слоуна.

— А все не так уже й кепсько, — сказав він сам собі. — Цей переліт забрав у мене чимало енергії, але не так багато, щоб я не зміг летіти далі. — Я зможу це зробити!

Він набрав повні легені повітря, трохи почекав, доки його серце нарешті вгамувалося, проте все одно почувався так, ніби пробіг зі Слоуном на плечах сотні ярдів.

— Я зможу це зробити… — іще раз сказав він сам собі.

Тим часом вершники стрімко наближались до Хелгрінда. Тепер вони були значно ближче, аніж тоді, коли Ерагон побачив їх уперше. Вони мчали вперед галопом, здіймаючи позад себе неймовірну куряву. «Схоже, це по мою душу, — подумав юнак. — І було б дуже некепсько зникнути з Хелгрінда ще до того, як вони сюди дістануться. Мабуть, серед них є й чарівники, а зараз мені не стане сил, щоб битися з чаклунами Галбаторікса». Глянувши на Слоуна, Ерагон скрушно похитав головою:

— Ну хоча б чимось ти мені допоміг, га? Адже заради тебе я ризикую своїм життям, — але м'ясник нічого не відповів, перебуваючи десь далеко-далеко в глибинах сновидінь.

Стиснувши зуби, Ерагон удруге відштовхнувся від Хелгрінда, знову вигукнув «Аудр» і став легким, ніби повітря. Цього разу він вирішив скористатися і своєю силою, і силою Слоуна, як би мало її не залишалось у старого м'ясника. Тепер вони спускались униз, ніби два дивні птахи. Тим часом скелясте підніжжя Хелгрінда ставало все ближче й ближче, обіцяючи сховати їх від войовничих вершників.

Ерагон намагався спускатись не прямо, а весь час повертаючи праворуч, щоб обігнути Хелгрінд й уникнути небажаної зустрічі з ворогами.

Проте що нижче вони спускалися, то повільніше доводилося рухатись. Ерагон страшенно втомився, і йому ставало все важче й важче відновлювати сили під час невеличких зупинок. Невдовзі він так виснажився, що не міг навіть нормально підняти палець, і це його неабияк дратувало. Але найгірше було те, що юнака почала долати дрімота. Вона вабила його у свої теплі обійми й послаблювала всі думки та відчуття, аж доки тверде каміння не стало видаватися його м'язам щонайм'якшою подушкою.

Урешті-решт, приземлившись на розпечену сонцем землю, Ерагон був такий слабкий, що не втримався на ногах, полетів шкереберть і навіть не думав зводитись, розглядаючи перед собою дивні плями цитринового кольору, які здіймалися в повітря прямісінько з-за каміння, що лежало за пару дюймів від його носа. Слоун так і продовжував висіти в нього на плечі, ніби в'язка залізних болванок. Повітря із шипінням виходило з Ерагонових легень, і здавалося, що повертатись назад воно аж ніяк не збиралося. Погляд юнака затуманився, ніби сонце сховалось за хмару, а удари серця нагадували слабке тріпотіння, що повторювалось із неймовірно довгими інтервалами. Ерагон не міг опанувати своїх думок, проте підсвідомо розумів, що перебуває на межі життя та смерті. І це зовсім не лякало його, а навпаки, — заспокоювало, бо все його тіло було в полоні втоми, а смерть звільнила б його від виснаженої шкаралущі плоті й навіки б дала відпочинок.

Невдовзі з-за його голови вилетів джміль, завбільшки з палець. Він трішки покружляв юнакові над вухом, а потім загув над камінням, торкаючись цитринових плям, що були такими жовтими, ніби розквітлі польові зірочки. Його волохате тільце виблискувало в променях вранішнього сонця, й Ерагон чітко бачив кожну його волосинку. Від порухів джмелиних крил повітря тремтіло, наче барабанний дріб, а всі лапки джмеля були притрушені пилком.

Джміль був такий енергійний, такий жвавий і такий красивий, що, дивлячись на нього, юнак зрозумів, як йому страшенно хочеться жити. Жити в тому світі, в якому існували такі прекрасні створіння, як ось цей джміль.

Зробивши неймовірне зусилля, Ерагон сяк-так випростав руку й ухопився за гілку найближчого куща. Ніби п'явка або кліщ, він витягнув із нього всі життєві соки, залишивши його скаліченим і почорнілим. Нова енергія, пройшовши по всьому тілу, зробила його думки яснішими. Тепер юнака опанував страх: він знову хотів жити й чітко розумів, яким близьким кілька хвилин тому був до смерті.

Пролізши кілька метрів уперед, Ерагон ухопився за інший кущ і так само забрав у нього життєву силу. Так тривало доти, доки він не відновив усю свою енергію. Після цього юнак звівся й озирнувся назад на смугу чорних кущів, яка тяглася за ним. У роті йому зробилося гірко-гірко, коли він побачив і подумав про те, що накоїв. Адже Ерагон був таким необережним із магією, і якби він зараз загинув, то вардени напевно б програли без нього війну. «Бром добряче б нам'яв мені вуха, якби дізнався, в яку халепу я вскочив», — подумав юнак.

Повернувшись до Слоуна, юнак підняв його кістляве тіло й кинувся бігти на схід від Хелгрінда. За десять хвилин потому він на мить зупинився, щоб перевірити, чи його часом не переслідують. Над Хелгріндом здіймалася хмара куряви — швидше за все, вершники якраз досягли темної кам'яної вежі.

Юнак задоволено посміхнувся — слуги Галбаторікса були надто далеко, аби хтось із його чарівників міг відчути свідомість Ерагона або Слоуна. «На той час, як вони знайдуть тіла разаків, — подумав він, — я вже встигну подолати лігу, а то й дві, тож навряд чи вони зможуть мене вистежити. До того ж вони шукатимуть дракона й Вершника, а не людину, яка пересувається пішки».

Задоволений з того, що йому не слід боятися несподіваного нападу, Ерагон спокійно покрокував уперед — такий темп не вимагав багато енергії, і він міг іти так навіть цілий день.

Сонце вигравало в небесах золотом і білістю. Юнак ішов, час від часу натрапляючи на невеличкі селища, і в його серці жевріла радість і нова надія.

Нарешті разаки були мертві! Нарешті він помстився й виконав свій обов'язок перед Герроу та Бромом. Нарешті він позбувся страху й злості, з якими щоразу кидався в бій, після того як уперше зустрівся з разаками в Карвахолі. Щоб помститися, йому довелось витратити значно більше сил, ніж він чекав, але тепер справу було зроблено, і юнак не міг натішитись тим, що він, Роран і Сапфіра все ж таки дотримали свого слова.

Однак радість перемоги була водночас і солодкою, і гіркою, адже полювання на разаків, це діло честі, було чи не єдиним, що пов'язувало його з Палаючою рівниною. І Ерагонові страх як не хотілося втрачати цей зв'язок, хоч він і викликав у нього не вельми приємні спогади. Більше того, юнак втратив мету — мету, задля якої жив і покинув рідну домівку. Тож усередині нього утворилась якась незрозуміла порожнеча.

Ерагон по-справжньому засмутився, що його жахлива місія завершилась, і це неабияк його лякало. Він дуже довго думав про це й вирішив більше ніколи не повторювати своєї помилки. «Не варто давати війні проти Імперії, Мертага й Галбаторікса аж так багато місця у своєму серці. Адже я можу захопитися, й тоді ця війна стане значно страшнішою, ніж може бути», — думав він. Однак невдовзі похмурі думки обридли юнакові, й він просто радів із того, що помстився й залишився живим та здоровим. Гарний настрій зробив його кроки легшими. І він сподівався, що саме такими вони й будуть усе його подальше життя, адже тепер разаки зникли й він міг бути тим, ким є, тобто Вершником дракона, а не тим, ким вони його зробили.

Юнак весело засміявся й побіг уперед, назустріч обрію. Йому було байдуже, що його може хтось почути, а все навколо здавалося новим, сонячним і сповненим надії.

ПРОЙТИ ШЛЯХ НА САМОТІ

В Ерагона сильно забурчало в животі.

Він лежав на спині, зігнувши ноги в колінах, і цей звук був такий несподіваний, що юнак скочив і схопився за палицю.

По землі шурхотів легенький вітерець, сонце сідало за обрій, і без нього все починало здаватися блакитним та пурпуровим. Усе застигло, окрім травинок, що ледь помітно тріпотіли, та Слоуна, чиї пальці нервово тремтіли, певно, через якісь не зовсім приємні сновидіння. Із початком ночі стало дуже холодно. До того ж Ерагон страшенно зголоднів. І в цьому не було нічого дивного — варто було лиш згадати, скільки сил у нього забрали битва з разаками, чарівні закляття й Слоун, якого йому довелось нести на собі майже цілий день. Якби юнак умів мандрувати в часі, то зараз залюбки опинився б на бенкеті в гномів, який ті влаштували на честь його візиту до Тарнага. Ерагон пригадав аромат смаженого награ, велетенського вепра, і його рот миттю сповнила слина.

Однак у нього не лишилося жодних припасів. Здобути воду він міг досить легко, витягнувши її з-під землі, а от знайти їжу в цій місцині було вкрай складно. Учитель Ерагона, гном Оромис, приділяв доволі багато часу вивченню різних видів клімату й географічних зон, які існували в Алагезії, тому, залишивши табір, юнак упізнавав більшість рослин, що траплялися йому на шляху. Деякі з них були їстівними, проте жодна не була достатньо великою або поживною, щоб послужити вечерею для двох дорослих чоловіків. Ерагон знав, що в місцевих тваринок мали були схованки із зернятками та фруктами, однак він і гадки не мав, де їх шукати. До того ж користі з цього було б зовсім небагато, оскільки одна польова миша могла назбирати не більше двох жменьок харчів.

Тепер у нього залишалося два варіанти, але жоден із них йому не подобався. Він міг забрати енергію в рослин і комах, які жили довкола табору, проте тоді тут лишилась би мертва земля, місце, на якому не вижив би жоден найдрібніший організм. Це дозволило б йому та Слоуну рухатись далі, але їхні шлунки все одно були б порожні. Крім того, він міг вийти на полювання, але після того як Ерагон став розуміти думки тварин, його починало нудити від самої лиш згадки про те, що він їх колись їв.

Однак виходу не було. Він не міг знесиліти, урятувавши життя кролика, а натомість дозволивши Імперії взяти себе в полон. Він довго думав над словами Сапфіри й Рорана, які намагалися втовкмачити йому, що кожне живе створіння виживає тільки тому, що поїдає інших, слабших за себе. «Наш світ жорстокий, — визнав Ерагон, і я не в силах його змінити… Можливо, ельфи й мають рацію, коли не вживають плоті, але мені зараз не до того. І я не збираюсь почуватися винним, скуштувавши чийогось м'яса або повечерявши фореллю».

Ерагон продовжував переконувати себе, але від однієї думки про те, що йому зараз доведеться вбити й засмажити ні в чому не винну істоту, його знову починало нудити. Так він і стовбичив на місці майже півгодини, не наважуючись зробити те, що йому підказував голод.

Проте юнак усе ж таки не витримав. Картаючи себе за те, що змарнував стільки часу, тоді, коли важила кожна мить відпочинку, він став посилати навколо мацальця своєї свідомості й перевіряти землю. Мацальця знайшли двох великих ящірок і колонію гризунів, яка мирно спала в нірці, — вони нагадали Ерагонові щось середнє між щуром, білкою та зайцем.

«Джиєрда», — мовив юнак, і його магічне закляття вбило ящірок та одного гризуна. Вони померли водночас, не відчувши жодного болю, та Ерагон усе одно заскреготів зубами, адже він знищив істот, чиї думки міг відчувати.

Ящірок він дістав руками, відкинувши каміння, під яким вони ховалися, а гризуна витяг із нірки за допомогою магії. Ерагон витягував тільце нагору дуже обережно, щоб не розбудити решту тварин. Адже це було б дуже жорстоко — дати зрозуміти їм, що невидимий хижак може вбити їх у найпотаємнішому місці.

Потому він випатрав свою здобич і закопав шкуру та нутрощі якнайглибше в землю, щоб їх не дістали стерв'ятники. Зібравши кілька тонких плоских камінців, юнак зробив невеличке вогнище, розпалив вогонь і став готувати м'ясо. У нього не було солі, але деякі з місцевих рослин мали дуже приємний запах, тож Ерагон розтер їхні листочки між пальцями й напхав у тушки.

Гризун засмажився швидше, бо був менший за ящірок. Витягши його із саморобної пічки, Ерагон понюхав м'ясо, і його ледь не знудило. Так чи так, голод був настільки сильний, що юнак, продовжуючи слідкувати за вогнем, став повільно-повільно жувати.

Перший ковток був найважчим — шматок застряг йому в горлі й обпік його гарячим жиром. Потім стало трохи легше. Ерагон дуже радів з того, що м'ясо було прісним, бо майже повна відсутність смаку допомогла йому забути про те, що саме він зараз жував.

Упоравшись із гризуном, юнак з'їв шматочок ящірки й задоволено зітхнув. Як би там не було, а ця простенька вечеря здалася Ерагонові дуже смачною. «Можливо… — подумав він, — можливо, колись я знову повернусь до цієї звички… якщо сидітиму за столом Насуади або короля Орина… Адже за їхнім столом відмовлятися від страв — дуже нечемно… І я з'їм кілька шматочків м'яса… проте вже ніколи не їстиму стільки, скільки їв раніше. Головне — вживати його помірно».

Раптом головешки відкинули світло на руки Слоуна, який лежав за кілька ярдів від Ерагона. Його довгі, кістляві пальці з надто великими кісточками були вкриті десятками тонких білих шрамів. Швидше за все, вони були не від катувань разаків, а від того, що він усе своє життя працював з ножем. Нігті м'ясника, такі акуратні в Карвахолі, тепер були пощерблені, порепані й почорнілі від бруду, шкіра вкрилася зморшками, й крізь неї проступали вени, схожі на хробаків, хоча м'язи Слоуна й залишалися твердими та міцними.

Ерагон усівся поруч із м'ясником і схрестив на колінах руки.

— Не можна його відпускати, — буркнув юнак собі під носа.

Адже Слоун вистежить Рорана й Катріну, а це зовсім ні до чого. Окрім того, хоч Ерагон і не збирався вбивати Слоуна, він був свято переконаний у тому, що м'ясник має бути покараний за свої злочини.

Розмірковуючи про це, юнак згадав Бірда. Вони не були добрими друзями, проте Ерагон знав, що той був хорошою, чесною й надійною людиною. Він також добре пам'ятав дружину Бірда — Фельду та їхніх діточок. Ця порядна карвахольська сім'я кілька разів давала притулок Герроу, Роранові й Ерагону на ніч. Смерть Бірда стала для Ерагона справжнім потрясінням, і він гадав, що родина охоронника заслуговує на справедливість навіть у тому разі, якщо вона ніколи про неї не дізнається.

Але як можна було покарати Слоуна? «Я відмовився бути катом лиш для того, щоб стати суддею, — міркував Ерагон. — Але що я знаю про закон?»

Звівшись на ноги, він підійшов до Слоуна й нахилився до його вуха. «Вакна», — мовив він. Слоун здригнувся й заборсався на землі. Його повіки затремтіли, й здавалося, що він намагається розплющити очі. Та попри всі зусилля, м'ясник був приречений провести решту свого життя в темряві.

— На, з'їж ось це, — сказав Ерагон і простягнув Слоунові смажену ящірку. Той нічого не міг бачити, проте напевно відчув її запах.

— Де я? — поцікавився Слоун і тремтячими руками заходився обмацувати каміння й рослини довкола себе. Потому він торкнувся своїх скалічених зап'ястків та гомілок і, схоже, був украй збентежений тим, що на ньому більше немає кайданів.

— Колись давно ельфи й Вершники нарекли це місце Мірна тор. Гноми називають його Вергадн, а люди — Сіра Пустка. Але якщо це нічого тобі не говорить, скажу простіше: зараз ми за кілька ліг на південний схід від Хелгрінда, де тебе було ув'язнено.

Слоун здригнувся й прошепотів: «Хелгрінд».

— То ти врятував мене?

— Урятував.

— А як же…

— Залиш свої питання на потім. Спочатку з'їж м'ясо.

Суворий тон Ерагона подіяв на м'ясника, ніби удар нагайкою. Слоун зіщулився й простягнув свої закам'янілі пальці до ящірки. Віддавши її, Ерагон повернувся до вогнища й засипав його землею, щоб їх не змогло помітити жодне вороже око.

Спочатку Слоун обережно помацав ящірку, аби зрозуміти, що саме дав йому Ерагон, а потім жадібно вп'явся в неї зубами й відкусив чималий шмат. Він пхав м'ясо до рота, скільки міг, і ковтав його, майже не пережовуючи. Упоравшись, м'ясник обсмоктав кожну кісточку й склав їх акуратною купкою ліворуч від себе. Тоді Ерагон подав йому ще одну рептилію. Слоун пробелькотів слова вдячності й знову став запихатися м'ясом, час від часу намагаючись витерти жир на підборідді.

Друга ящірка виявилась для Слоуна надто великою, тож, не доївши її, він поклав рештки м'яса на купку кісточок, випрямився, витер губи рукою, а потім заправив своє довге волосся за вуха:

— Спасибі тобі, невідомий пане, — мовив він, — за твоє частування. Я так давно не їв гарного м'яса, що вдячний тобі за їжу анітрохи не менше, ніж за власну свободу… А тепер дозволь спитати, чи не знаєш ти, бува, бодай щось про мою доньку Катріну? Її кинули до Хелгрінда разом зі мною, — у голосі м'ясника вчувалися повага й страх до незнайомця, а також сум і тривога за долю дочки, проте він був твердий і рішучий. Юнак гадав, що Слоун говоритиме з презирством, як це завжди було в Карвахолі, однак від його колишніх гордощів не лишилося й сліду.

— Вона з Рораном.

Почувши таку несподівану звістку, Слоун аж закашлявся:

— З Рораном? Але як він туди потрапив? Невже разаки і його захопили в полон? Чи… може…

— Усі разаки мертві.

— Ти їх убив? Але як? Хто… — Слоун на мить застиг, щось прошамкотів губами й, схопитись за кущ, аби втримати рівновагу, увесь зіщулився. — Ні… Ні… Ні… Цього не може бути. Разаки питали про тебе, вони вимагали від мене відповідей, яких я не знав, а я ж думав… Та хіба в це можна повірити? — м'ясник дихав так глибоко й уривчасто, що Ерагон почав побоюватись, як би з ним не сталося чогось поганого. Насилу заспокоївшись, Слоун прошепотів:

— Ти не можеш бути Ерагоном.

Вкладаючи у свої слова всю тугу й лють, так що вони ставали важкими, мов удар молота, Вершник дуже повільно заговорив:

— Я не просто Ерагон… Я Арджетлам, Убивця Тіні й Вогнемеч. У мене є дракон на ймення Сапфіра, а ще його знають як Б'яртскулар і Вогняний Язик. Ми довго вчилися в Брома, який свого часу був Вершником, а також у гномів та ельфів. Ми зійшлися в смертельному двобої з ургалами, Тінню й Мертагом, сином Морзана. Ми служимо варденам і народу Алагезії. І я привів тебе сюди, Слоуне Алденссоне, щоб судити за вбивство Бірда, а також за те, що ти зрадив Карвахол, віддавши його на поталу Імперії.

— Ти брешеш! Цього не може бути.

— Брешу?! — скрикнув Ерагон. — Я брешу? — Із цими словами він тут-таки проник у свідомість Слоуна й передав йому свої спогади, щоб той ні на хвильку не сумнівався, з ким має справу. Юнакові дуже кортіло, аби м'ясник відчув усю його силу й збагнув, що він тепер не просто хлопчак. Цілковита влада над колишнім ворогом, який повсякчас кепкував із нього й завдав так багато прикрощів його родині, давала Вершникові неабияке задоволення. Однак за якусь мить він вийшов зі свідомості м'ясника й насуплено зиркнув на нього.

Слоун увесь тремтів, і Ерагонові здалося, що він ось-ось впаде на землю, проте старий м'ясник швидко взяв себе в руки, й від нього повіяло колишньою впевненістю й суворістю.

— Будь ти проклятий, — сказав він. — Я не буду нічого тобі пояснювати, Ерагоне — бозна-чий сину. І ще — усе, що я зробив, я зробив заради Катріни.

— Знаю. Можеш мені повірити, бо це єдине, що й досі тримає тебе на цьому світі.

— Роби зі мною, що хочеш, мені все одно, якщо моя донька в безпеці… Ну ж бо! Що ти зробиш? Поб'єш мене? Поставиш тавро? Ці потвори вирвали мені очі, а ти чого хочеш? Може, тобі потрібна моя рука? Може, ти хочеш покинути мене тут, щоб я помер з голоду або мене знову схопили слуги Імперії?

— Я ще не придумав.

Слоун кивнув і різким рухом закутався у своє лахміття, аби хоч якось захиститись від нічного холоду. Вдивляючись порожніми очницями в морок, що оточив їхній табір, він сидів струнко, ніби воїн. Хоробрість м'ясника вразила Ерагона: той навіть не думав просити в нього пощади й не заперечував своїх злочинів, а просто чекав на його вирок.

Темрява була такою ж глибокою, як і роздуми, в які поринув юнак. Адже зараз від його рішення залежало все подальше життя старого Слоуна. Він знав про нього дуже багато. Знав, що той любить Катріну, любить так сильно, що часом вважає її своєю власністю. Знав, що той ненавидить і боїться Хребта, який забрав життя його дружини Ізміри. Знав, що він відцурався всієї рідні й був дуже гордий зі своєї роботи.

Ерагон намагався зібрати всі думки докупи, ніби фрагменти мозаїки, але спочатку в нього майже нічого не виходило. Він відчував кожну емоцію Слоуна, бачив кожну ниточку, що зв'язувала одну подію його життя з іншою, і врешті-решт виплів для себе ціле мереживо його існування. Це допомогло краще зрозуміти всі м'ясникові вчинки, й Ерагон почав трохи хвилюватися. Аж раптом йому на думку спали три слова прадавньою мовою, що, здавалось, якнайкраще могли описати Слоуна, тож юнак мимохіть прошепотів їх собі під носа.

М'ясник не міг їх почути, проте поворухнувся — його руки, якими він охопив стегна, нервово засовалися, а обличчя набуло збентеженого виразу.

Ерагон витріщив очі від здивування, а коли в його голові промайнув здогад, йому аж мороз пішов по шкірі. Тоді він узяв і ще раз прошепотів три слова. Слоун знов заворушився, і Ерагон почув, як він пробелькотів: «…Хтось пройшов по моїй могилі».

Юнак не міг повірити, але тепер не лишалося жодних сумнівів: він зовсім випадково назвав справжнє ім'я м'ясника Слоуна. Це було просто неймовірно, адже знання справжнього імені давало цілковиту владу над людиною. Ельфи, приміром, майже завжди приховували своє справжнє ім'я, а якщо про нього хтось і дізнавався, то лише той, кому вони довіряли так само, як і собі.

Ще жодного разу в житті Ерагонові не доводилось дізнаватися чиєсь справжнє ім'я. Юнакові чомусь завжди здавалося, що коли це й станеться, то йому просто його скажуть, і це буде якась дуже близька людина, про яку він піклуватиметься все своє життя. Але справжнє ім'я Слоуна він дізнався сам, дізнався й тепер був геть розгублений, бо зовсім не уявляв, що ж його робити далі. Схоже було на те, що він пізнав Слоуна глибше, ніж той міг пізнати сам себе, адже м'ясник навіть не здогадувався про своє справжнє ім'я.

Такий поворот подій змусив Ерагона задуматись. «Адже я й сам не все про себе знаю, — думав він, — і може статися так, що хтось із моїх ворогів дізнається про мене більше, ніж знаю я сам, і тоді мені вірна смерть. Я неодмінно маю знати своє справжнє ім'я, хоч Оромис і Глаедр уже давно могли б мені його сказати».

Насилу впоравшись із хвилюванням, Ерагон усе ж таки придумав, як йому вчинити з м'ясником, але навіть після цього ще добрі десять хвилин не наважувався зробити те, що задумав, бо не був певен, чи спрацює його затія.

Урешті-решт він закрокував геть від табору, розчиняючись у темряві.

Почувши кроки, Слоун повернув у його бік голову.

— Куди це ти пішов? — схвильовано гукнув він навздогін.

Та Ерагон не відповів.

Юнак ішов і йшов долиною, аж доки не надибав плаский, подекуди вкритий лишайником камінь із заглибиною посередині. Уважно його обстеживши, Вершник прошепотів «Адурна, рейза», й тієї ж миті довкола каменя з'явилося безліч краплинок, що вже за хвильку перетворились на срібні струмочки, які поповзли до заглибини. А щойно вона наповнилась, Ерагон відпустив магічний потік і став чекати, доки водна гладінь не заспокоїться. Коли ж поверхня води зробилась рівнесенькою, ніби дзеркало, сам камінь почав нагадувати кошик із зорями. Тоді юнак вимовив «Драумр копа» й став шепотіти безліч інших слів прадавньої мови, намагаючись переказати закляття, що дозволило б йому не лише побачити, а ще й поспілкуватись із кимось на відстані. Зрештою, у самому заклятті не було нічого складного, адже перш ніж Ерагон і Сапфіра вирушили з Елесмери до Сурди, Оромис навчив Вершника багатьох різних способів, за допомогою яких можна було зазирнути в кристал.

Вода стала зовсім чорною, ніби хтось задмухав зорі, неначе свічки. Та вже за мить на її поверхні з'явилася світла овальна пляма, й Ерагон побачив великий білий намет, освітлений червоним Ерисдару, одним із магічних світильників ельфів.

Ніколи раніше юнакові не вдалося б побачити те обличчя або те місце, яких він іще не бачив, проте ельфійське дзеркало мало магічну силу, що дозволяла передати зображення місцини, в якій перебував співрозмовник. Таким самим чином Ерагонове закляття передавало його власне зображення. Цей магічний пристрій дозволяв спілкуватися з іншими особами, де б ти не перебував, тож він дуже багато важив під час війни.

Незабаром Ерагон побачив у дзеркалі високого ельфа зі сріблястим волоссям і потьмянілою в боях зброєю. Це був лорд Датедр, радник королеви Ісланзаді та друг Арії. Схоже було на те, що Датедр неабияк здивувався, уздрівши в дзеркалі Ерагона, однак намагався не подавати виду. Він нахилив до дзеркала голову, торкнувся двома пальцями правої руки губів і мовив своїм двінким голосом:

— Атра естерні оно тхелдуін, Ерагоне Шуртугале.

Подумки перейшовши на прадавню мову, Ерагон і собі повторив ельфійський жест, а потім відповів:

— Атра ду еваринія оно варда, Датедре-водхр.

Привітавшись таким чином, Датедр заговорив рідною для Ерагона мовою:

— Радий бачити тебе живим-здоровим, Убивце Тіні. Арія Дротнінг розповіла нам про твій похід кілька днів тому, й ми дуже хвилювалися за тебе та за Сапфіру. Сподіваюсь, у вас усе гаразд?

— Так! Але я хотів спитатися в королеви Ісланзаді її мудрої поради.

Котячі очі Датедра звузились так, що від них залишилися тільки дві скісні шпаринки, в яких поблискували люті вогники.

— Я знаю, — сказав він, — що ти б не став звертатися по її пораду, якби це не було дуже важливо, Ерагоне-водрх, але стережися: зігнутий лук може легко тріснути й поранити самого лучника, а може й послати стрілу в політ… Тож якщо тобі так кортить, зачекай хвильку, я покличу королеву.

— Авжеж, почекаю. Дуже вдячний тобі за допомогу, Датедре-водрх.

Коли ельф відійшов від дзеркала, Ерагон невдоволено скривився. Він терпіти не міг зарозумілості ельфів, та ще дужче ненавидів розгадувати загадкові слова, якими вони говорили. «Швидше за все, Датедр попереджав мене про те, що приховувати щось від королеви — це дуже небезпечна забавка, або… про те, що Ісланзаді — це зігнутий лук, який ось-ось трісне? Або він мав на увазі взагалі щось зовсім інше…»

Так чи так, Ерагон тішився вже бодай із тієї думки, що навчився зв'язуватись з ельфами. Адже охоронні закляття ельфів не давали проникнути до Ду Вельденвардена жодній магії, включно з магічними закляттями, за допомогою яких можна було зазирнути до магічного кристала. І доки ельфи залишались у своїх містах, єдиним засобом спілкування з ними були гінці. Проте тепер, коли ельфи рухались уперед і покинули затінок своїх соснових лісів, їхні потужні закляття більше не діяли, тому з ними можна було зв'язатися за допомогою магічного дзеркала.

Минула хвилина, потім ще одна, і юнак почав не на жарт хвилюватися.

— Ну ж бо, давай, — буркнув він і швидко роззирнувся навкруги, аби переконатися, що жодна жива істота не бачить, як він розмовляє зі звичайнісінькою калюжею.

За мить юнак почув щось таке, що віддалено нагадувало звук, з яким рветься тканина, — то Ісланзаді відкинула полог намету й майже підстрибом підбігла до дзеркала. На ній був яскравий корсет, панцир із золотими лусочками, кольчуга, щитки й красивий шолом, прикрашений коштовним камінням, з-під якого вибивалося її хвилясте чорне волосся. Червоний плащ із білою підкладкою спадав з її плечей і нагадував затягнуте грозовими хмарами небо. У лівій руці королева Ісланзаді тримала оголений меч. Її права рука була вільною, і юнакові здалося, ніби Ісланзаді вдягла на неї пурпурову рукавичку, але вже за мить він збагнув, що то кров, яка скрапувала на її пальці та зап'ясток.

Коли королева глянула на Ерагона, її розкосі брови зійшлися на переніссі, і вона стала дуже схожою на Арію, хоч і виглядала значно поважніше й упевненіше. Вона була прекрасна, проте її краса вселяла жах, як вселяє жах чарівний лик богині війни.

Ерагон торкнувся пальцями вуст, потім притис руку до грудей на знак своєї вірності й першим вимовив рядок традиційного ельфійського привітання, як і личило вітатися з королевою.

Ісланзаді швидко відповіла. В її голосі вчувалась суворість і напруга. Та, почувши від Вершника третій рядок привітання — «Нехай мир панує у твоєму серці», — королева ледь помітно всміхнулася, адже навіть самі ельфи зазвичай забували про ці слова.

— І у твоєму так само, Убивце Тіні.

Голос Ісланзаді лунав, ніби шурхіт соснових голок, мов дзюркотіння струмка, пересипаний нотами ельфійських очеретяних сопілок. Засунувши меч до піхов, вона пройшла через увесь намет до складаного столика й стала до Ерагона боком, змиваючи кров водою з глечика.

— Боюсь тільки, що в ці дні для миру не буде місця.

— Ідуть запеклі бої, ваша величносте?

— Ще ні, але загони мого війська рухаються вздовж західного кордону Ду Вельденвардена, і його дерева дають нам силу, що допоможе здобути перемогу в бою. Проте нам потрібен ще деякий час, аби зібратися, адже ми, ельфи, ніколи не просуваємось шеренгами, а йдемо поодинці, бо просування шеренгами завдає неабиякої шкоди родючим землям.

— Цілком з вами згоден. Але… — юнак на якусь мить замовк, розмірковуючи над тим, як би йому поставити питання, щоб воно не здалось королеві надто зухвалим і грубим. — Але чи не будете ви такі ласкаві сказати, чому ваші руки в крові, якщо битва ще не почалася?

Струсивши з пальців останні краплі води, Ісланзаді підняла свою бездоганну золотаво-коричневу руку, і тоді Вершник збагнув, що королева позувала для скульптури двох схрещених рук, яка стояла перед входом до її будинку на дереві в Елесмері.

— Уже не в крові. Єдина пляма, яку кров лишає на нас, то пляма на душі, а не на тілі. Я сказала тобі, що бої будуть жорстокими, проте не говорила, що ми ще не розпочали війну. — Королева відкотила з-під обладунків рукави сорочки й натягла їх аж до зап'ястків. Потім вона вийняла з-за помережаного коштовним камінням пояса бойові рукавички зі срібним гаптуванням і стала пильно їх розглядати. — Ми довго спостерігали за містом Сейнон, бо збирались завдати перший удар саме по ньому. Але два дні тому наші вивідачі помітили людей з мулами, які рухались від Сейнона до Ду Вельденвардена. Спершу ми гадали, що вони хочуть запастися дровами на узліссі. Загалом, нас це дратує, але ми розуміємо, що людям потрібні дрова. А крім того, дерева на узліссі ще зовсім молоді й користі нам із них майже ніякої. Однак на узліссі ті люди не зупинилися. Вони стали заглиблюватися до Ду Вельденвардена, прямуючи стежками тварин, які вони, швидше за все, непогано знали. І тут почалося — вони шукали найкращі, найвищі дерева, старі, ніби сама Алагезія, розумієш, саме ті дерева, що були старими вже навіть тоді, коли гноми знайшли Фартхен Дур. А коли вони дісталися цих дерев, то почали їх рубати. — Голос королеви забринів від люті. — Із їхніх розмов ми дізнались, що Галбаторіксу потрібні нові знаряддя для облоги й тарана, оскільки поразка на Палаючій рівнині була майже нищівною. Люди рубали найкращі дерева, і, якби вони прийшли з добрими намірами, ми б, мабуть, змогли пробачити їм утрату одного або навіть двох володарів лісу, проте не восьми й не двадцяти.

Від недобрих здогадів у Ерагона аж мороз поза шкірою пробіг.

— І що ж ви зробили? — приречено спитав він, хоч уже майже напевно знав відповідь.

Ісланзаді підвела голову, і її обличчя набуло непохитного виразу.

— Я прийшла туди з двома вивідачами, і ми виправили людську помилку, — сказала вона. — Колись люди із Сейнона не наважувались перетинати кордони наших земель, тож сьогодні ми вирішили нагадати їм, чому все було саме так. — Вона мимохіть потерла праву руку, так, ніби її пронизав біль, і глянула кудись повз магічне дзеркало. — Ось ти, Ерагоне-фініарелю, ти маєш зв'язок із життєвою силою рослин і тварин. І якби цей зв'язок існував між вами бодай кілька століть, ти б завжди піклувався про своїх менших братів. Ми весь час підтримуємо Ду Вельденварден, адже він — це наші тіла й думки. І будь-який біль, від якого страждає він, — це наш біль… Ти добре знаєш, що нас дуже важко розгнівити, проте якщо вже нас розгнівили, ми стаємо ніби дракони, ми шаленіємо від люті. Відтоді як ельфи востаннє проливали свою кров на війні, минуло майже століття, тому світ трішки забув, на що ми здатні. І хоч ми втратили сили, коли занепали Вершники, усе ж таки ще дещо вміємо. Можеш мені повірити, коли почнеться війна, нашим ворогам здаватиметься, що проти них повстав цілий світ. Адже ми значно старша раса й уміємо куди більше за найспритніших та найрозумніших людей. Тож нехай Галбаторікс тремтить, бо ми, ельфи, готові вийти зі свого лісу й повернемося сюди тільки з перемогою або не повернемось узагалі.

Вислухавши її, Ерагон здригнувся. Навіть під час бою зі Смерком він не бачив такої непохитності й безжальності. «Вона — не людина, — подумав юнак і відразу ж визнав себе бовдуром. — Ясна річ, не людина. І було б дуже некепсько, аби я навчився не забувати про це. Усе-таки ельфи й люди зовсім різні, навіть попри те, що зовні вони дуже схожі».

— А якщо ви захопите Сейнон, — поцікавився він, — як тоді контролюватимете його мешканців? Адже може статися так, що вони ненавидять Імперію дужче за смерть, проте навряд чи повірять вам тільки тому, що ви ельфи, а вони люди.

Ісланзаді махнула рукою.

— Байдуже. Опинившись у місті, ми відразу ж вигадаємо, що треба зробити для того, аби нам ніхто не опирався, адже ми не вперше воюватимемо з людським родом. — Із цими словами королева зняла шолом, і її розкішні локони, кольору воронового крила, впали їй на обличчя. — Правду кажучи, я була не дуже втішена, почувши про твій похід на Хелгрінд. Сподіваюсь, у тебе все гаразд?

— Авжеж, ваша величносте.

— Тоді мої докори не матимуть сенсу, проте попереджаю тебе, Ерагоне Шуртугале, більше ніколи не наражай себе на таку небезпеку. Може, мої слова здадуться тобі надто жорстокими, але твоє життя куди важливіше за родинне щастя твого двоюрідного брата.

— Але ж я присягав Роранові, що допоможу йому.

— Тоді твоя присяга була необачною, оскільки ти зовсім не думав про можливі наслідки.

— Невже ви хочете, щоб я покинув у біді тих, про кого маю піклуватися? Вчинивши так, я був би гідний зневаги, й тоді навряд чи хтось вважав би мене справжнім Вершником, який зможе перемогти Галбаторікса. А крім того, Катріна була у ворожому полоні, а це означало, що Галбаторікс міг би легко керувати діями Рорана.

Королева звела свої гострі, ніби кинджали, брови й мовила:

— Якби ти навчив свого брата кількох заклять прадавньою мовою, то Галбаторікс був би йому нестрашний… І я жодним чином не вимагаю, щоб ти відцурався своїх друзів та родини. Це була б справжня дурниця. Але ти маєш пам'ятати: ціна війни — ціла Алагезія. І якщо ми зараз схибимо, то Галбаторікс отримає владу над усіма расами, а його правління може тривати вічно. Збагни, ти вістря нашого війська, а якщо вістря зламається, то спис не проб'є ворожих обладунків і ми всі помремо.

Ерагон схопився за кам'яний кошик і відчув під своїми пальцями м'який лишайник. Він хотів був сказати Ісланзаді, що кожен вправний воїн, окрім списа, мусить мати меч або ще якусь іншу зброю, на яку можна покластися під час бою, проте не наважився. Юнак спробував опанувати себе й перевести розмову в інше річище.

— Повірте мені, ваша величносте, — мовив він, — я дуже серйозно ставлюся до вашого занепокоєння, але якби я не допоміг Роранові, то почувався б цілковитим нікчемою, а надто тоді, коли б він спробував урятувати Катріну самотужки й загинув у бою. У будь-якому разі, я був би в надто великому розпачі, щоб допомогти вам або ще комусь. І нам з вами потрібно дійти згоди, бо, схоже, жоден із нас не збирається поступатись.

— Гаразд, — мовила на те Ісланзаді. — Давай облишимо цю розмову… Та не думай, що ми до неї не повернемось, Ерагоне Вершнику дракона. Мені здається, що ти вкрай несерйозно ставишся до своїх найважливіших обов'язків, і я поговорю про це з Оромисом, а він уже нехай вирішує, що з тобою робити. А тепер розкажи мені, чому ти вирішив зв'язатись зі мною?

Ерагонові довелося докласти певних зусиль, аби змусити себе говорити спокійним голосом. Невдовзі він розповів королеві про те, як звільнив Слоуна та яке покарання для нього вигадав.

Коли юнак завершив, Ісланзаді крутнулася на підборах і стала ходити туди-сюди по намету. Її рухи були гнучкі, ніби в кішки. За мить вона зупинилася.

— Отже, ти вирішив залишитися сам у центрі Імперії, щоб урятувати життя вбивці й зрадника. Ти йдеш пішки один із тим чоловіком без припасів і зброї. У тебе немає нічого, крім магії, а твої вороги наступають тобі на п'яти. Схоже, мої невтішні здогади таки справдились. Ти…

— Ваша величносте, якщо ви збираєтесь лаяти мене, то полайте трохи пізніше. Я хочу швиденько розв'язати цю проблему, аби трішки відпочити до світанку, адже завтра мені треба пробігти чимало миль.

Королева кивнула:

— Твоє життя — це єдине, що тепер має значення. І я буду розлючена, коли ми скінчимо цю розмову… Крім того, мені важко тобі щось порадити, бо в нашій історії такого ще ніколи не траплялось. Якби я була на твоєму місці, я б убила Слоуна, раз і назавжди позбавившись зайвих проблем.

— Я знаю, ви саме так би й зробили. Але якось я бачив, як Арія вбила пораненого кречета, сказавши при цьому, що той усе одно б помер і що вона врятувала його від кількох годин страждання. Можливо, те саме слід було зробити й зі Слоуном, але я не зміг. Мені здається, що потім я б шкодував про це все своє життя… а може, навчився б убивати геть легко, без жодних вагань.

Вислухавши Вершника, Ісланзаді зітхнула, й на її обличчі відбилася втома. Саме тоді юнак збагнув, що королеві теж було нелегко, адже сьогодні їй довелося добряче повоювати.

— Оромис міг бути вправним учителем, — сказала вона за якусь мить, — але ти став учнем Брома, а не Оромиса. Бром єдиний, хто зміг би вскочити в ту саму халепу, що й ти. І зараз ти намагаєшся знайти найглибший сипучий пісок, а тоді пірнути в нього з головою.

Ерагон насилу стримав посмішку. Він був задоволений, що його порівнюють із Бромом.

— А як же Слоун? — спитав він. — Адже тепер його доля залежить від вас.

Ісланзаді повільно опустилась на стілець, що стояв біля столу, поклала руки на коліна й глянула в один із куточків магічного дзеркала. На її обличчі з'явився загадковий вираз, така собі красива маска, за якою ховалися всі її думки й почуття. І як Ерагон не намагався, він так і не зміг бодай щось зрозуміти. Трохи помовчавши, королева сказала:

— Оскільки ти хочеш урятувати його життя, я не можу тобі це заборонити, та гадаю, що та жертва, на яку ти йдеш, є геть безглуздою. Тому, якщо Слоун виживе після випробування, яке ти йому приготував, Джильдериєн Мудрий дозволить йому жити з нами, й у нього буде своя кімната, ліжко та їжа. Більше я нічого не можу тобі пообіцяти, бо те, що станеться потому, залежатиме тільки від самого Слоуна. Але якщо йому все-таки вдасться пройти твої випробування, то що ж… ми позбавимо його тягаря вічної темряви.

— Дякую вам, ваша величносте. Ви надзвичайно щедрі.

— Ні, я не щедра. Ця війна не дозволяє мені бути щедрою, бо вимагає все прораховувати наперед. Іди й зроби те, що маєш зробити. І будь обережний, Ерагоне Убивце Тіні.

— Ваша величносте, — схилився перед дзеркалом юнак. — Якщо дозволите, я хотів би попрохати вас іще про одну послугу — не розказуйте, будь ласка, Арії, Насуаді або комусь із варденів про мої пригоди. Я не хочу, щоб вони хвилювались за мене більше, ніж мають. А крім того, Сапфіра й так незабаром усе їм розповість.

— Я подумаю над твоїм проханням.

Ерагон трохи почекав, але, не почувши від королеви більше нічого й зрозумівши, що вона не збирається ділитися з ним своїм рішенням, іще раз уклонився й знову подякував їй.

Зображення, що світилося на поверхні води, потьмяніло, а потім, коли Ерагон завершив закляття, узагалі розчинилося в темряві. Юнак випрямився, підняв голову до неба, помережаного безліччю зірок, і якусь мить споглядав їхнє слабке мерехтливе світло. Потім він повернувся й, оминаючи кущі, пішов до табору, де Слоун ще й досі сидів виструнчившись, ніби викутий із заліза.

Підходячи до м'ясника, Ерагон навмисне буцнув ногою камінець, і наполоханий Слоун швидко, наче той птах, став крутити навсібіч головою.

— Ти прийняв своє рішення? — спитав Слоун у порожнечу.

— Авжеж, — сказав Ерагон, а потім спинився перед м'ясником і сів навпочіпки, спершись однією рукою на землю. — А тепер слухай мене уважно, бо я не збираюсь повторювати двічі. Усе, що ти скоїв, ти скоїв через свою любов до Катріни. Якщо це не так, то ти просто прикриваєшся її світлим ім'ям. І мені байдуже, визнаєш ти це чи ні, проте мені здається, що тобою керували зовсім інші почуття… і ти не хотів віддати Катріну Роранові через свою злобу… ненависть… помсту… та біль.

Коли Ерагон замовк, губи Слоуна обернулись на тонку білу смужку.

— Ти помиляєшся, — відповів він.

— А я так не думаю. Та оскільки сумління не дозволяє мені тебе вбити, то твоє покарання, можливо, буде для тебе ще жахливіше за смерть. Я знаю, що те, що ти сказав мені раніше, — правда і що Катріна для тебе дорожча за все на світі. Тож твоє покарання буде таким: ти більше ніколи в житті не побачиш, не торкнешся своєї доньки й не скажеш їй жодного слова. Ти житимеш, знаючи, що вона з Рораном і що без тебе вони щасливі.

Слоун повільно втягнув повітря крізь стиснуті зуби.

— То ось яке твоє покарання? Ха! Але ти не можеш змусити мене, бо в тебе немає в'язниці, в яку б мене довелось посадити.

— Це ще не кінець. Я змушу тебе, бо ти вимовиш клятву мовою ельфів, мовою правди й магії, і цю клятву ти вже ніколи не зможеш порушити.

— Тобі не вдасться змусити мене присягнути, — вигукнув Слоун, — навіть якщо ти станеш мене катувати!

— Вдасться! І без жодних катувань. Більше того, я накладу на тебе закляття, яке поведе тебе на північ, аж доки ти не дістанешся ельфійського міста Елесмера, що стоїть у самому серці Ду Вельденвардена. Ти можеш спробувати опиратися, але моє закляття завжди тобі дошкулятиме, ніби сверблячка. І байдуже, скільки б ти з ним не боровся, ти все одно врешті-решт прийдеш до королівства ельфів.

— Тобі що, бракує сил мене вбити? — спитав у розпачі Слоун. — Ти просто нікчема, який боїться приставити меча до моєї горлянки. Невже ти змусиш мене, сліпого й безпомічного, блукати по цій дикій місцині, аж доки мене не роздеруть на шматки хижі звірі? — сказав м'ясник, плюнувши вбік Ерагона. — Ти жовторотий пуцьвірінок, болячка на тілі, байстрюк, шмаркач, товстопикий каменеїд, огидний мерзотник і пихата жаба, коротконогий, верескливий виродок жирної свині. Я б не віддав тобі жодної крихти, якби ти помирав з голоду, я б пожалів для тебе краплину води, якби ти горів, я б не вирив для тебе могили, якби ти помер. У тебе гній у кісточках, у тебе пліснява в мізках!

Ерагон був вражений Слоуновим красномовством, проте його захват зовсім не заважав юнакові задушити м'ясника або принаймні вилити на нього таку ж саму брудну лайку. Тим не менше, десь глибоко в душі Ерагон розумів, що хитрий стариган навмисне намагається його розлютити, аби він не стримався й завдав йому такого бажаного смертельного удару.

— Може, я й байстрюк, але не вбивця. — Слоун набрав повні груди повітря, але юнак урвав його, перш ніж він устиг бодай щось сказати. — Куди б ти не пішов, тобі не доведеться турбуватися про їжу, а дикі звірі ніколи не нападуть на тебе. Мої закляття захистять тебе від злих людей і зроблять так, аби тварини приносили їжу, щойно вона тобі знадобиться.

— Ти не зробиш цього, — прошепотів Слоун. Навіть у мерехтливому світлі зірок Ерагон побачив, як шкіра м'ясника стала блідою, ніби кістка. — Ти не зможеш. Ти не маєш права.

— Я Вершник дракона. І я маю стільки прав, скільки їх має король чи королева.

Сказавши це, юнак вирішив припинити порожні балачки й голосно вигукнув справжнє ім'я м'ясника. Обличчя Слоуна миттю спотворила гримаса жаху, він випростав руки й завив, ніби його смертельно поранили. Цей крик був пронизливий і самотній. Це був крик людини, котра змирилася зі своєю долею, від якої їй ніколи не втекти. А потім Слоун упав на землю й заплакав, ніби мала дитина.

Тим часом Ерагон ошелешено споглядав усе, що відбувалося з м'ясником. «Невже справжнє ім'я діє так на всіх? — думав він. — Невже зі мною станеться те саме, коли я про нього дізнаюся?»

Здолавши рештки свого жалю, юнак приступив до магічного закляття. Спочатку він повторив справжнє ім'я Слоуна, чітко й повільно вимовляючи кожен звук, а потім навчив м'ясника клятв прадавньої мови, які б не дозволили йому зустрітися з Катріною. Слоун намагався опиратися, він плакав і скреготав зубами, проте його шалений опір не мав жодних наслідків, бо Ерагон знов і знов вимовляв його справжнє ім'я, і м'ясникові доводилось миритися із цим. Завершивши з клятвами, юнак вигукнув п'ять заклять, що мали привести Слоуна до Елесмери, захистити його від усіх небезпек і змусити птахів, тварин і риб, які живуть у ріках та озерах, приносити йому їжу. Згідно із цим закляттям тварини мали використовувати енергію Слоуна, не завдаючи собі жодної шкоди.

Коли Ерагон промовив останнє закляття, було вже далеко за північ. Сп'янілий від утоми, він притулився до своєї палиці з глоду.

— Усе, — мовив Вершник і хотів було вже поринути в сон, проте Слоун глухо застогнав, наче намагався щось сказати. Спохмурнівши, Ерагон став перед ним на коліна й уважно зазирнув йому в обличчя — м'ясник розідрав нігтями щоки, й тепер вони були закривавлені, а з його лівої, менш скаліченої очниці, текли сльози. Відчуваючи гострий жаль і провину, юнак бачив перед собою чоловіка зі зламаним життям, чоловіка, в якого забрали все найдорожче, не залишивши навіть мрій, і саме він, Ерагон, був тим, хто зламав це людське життя. І хоча Вершник справедливо покарав м'ясника, у його серці залишилась якась неприємна огида. «Це треба було зробити, — подумав він, — але ніхто, ніхто не має робити те, що зробив я».

Одним словом, тепер м'ясник був зовсім іншою людиною. Він продовжував лежати на землі й марити: «Тільки шматок мотузки… Я не хотів… Ізміро… Ні, ні, будь ласка, ні…». Тоді Ерагон поклав йому на плече руку, й Слоун поволі прийшов до тями.

— Ерагоне, — прошепотів він. — Ерагоне… я сліпий, а ти посилаєш мене пішки через усю країну… пішки самого. Я клятвопорушник і я не можу більше із цим жити. Допоможи мені, хлопче, убий мене! Звільни мене від цього тягаря.

Та Ерагон лиш тицьнув йому в праву руку свою палицю з глоду й мовив:

— Візьми мою палицю, й нехай вона допоможе тобі у твоїй мандрівці.

— Убий мене!

— Ні.

Тієї ж миті навколишню темряву розітнув надломлений крик м'ясника, і він заборсався на землі, люто гамселячи її кулаками:

— Жорстокий, який же ти жорстокий! — застогнав він і, знесилівши, затих.

Ерагон миттю схилився над його вухом.

— Я не жорстокий, — швидко зашепотів він, — бо даю тобі надію. Коли ти дійдеш до Елесмери, ельфи подарують тобі житло й дозволять робити все, що ти захочеш, аж до кінця свого життя. Але щойно ти зайдеш до Ду Вельденвардена, то вже ніколи не вийдеш із нього… Послухай, Слоуне, коли я жив у ельфів, вони розповіли мені, що справжнє ім'я дуже часто змінюється з віком. Ти розумієш, що це означає? Це означає, що людина може створити себе заново.

Проте Слоун нічого йому не відповів.

Тоді Ерагон залишив палицю біля м'ясника, перейшов на інший кінець табору й простягся на землі. Очі юнака злипалися від утоми. Пробурмотівши закляття, що мало розбудити його перед світанком, він упав в обійми глибокого сну.

Коли до Ерагонових вух долинув якийсь звук, довкола була сіра холодна мряка. «Летта», — мовив спросонку юнак, і звук зник. За ніч його м'язи геть затерпли, тож він звівся на ноги й підняв руки над головою, щоб кров швидше рухалася жилами. Уся Ерагонова спина була вкрита синцями, тому він дуже сподівався на те, що йому ближчим часом не доведеться розмахувати своїм мечем. Опустивши руки, юнак зиркнув у той бік, де мав спати Слоун. Проте його вже не було.

Натомість Ерагон помітив сліди ніг та палиці й одразу ж усміхнувся. Сліди були заплутані й звивисті, але все ж таки прямували вбік великих ельфійських лісів.

«Я хочу, щоб йому пощастило, — подумав Ерагон і трохи здивувався своїй думці. — Я хочу, щоб йому пощастило, бо це означатиме, що в усіх нас є шанс виправити свої помилки. І якщо Слоун зможе з ними впоратися й визнає, що накоїв багато лиха, то зрозуміє, що його клятва не така вже й сувора». Щоправда, Ерагон не сказав Слоунові найголовнішого — якщо той покається й стане доброю людиною, то королева Ісланзаді накаже своїм чарівникам зцілити його зір. Однак цю винагороду потрібно було заслужити, не здогадуючись про її існування, інакше підступний стариган міг би легко надурити ельфів, і ті вилікували б його передчасно.

Подивившись іще якийсь час на сліди, Ерагон звів очі до обрію й мовив:

— Хай щастить.

Із цими словами, стомлений, проте задоволений, він повернувся в протилежний бік, і прудкі ноги понесли його в Сіру Пустку. Десь на південному заході була діамантова могила Брома, якому юнак уже давно хотів віддати шану. Але зараз з'являтися там було дуже небезпечно, бо Галбаторікс міг уже давно знайти це місце й вислати туди своїх воїнів.

— Я повернуся, — сказав Ерагон, — я обіцяю тобі, Броме, колись я неодмінно повернуся.

ВИПРОБУВАННЯ ДОВГИХ НОЖІВ

— Але ж ми твій народ!

Фадавар — високий чорноволосий смаглявий чолов'яга — говорив дуже повільно, недоладними фразами, які Насуада вже чула у Фартхен Дурі, будучи зовсім маленькою, коли до батька приїздили вивідачі його племені. Тоді вона сиділа й куняла на колінах в Аджихада, а чоловіки подовгу розмовляли й курили сушене зілля кардус.

Тепер же Насуада, поглядаючи на Фадавара, дуже хотіла вирости на шість дюймів, аби мати змогу дивитися воєначальнику та його чотирьом слугам прямісінько в очі, а не знизу вгору. Проте із цим довелося змиритися. Правду кажучи, дівчина почувалася трохи ніяково, адже її оточували чоловіки, які мали таку саму смагляву шкіру, як і вона. Насуада звикла, що всі здивовано розглядають її й загадково перешіптуються, тимчасом як у вивідачів колір її шкіри не викликав ані найменшого подиву.

Вона стояла посеред червоного намету перед різьбленим стільцем, одним із небагатьох стільців, що його вардени прихопили на війну. Зазвичай, умостившись саме на ньому, вона й проводила свої прийоми.

Сонце повільно спускалося до лінії горизонту, і його промені пронизували праву стінку намету, ніби вітраж, через що всі речі всередині набували таємничого рубінового кольору. Приблизно половину намету займав довгий, низький стіл, завалений усілякими картами й військовими документами. Навколо намету чатувало шестеро особистих охоронців Насуади — двоє людей, двоє гномів і двоє ургалів. Вони повсякчас тримали зброю оголеною, готові будь-якої миті кинутись у. бій, якщо буде бодай найменший натяк на те, що Насуаді загрожує небезпека. Джормандер, найстарший з усіх командирів, якому дівчина найдужче довіряла, змусив її ходити з охороною відтоді, як помер Аджихад, проте жодного разу охоронців не було аж шестеро. Однак уже наступного дня після битви на Палаючій рівнині Джормандер став дуже перейматися її безпекою й постійно повторював, що не може спокійно спати. Він був твердо переконаний, що після замаху на Насуаду в Абероні й після того, як Мертаг порішив короля Ротгара, Насуада неодмінно мусить мати при собі бодай невеличкий загін охоронців. Дівчина, звісно ж, була проти, але їй усе-таки довелося погодитись, оскільки в інакшому разі Джормандер узагалі погрожував відмовитися від своєї посади. Спочатку він вимагав, аби загін складався щонайменше з дванадцяти воїнів, тим часом як дівчина хотіла не більше чотирьох. Урешті-решт вони зійшлися на шістьох. Тож тепер Насуаду щодня супроводжувало шість найкращих воїнів. Брязкіт їхньої зброї весь час приголомшував дівчину, й вона стала боятися, аби всі, з ким вона зустрічається, раптом не подумали, що вона хоче їх залякати. Тим часом Джормандера дівчина стала називати старим упертим страхопудом. Той тільки посміхався й щоразу повторював, що ліпше бути старим упертим страхопудом, аніж дурним пташеням, що передчасно втратить життя.

Насуадині охоронці змінювалися кожні шість годин, отож усього їх було двадцять чотири. Окрім них, напоготові завжди було ще десять воїнів, які могли підмінити їх у разі хвороби, поранення або смерті. Сама ж Насуада наполягла, аби її охорону набирали з усіх трьох рас, що зголосилися вийти на смертний бій проти Галбаторікса. Таким чином вона хотіла зблизити народи й довести всім, що для неї важливі інтереси кожного з них, а не лише людей. Насуада радо б уключила до складу своїх охоронців і когось з ельфів, проте зараз єдиним ельфом, який воював разом із варденами, була Арія, а дванадцятеро чарівників, яких Ісланзаді послала захищати Ерагона, іще не прибули. На превеликий жаль Насуади, гноми й люди з числа її охорони дуже вороже ставились до ургалів, з якими їм доводилося служити пліч-о-пліч. Зрештою, вона здогадувалась, що саме так і буде, однак нічим не могла зарадити, адже ці раси воювали й ненавиділи одна одну багато століть, тож аби примирити їх, потрібно було щось куди більше, ніж просто війна проти спільного ворога. Одне-єдине, що тішило Насуаду, було те, що загін її охоронців нарік себе Нічними Яструбами. З одного боку, це був натяк на її смаглявий, майже чорний колір шкіри, а з іншого — ургали весь час називали її леді Нічні Кроки.

Дівчина ніколи б не зізналася Джормандерові, проте вона швидко звикла до відчуття цілковитої безпеки, бо кожен з її охоронців не лише вправно володів своєю зброєю — мечами, сокирами чи безліччю військових приладь ургалів — ай був досвідченим чарівником і заприсягнув їй на вірність прадавньою мовою. Відтоді, як Нічні Яструби стали охороняти Насуаду, вони ніколи не залишали її наодинці з кимось іншим — чи то була людина, чи гном, чи ельф, за винятком її служниці — Фари ки.

Проте сьогодні Насуада попрохала чекати Нічних Яструбів біля намету, оскільки переговори з Фадаваром обіцяли бути доволі напруженими й доблесні охоронці могли б їх припинити, переймаючись безпекою своєї пані. Тим не менше, залишившись без них, Насуада не була б геть беззахисною, оскільки вона приховала два кинджали — один у складках сукні, інший у корсеті, — а за ширмою, куди дівчина зазвичай прибирала свій стілець, причаїлася дівчинка-пророк Елва, яка будь-якої миті могла кинутись їй на допомогу.

Фадавар тим часом замислено постукав по землі чотирифутовим скіпетром. Різьблену палицю було виготовлено з чистого золота й оздоблено дивовижними прикрасами з коштовного каміння. На руках Фадавара були золоті браслети, груди прикрашала золота пластина, а на шиї висіли довгі товсті ланцюги. У мочках вух Фадавара красувалися різьблені диски з білого золота, голову увінчувала золота корона, така велетенська, що Насуаді аж дивно було, як його шия витримувала таку вагу і як такий архітектурний витвір, а інакше назвати його було важко, залишався на голові й не сповзав. Дівчині здавалося, що цю золоту споруду, заввишки у два з половиною фути, було б куди надійніше прикрутити чимось до голови.

Люди Фадавара були вбрані за тією ж самою модою, проте не так розкішно. Золоті прикраси, які вони носили, мали говорити не тільки про те, що вони багаті, а ще й про те, що вони мали поважний статус у племені й були вправними ремісниками. Адже всі чорношкірі мешканці Алагезії, байдуже — чи жили вони в містах, чи вели кочове життя, були неперевершеними майстрами ювелірної справи, а їхні витвори легко могли позмагатися із золотими коштовностями гномів.

У Насуади, ясна річ, теж були свої прикраси, але вона вирішила їх не вдягати, розуміючи, що їм годі буде зрівнятися із золотими брязкальцями Фадавара. Окрім того, дівчина вважала, що тут, на війні, коштовності були геть зайвими, оскільки серед варденів було дуже багато бідняків, і вони б, напевно, почувались ніяково, споглядаючи розкіш Насуади.

Фадавар, укотре стукнувши скіпетром по долівці, сказав:

— Кров — ось що найважливіше! І понад усе є обов'язки перед своєю родиною! І тільки потім ти маєш перейматися обов'язками перед племенем, воєначальниками й богами землі та неба. Щодо обов'язків перед королем і нацією, то на них узагалі слід зважати в останню чергу! Унулукуна вчив, щоб люди жили саме так! І саме так ми маємо жити, якщо хочемо бути щасливими! Згоден, ти дуже хоробра, але хіба ти наважишся плюнути під ноги старшій людині? Збагни, якщо ти не допоможеш своїй родині, то на кого врешті-решт зможеш покластися? Адже друзі з'являються й зникають, а родина — вона назавжди.

— Ти просиш мене, — мовила Насуада, — щоб я віддала твоїм людям керівні посади тільки через те, що ти двоюрідний брат моєї матері, й через те, що мій батько народився серед вас? Урешті-решт, я б радо зробила це, якби твої люди могли впоратися зі своїми обов'язками краще за варденів, проте нічого з того, що я від тебе почула, не дає мені жодних підстав у цьому пересвідчитись. І перш ніж ти знову почнеш вправлятися в красномовстві, затям — у нас є одна велика справа, а те, що ми з тобою однієї крові, для мене геть нічого не важить. Можливо, я б і погодилась, якби тоді, коли мій батько потрапив у біду під Фартхен Дуром, ти не прислав йому кілька маленьких загонів і не годував його порожніми обіцянками. Де ти був тоді? І чому прийшов до мене аж тепер, коли вся влада в моїх руках? Мої батьки померли, і тепер у мене немає родини. Ви для мене — мій народ, але не більше.

Вислухавши її, Фадавар примружив очі, задер носа й гордо мовив:

— Жіноча гордість — велика дурниця. Ти не витримаєш без нашої допомоги.

Він сказав це рідною мовою, тож Насуада теж була змушена перейти на неї. Це було щось жахливе, й за такий підступний крок дівчина, не задумуючись, убила б Фадавара, якби на те була її воля. Насуадина вимова й розгублені інтонації свідчили про те, що вона кепсько знала рідну мову й виросла не в їхньому племені, а отже — була чужинкою.

— Я завжди рада новим спільникам, — сказала вона, — проте не збираюсь виконувати ваших забаганок. Ваші племена сильні та розумні, й вони самі зможуть показати варденам усе, на що здатні Гадаю, що покладатись на мою милість для них буде просто принизливо. Тож скажіть мені, хто ви — голодні собаки, що скавулять і канючать під моїм столом, чи справжні чоловіки, які самі здатні себе прогодувати? Якщо на те ваша ласка я радо прийму вас до лав варденів, щоб ми спільними зусиллями якнайшвидше розбили Галбаторікса.

— Тьху! — вигукнув Фадавар. — Твоя пропозиція така ж підступна, як і ти сама. Ми не станемо вашими слугами, ми обрані! Ти ображаєш нас, дуже ображаєш! Твоя посмішка тепла й привітна, але в серці у тебе отрута скорпіона.

Насилу вгамувавши свій гнів, Насуада спробувала заспокоїти воєначальника:

— Я аж ніяк не збиралась вас ображати — я тільки сказала те, що хотіла сказати. І якщо ви спитаєте мене, чи люблю я мандрівні племена я відповім вам — ні, не люблю, проте й не відчуваю до них жодної ненависті. Що в цьому поганого?

— Це ще гірше, ніж просто погано! Це справжнє віроломство! Твій батько ніколи не відмовляв нам, бо ми були однієї крові, а ти чхати хотіла на те, що було в минулому, й виганяєш нас, ніби жебраків, із порожніми руками!

Зачувши це, Насуада збентежилась. «Виходить, Елва мала рацію — цього ніяк не уникнути, — подумала вона. — По її тілу пробігло легке, ледь помітне тремтіння. — І якщо це має статися, то навіщо мені зайві теревені».

— Ми звертались до вас із проханнями, — голосно мовила вона, — але ви не виконали їх навіть наполовину.

— Ні, ми все виконали!

— Брехня! І навіть якби ви говорили правду, то вардени зараз у надто хиткому становищі, щоб давати вам щось і не отримувати з того жодної користі. Ви просите мене про послугу, але що за це отримаємо ми? Ви допоможете варденам своїм золотом і коштовним камінням?

— Не зовсім, але…

— Ви дозволите нам скористатися послугами ваших майстрів безкоштовно?

— Напевно ні…

— То як же ти хочеш, щоб твої люди отримали керівні посади? Ви навіть не можете заплатити своїм воїнам, бо ваш народ уже б'ється на нашому боці — у лавах варденів і в лавах армії короля Орина. Воїне, бери те, що належить тобі по праву, і не канюч чогось більше.

— Ти брешеш, аби прибрати до рук усю владу! Адже я прошу те, що належить нам по праву! І саме тому я тут. Ти забагато говориш, але жодне з твоїх слів не має сенсу, бо ти зрадила нас своїми вчинками. — Він розвів руками, ніби говорив перед багатотисячним натовпом, і браслети на його зап'ястках дзвінко брязнули. — Ти визнаєш, що ми твій народ. Тоді ти ще й досі маєш дотримуватись наших традицій і вірити в наших богів!

«Ось воно що, — подумала Насуада. Вона не: могла збрехати й сказати, що вже не живе за старими законами. Адже якщо вона таке скаже, то вардени втратять племена Фадавара й решту кочівників разом з ними. А їхня допомога дуже їм потрібна. — Я маю втримати всі сили, які зараз зі мною, щоб зберегти бодай примарну надію перемогти Галбаторікса».

— Я дотримуюсь, — відповіла вона.

— Тоді я скажу, що ти геть безсила, аби очолювати варденів. І це моє право — я викликаю тебе на випробування довгих ножів. Якщо ти переможеш мене, ми визнаємо твою силу, а якщо програєш, то змушена будеш піти, і варденів очолю я.

Насуада помітила, як в очах Фадавара зблиснули радісні вогники. «Ось чого він хотів, — збагнула вона. — І він би кинув мені виклик навіть тоді, якби я пристала на його пропозицію».

Кілька секунд подумавши, дівчина відповіла:

— Може, я й помиляюся, але я гадала, що, за цією традицією, той, хто виграє, отримує над племенами супротивника таку саму владу, як і над своїми. Хіба не так?

Вона насилу стримала посмішку, коли побачила на обличчі Фадавара вкрай розгублений вираз, і сказала собі: «Ти навіть не чекав, що я можу про це знати?»

— Твоя правда, — озвався Фадавар.

— Гаразд! Я прийму твій виклик, але з однією умовою: у разі моєї перемоги твої корона й скіпетр мають стати моїми. Згода?

— Згода… — понуро кивнув Фадавар і так грюкнув скіпетром об землю, що той аж угруз у неї, а потім схопився за браслет на лівій руці й став його знімати.

— Зажди, — мовила Насуада. Потім вона підійшла до столу й, узявши в руки маленький мідний дзвоник, подзвонила спочатку двічі, а після невеличкої паузи ще чотири рази.

За мить до намету ввійшла Фарика. Вона здивовано зиркнула на гостей Насуади й, уклонившись, сказала:

— Я слухаю вас, моя пані.

— Можеш продовжувати, — кивнула Насуада до Фадавара, а потім звернулася до служниці: — Допоможи мені зняти сукню, бо я не хочу її зіпсувати.

Фарика геть збентежилась від такого прохання:

— Прямо тут, пані? Перед усіма цими чоловіками?

— Авжеж тут. І бажано хутчіше, бо в мене немає часу сперечатись із власною служницею. — Дівчина відповіла надто грубо, бо її серце шалено калатало, а шкіра стала такою чутливою, що м'яка підкладка вбрання здавалась їй грубшою за полотно. Тож повага й витримка були зараз не для неї. Зараз вона думала тільки про майбутній бій.

Доки Фарика розв'язувала й витягувала шнурівки її сукні, що йшли від самісіньких плечей аж до кінця спини, Насуада стояла непорушно. Потім служниця здійняла Насуадині руки вгору й витягла їх із рукавів, а легка сукня впала до ніг дівчини, і та залишилась у самій тільки білосніжній сорочці. Насилу вгамувавши тремтіння, Насуада спробувала не зважати на жадібні погляди чотирьох воїнів і переступила свою сукню, яку служниця миттю підхопила з брудної долівки.

Фадавар тим часом знімав із рук браслети, замерехтівши гаптованими рукавами своєї сорочки. Упоравшись із браслетами, він зняв з голови велетенську корону й передав її одному зі своїх людей.

У цей час знадвору долинули якісь голоси, а вже за мить до намету влетів хлопчик-посильний на ймення Джарша. Зробивши кілька кроків, він, уважно роздивляючись стелю, оголосив:

— Король Орин із Сурди, Джормандер від варденів, чаклунка Тріанна із Ду Врангр Гата та Наако й Рамусева з племені Інапашунна.

Клацнувши підборами, Джарша вилетів із намету, після чого досередини, на чолі з королем Орином, увійшли всі, кого він згадав.

— А, воєначальнику, — мовив король, побачивши Фадавара. — Це велика несподіванка для мене. Я довіряю тобі… — він затнувся, так і не договоривши, і витріщив очі на Насуаду. — Що таке, Насуадо, що все це означає?

— Я б теж хотів це знати, — буркнув басом Джормандер, схопившись за руків'я меча й роздратовано поглядаючи на чоловіків, що витріщались на оголену дівчину.

— Я покликала вас сюди, — мовила вона, — щоб ви стали свідками випробування довгих ножів між мною та Фадаваром, а також для того, аби потім ви всім розказали правду.

Наако й Рамусева, двоє сивоволосих чоловіків, схоже, були неабияк збентежені такою звісткою, бо підійшли один до одного й почали про щось шепотіти. Тріанна схрестила руки, блиснувши браслетом у вигляді змії, що звивалась довкола її тонкого зап'ястка, проте залишалась спокійною. І тільки Джормандер вилаявся й мовив:

— Ти що, з глузду з'їхала, моя пані? Адже це безумство! Ні, ти не можеш!

— Можу й буду!

— Моя пані, якщо ти це зробиш, то я…

— Я знаю, що ти неабияк хвилюєшся за мене, але це моє остаточне рішення. І я нікому не дозволю втручатися! — дівчина бачила, що Джормандер був готовий не послухатись наказу й кинутися її захищати, адже він був вірний їй як ніхто інший.

— Але ж, Насуадо, — мовив король Орин, — це випробування не зовсім те…

— Саме те!

— Тоді, чорт забирай, чому ти не облишиш цю дурну затію? Невже ти втратила глузд?

— Я вже дала слово Фадавару.

У наметі запанувала ще більша напруга. Адже те, що вона дала слово, означало, що вона не може порушити своєї обіцянки, не визнавши себе клятвопорушницею. А всі клятвопорушники були приречені на зневагу й прокльони з боку інших людей. Орин трохи помовчав, проте за мить спитав:

— Яка ціна? Я маю на увазі, якщо ти програєш…

— Якщо я програю, вардени більше не підкорятимуться мені, і їх очолить Фадавар.

Сказавши це, Насуада чекала шквалу обурення від усіх своїх друзів, однак у наметі запанувала мертва тиша, а розгніване обличчя короля Орина стало навіть більш спокійним.

— Ти наражаєш на небезпеку всі наші раси, і я цього не схвалюю, — мовив король, а потім звернувся до Фадавара: — Невже ти не можеш зробити хоч щось розумне й звільнити Насуаду від її обіцянки? Я гарантую тобі щедру винагороду, якщо ти відмовишся від цієї затії.

— Я й так багатий, — відповів Фадавар, — і мені не потрібне твоє олов'яне золото. Нічого, чуєш, нічого, окрім випробування довгих ножів, не може спростувати той наклеп, який Насуада звела на мене й на наші племена.

— Покляніться прямо зараз же, — попрохала Насуада.

Орин міцно вхопився за поли свого одягу й процідив крізь зуби:

— Так, я клянуся бути свідком.

Тієї ж миті чотири воїни Фадавара витягли зі своїх велетенських рукавів маленькі барабани з волохатої шкури козлів. Сівши навпочіпки й затиснувши барабани поміж колін, вони забили в них із такою силою, що їхніх рук майже не стало видно. Ця дика музика заглушила всі звуки навколо, а разом із ними й неспокійні думки, що вирували в голові Насуади. Її серце калатало так, ніби наслідувало скажений ритм дикого барабанного бою.

Тоді найстарший із воїнів Фадавара поліз за пазуху, дістав звідти два довгих, вигнутих ножі й підкинув їх під стелю намету. Насуада, немов заворожена, споглядала, як вони крутилися в повітрі, а коли один із ножів опинився недалечко від неї, різко випростила руку й відчула крижаний холод металу.

Фадавар також упіймав свого ножа й, ухопивши лівий рукав, задер його вище ліктя. Рука воєначальника була велика й м'язиста. І хоча Насуада вважала, що це навряд чи допоможе йому перемогти, вигляд його м'язів усе ж таки збив її з пантелику. Одне-єдине, що не давало дівчині цілком утратити контроль над собою, було пророцтво Елви — дівчинка сказала, що в цьому двобої Насуада обов'язково переможе. Тож вона подумки схопилася за ці слова, так, ніби не знала жодних інших. «Елва сказала, що я маю перемогти, отже я повинна перемогти Фадавара… — повторювала вона про себе. — Я повинна його перемогти!»

Оскільки виклик кинув Фадавар, то перший крок мав зробити саме він. Відтак воєначальник випростав праву руку вперед, тримаючи долоню догори. Потім, приклавши лезо ножа до долоні, він провів ним по ній, після чого пильно глянув на Насуаду.

Дівчина спокійно посміхнулась і так само приклала ножа до своєї долоні. Метал був холодний, наче крига. Суть випробування полягала в тому, що найсильніший мав витримати якнайбільшу кількість порізів, а правила випробування засновувалися на давньому віруванні, згідно з яким, той, хто зможе витримати сильніший біль, буде здатен на все задля свого народу. Бо як інакше можна було завоювати довіру сили-силенної люду? І хоча ритуал випробування довгими ножами більше важив для чорношкірих, Насуада все ж таки сподівалася, що після перемоги над Фадаваром її ще дужче шануватимуть як вардени, так і люди короля Орина.

Дівчина помолилася богині Гокукарі й повільно провела лезом ножа по руці. Гостра сталь легко ковзнула по її шкірі, хоч Насуада й намагалася зробити поріз не надто глибоким. Відчувши раптовий спалах болю, вона була дуже близькою до того, аби відкинути зброю й притиснути скалічену руку до себе, проте залізна воля дівчини дозволила їй залишатись непохитною.

Насуада намагалася не напружуватись, адже тоді біль би став іще нестерпніший. А коли ніж повільно розтинав Насуаді долоню, з її обличчя не сходила посмішка. За кілька секунд усе скінчилося, але цих кількох секунд було досить для того, щоб сто разів відмовитись від випробування. Проте Насуада була не така. Опустивши ніж, дівчина помітила, що люди Фадавара ще й досі б'ють у барабани, але вона не чула нічого, крім биття свого власного серця.

Тоді Фадавар зробив іще один поріз. Коли він розтинав свою шкіру, вени на його шиї випнулись так, що здавалося, ось-ось мали луснути від надміру крові.

Після Фадавара знову настала черга Насуади, проте знання того, що на неї чекає, зробило її страх іще сильнішим. Інстинкт самозбереження, сила, яка стільки разів ставала їй у пригоді, вимагав припинити це криваве божевілля, але дівчина намагалась його не слухати й думала тільки про дві речі, яким присвятила все своє життя: як їй захистити варденів і як поставити на коліна Галбаторікса.

Перед її внутрішнім зором промайнули Джормандер, Ерагон, народ Вардена, і вона ледь чутно прошепотіла: «Задля них! Я роблю це задля них. Я народилась, щоб служити, і саме це і є моя служба».

І вона зробила ще один поріз.

За мить Фадавар утретє скалічив власну руку, однак Насуада навіть не думала поступатися.

Далі вони порізали свої руки вчетверте…

І вп'яте…

Після цього Насуаду огорнула цілковита байдужість, вона була страшенно стомлена й відчувала неймовірний холод. Якоїсь миті їй почало здаватися, що переможе не той, хто витримає більше болю, а той, хто не знепритомніє від утрати крові. Цівочки крові, які стікали по Насуадиному зап'ястку, а потім по пальцях, утворили чималу калюжку біля її ніг. Схожа, а може, ще й більша калюжка багряніла довкола черевиків Фадавара.

Смуги глибоких порізів на руці воєначальника нагадали Насуаді кістяк риби, й ця несподівана думка здалася дівчині настільки смішною, що їй довелось прикусити язика, щоб не захихотіти.

Скажено завиваючи, Фадавар порізав собі руку вшосте.

— Спробуй, зроби так само, відьмо! — гаркнув він на неї, заглушаючи гуркіт барабанів і падаючи на одне коліно.

І вона зробила.

Тремтячи всім тілом, Фадавар переклав ножа з правої руки в ліву, бо правила вимагали, щоб на одній руці було не більше шести порізів, інакше можна було скалічити вени й сухожилля, розташовані близько до зап'ястка. Коли Насуада повторила його рух, король Орин не витримав, став між ними й закричав:

— Припиніть! Я не дозволю, щоб усе це продовжувалось! Ви вб'єте себе!

Однак йому тут-таки довелося відскочити, бо Насуада блискавично махнула ножем і прошипіла крізь стиснуті зуби:

— Не лізь…

А Фадавар уже взявся за свою правицю, випустивши з неї цілу річку крові. «Він стиснув кулак», — збагнула дівчина й стала молитися, щоб ця помилка стала для нього фатальною й зламала його дух.

Коли ніж торкнувся Насуадиної правої руки, вона не стрималась і зашипіла від болю. Лезо ножа пекло ніби розпечене, а коли воно було якраз посередині долоні, її ліва рука несподівано здригнулась, і ніж залишив на її шкірі довгий, кривий слід, удвічі глибший за всі попередні. На мить дівчині перехопило подих. «Я більше не можу, — подумала вона. — Я більше не можу… Я не можу! Це надто важке випробування для мене. Ліпше б я померла…

Нехай усе це скінчиться!» Але цей напад душевної слабкості несподівано заспокоїв її, вона відчула полегшення, а також упевненість у тому, що тепер уже нізащо не відступить.

Коли Фадавар увосьме приклав ніж до руки, його блідий метал застиг за чверть дюйма від чорної шкіри. Піт заливав воєначальникові очі, а його рани стікали рубіновими сльозами. Здавалося, відвага ось-ось покине його, проте він загарчав і різким рухом лишив на правій руці другий поріз.

Сили Насуади теж майже вичерпувались, але вагання супротивника миттю змусило її оговтатись, і біль став нагадувати їй відчуття насолоди. Дівчина лишила на руці другий поріз і відразу ж замахнулася ножем іще раз.

— Витримай це, — прошепотіла вона сама до себе.

Думка про те, що йому доведеться зробити аж два порізи за один раз, щоб наздогнати Насуаду, а другий, щоб перемогти її, схоже, неабияк вжахнула Фадавара. Він заплющив очі, облизав губи й міцніше стис руків'я ножа, перш ніж завдати подвійного удару.

Потому він знову облизав губи, проте його ліву руку несподівано зсудомило, і ніж випав зі скарлючених пальців, глибоко встромившись у землю.

Зробивши надлюдське зусилля, воєначальник підняв зброю. Його груди здіймалися під сорочкою із шаленою швидкістю. Він укотре торкнувся лезом руки, зробив маленьку подряпинку, але тут-таки затремтів усім тілом, випустив ножа й, притуливши скалічені руки до живота, мовив:

— Я здаюсь.

Барабанний бій стих.

Запанувала тиша, але за мить намет сповнився вигуками Орина, Джормандера й усіх, хто в ньому був.

Ні на кого не звертаючи уваги, Насуада насилу допленталась до свого стільця й упала на нього, намагаючись звільнити свої ноги від ваги тіла, перш ніж вони підкосяться під нею. Дівчина старалася не втратити свідомість, оскільки знепритомніти перед людьми зі свого племені зараз їй аж ніяк не хотілось. Вона відчула, як хтось обережно торкнув її за плече. То була Фарика з купою бинтів у руках.

— Моя пані, ви дозволите мені полікувати вас? — спитала служниця, і на її обличчі водночас відбились неспокій і вагання, ніби вона не знала, як Насуада зреагує.

Знесилена Насуада лиш ствердно кивнула. А коли Фарика стала бинтувати її руки, до них підійшли Наако та Рамусева. Шанобливо вклонившись, вони сказали:

— Ніхто й ніколи не витримував стількох порізів під час випробування довгими ножами. І ви, і Фадавар довели, що маєте сталеві характери, однак безсумнівним переможцем є ви. Ми розкажемо своїм людям про ваш учинок, і вони присягнуть вам на вірність.

— Дякую вам, — спромоглася на відповідь Насуада й одразу ж заплющила очі, бо біль у руці ставав дедалі сильнішим.

— Моя пані…

Довкола Насуади залунало безліч звуків, але вона не хотіла в них розбиратись і вирішила поринути в себе, туди, де біль був не такий нестерпний і відчутний. За мить дівчина розчинилася в безкінечному чорному просторі, помережаному кольоровими плямами, що весь час змінювали свою форму.

До реального світу Насуаду повернув голос Тріанни.

— Служнице, облиш своє ганчір'я, щоб я могла полікувати твою пані, — почула Насуада й, повільно розплющивши очі, побачила Джормандера, короля Орина й Тріанну, які стояли довкола неї. Фадавар та його люди вже пішли з намету.

— Ні, — прошепотіла Насуада.

Усі з подивом глянули на неї, а потім Джормандер сказав:

— Насуадо, твої думки затьмарені. Випробування скінчилося, і тобі зовсім не обов'язково терпіти біль. У будь-якому разі, ми маємо зупинити твою кровотечу.

— Фарика дасть лад моїм порізам, а пізніше я покличу лікаря, щоб він мені їх зашив, і зроблю припарку, щоб зменшити набряки, ото й усе.

— Але навіщо?

— Випробування довгими ножами вимагає, щоб супротивники дозволили своїм ранам загоїтись природним шляхом. Інакше ми б не відчули біль повною мірою. І якщо я порушу це давнє правило, то Фадавара оголосять переможцем.

— Тоді дозволь мені бодай трішки полегшити твої страждання, — попрохала Тріанна. — Я знаю кілька заклять, що можуть зняти будь-який біль. І якби ти порадилася зі мною напередодні, я б зробила так, що ти могла б відрізати собі руку, нічого при тому не відчувши.

Насуада захихотіла, але її голова тут-таки знесилено схилилась набік від запаморочення, та за мить дівчина опам'яталася й сказала:

— Моя відповідь завжди буде однаковою: шахрайство — це огидно. Я мала виграти випробування без нього, щоб ніхто не зміг заперечити моєї перемоги.

Тоді король Орин дуже обережно поцікавився:

— Ну а що б було, якби ти програла?

— Я не могла програти. Я б ніколи не дозволила Фадавару керувати варденами, навіть якби це означало, що я помру.

Орин трохи помовчав, поглядаючи на дівчину спідлоба, а потім сказав:

— Я вірю тобі. Але чи варта вірність племен аж такої великої жертви? Насуадо, ти не звичайна людина, і ми, у разі чого, не зможемо так просто знайти тобі заміну.

— Вірність племен? Ні… Мій учинок справить враження не тільки на племена, і ти це знаєш. Це надихне всіх варденів, а що може бути більш важливим?

— Ти ще скажи, що вардени перемогли б Галбаторікса, якби ти сьогодні померла… Померши сьогодні, ти б просто змарнувала своє світле життя, залишивши після себе хаос і безлад.

Правду кажучи, Насуада пила і вино, і медовуху, й інші міцні напої, проте щоразу вона намагалася бути обачною зі своїми словами й учинками, інакше б хтось інший міг уважати себе вищим за неї. Однак зараз дівчина сп'яніла від болю, тож стримувати себе було куди важче. Пізніше дівчина зрозуміла, що змогла б відповісти Оринові ввічливіше навіть після трьох кухлів гномівської чорничної медовухи з медом. Але зараз вона не втрималась:

— Ти хвилюєшся, ніби якийсь стариган, Орине! Я мала це зробити і я це зробила. І говорити про мій учинок зараз немає жодного сенсу… Ніде правди діти, я дуже ризикувала. Але ми ніколи не переможемо Галбаторікса, якщо не будемо танцювати на краю крутої скелі. Орине, ти король і мусиш розуміти, що небезпека — то ніби капелюх, який людина вдягає тоді, коли вона наважується вершити долі інших людей.

— Я добре це розумію, — відповів Орин. — Я й моя родина захищали Сурду від Імперії кожен день свого життя, доки вардени ховались у Фартхен Дурі, сподіваючись на щедрість Ротгара. — Із цими словами він круто повернувся, так, що поли його накидки здійнялися в повітря, і вийшов з намету.

— Це дуже необачний вчинок, моя пані, — зітхнув Джормандер.

Цієї миті Фарика смикнула Насуаду за пов'язку, від чого дівчина аж здригнулася, а потім прошепотіла:

— Знаю. Завтра я виправлю свою помилку.

КРИЛАТІ НОВИНИ

Після цих слів Насуада поринула в забуття, вивести з якого її вдалося лише Джормандеру. Він торсав її за плече й щось голосно говорив, однак дівчині знадобилося аж кілька хвилин для того, щоб зрозуміти, що саме він каже:

— …дивись на мене, чорт забирай! Ось так! І не здумай засинати, бо більше ніколи не прокинешся.

— Можеш мене відпустити, Джормандере, — сказала Насуада й вичавила жалюгідну посмішку. — Зі мною вже все гаразд.

— А мій дядько Ундсет був ельфом!

— Хіба?

— Ха! Ти така сама, як і твій батько, ніколи не зважаєш на небезпеки! Але знаєш, різні там племена можуть гнити у своїх кривавих звичаях, скільки їм заманеться, однак ти маєш негайно пустити до себе цілителя! Адже в такому стані ти не можеш тверезо мислити!

— Саме тому я й чекала, доки настане вечір. Бачиш, сонце вже майже сіло, і сьогодні я можу спокійно відпочити, а завтра зроблю всі справи, які вимагатимуть моєї уваги.

Фарика обережно схилилась над Насуадою з другого боку:

— Ой, пані, як же ви нас тоді налякали!

— І, правду кажучи, ще й досі продовжуєш лякати, — буркнув Джормандер.

— Мені вже справді ліпше, — Насуада рвучко звелась на стільці, незважаючи на те, що її руки пронизав пекучий біль. — Ви обоє можете бути вільні, зі мною нічого не станеться. Джормандере, пошли звістку Фадавару, що він може залишатись ватажком свого племені, якщо присягне мені на вірність як своєму воєначальникові. Фарико, прошу тебе, коли будеш повертатися, перекажи, будь ласка, знахарці Анжелі, що я на неї чекатиму. Вона люб'язно згодилась зробити мені кілька цілющих припарок.

— Я не залишу тебе саму в такому стані, — заявив Джормандер.

Фарика й собі заперечно кивнула:

— Вибачайте, моя пані, але я цілком із ним згодна. Це дуже небезпечно.

Тоді Насуада зиркнула на вхід до намету, аби переконатися, що ніхто з Нічних Яструбів не стоїть надто близько, щоб почути їхню розмову, а потім прошепотіла:

— Я не буду сама.

Джормандер здивовано звів брови, а на обличчі Фарики промайнуло занепокоєння.

— Я ніколи не буваю сама. Невже це так важко зрозуміти?

— Ти маєш іще когось, хто про тебе піклується, моя пані? — поцікавився Джормандер.

— Так, маю.

Джормандер і Фарика виглядали вкрай стурбованими.

— Насуадо, — мовив Джормандер, — твоя безпека — це моє життя, і я маю знати, хто ще тебе охороняє і з ким ти бачишся.

— Ні, — м'яко відповіла вона, однак, побачивши ображені й водночас обурені очі Джормандера, відразу ж додала: — Не думай, що я сумніваюсь у твоїй вірності, але це має бути моєю таємницею. Заради спокою власного серця я мушу мати кинджал, який ніхто більше не зможе бачити: зброю, заховану в рукаві, якщо вам так завгодно. Можете вважати це моєю примхою, проте в жодному разі не думайте, що я вами незадоволена.

— Моя пані, — Джормандер уклонився, чи не вперше дотримавшись формальностей, на яку він майже ніколи не зважав.

Насуада звела руку, дозволяючи їм піти, і Джормандер та Фарика вийшли з її червоного намету.

Єдиним звуком, який долинав до слуху Насуади наступні кілька хвилин, було хриплувате каркання ворон, що кружляли над табором варденів. Потім позаду неї почувся легкий шурхіт, що нагадував дріботіння лапок мишки, яка поспішала кудись у пошуках їжі. Розвернувшись, дівчина побачила, як зі своєї схованки обережно вислизнула Елва.

Дівчинка й надалі продовжувала рости з неприродною для дитини швидкістю. Коли Насуада побачила її вперше, а це було зовсім недавно, Елва виглядала на три або чотири роки, проте зараз вона нагадувала шестирічну дитину. Елва була вдягнена в простеньку сукенку чорного кольору з кількома пурпуровими смужками навколо шиї та плечей. Її довге й рівне волосся стало ще чорнішим, спадаючи з голівки на маленьку спинку, наче нічна пітьма. Личко дівчинки було біле, ніби кістка, бо вона рідко коли виходила на вулицю. Над її бровою, як і раніше, виблискувала срібна мітка дракона, а фіолетові оченята були сповнені відчаю й болю — такою була ціна Ерагонового благословення, що насправді виявилось прокляттям, оскільки змушувало дівчинку відчувати увесь людський біль, а також намагатися йому зарадити. Нещодавня битва ледь не вбила Елву, незважаючи навіть на те, що один із чаклунів Ду Врангр Гата, намагаючись її захистити, змусив дівчинку поринути в чарівний сон, і вона прокинулась тільки наприкінці битви. Маленька Елва почала розмовляти й цікавитися всім, що її оточувало, зовсім недавно.

— Тобі було боляче? — спитала в дівчинки Насуада.

Елва здригнулася й, провівши зворотним боком долоньки по своєму рожевому ротику, відповіла:

— Я вже звикла до болю, хоч це не так уже й легко… Знаєш, мене важко вразити, Насуадо, але ти справді дуже сильна жінка, бо витримала стільки порізів.

Попри те що Насуада не раз чула Елвин голос, він усе одно майже завжди змушував її тремтіти, бо аж ніяк не підходив дитині — то був сумний, хриплуватий голос дорослої людини, яка багато чого перетерпіла в житті. Проте, відповідаючи, Елві, Насуада намагалася на це не зважати:

— Але ти значно сильніша за мене, адже мені не довелося страждати, відчуваючи біль Фадавара. Дякую, що залишилась зі мною. Я знаю, чого це тобі коштувало, й дуже тобі вдячна.

— Вдячна? Ха! Для мене це порожнє слово, леді Нічні Кроки, — відповіла Елва, скрививши свої маленькі губки в посмішці. — От якби ти дала мені щось попоїсти. Я просто вмираю від голоду.

— Фарика залишила хліба й вина он за тими сувоями, — сказала Насуада, після чого дівчинка миттю кинулася туди й стала жадібно набивати рота хлібом. — Щойно Ерагон повернеться, тобі більше не доведеться страждати, він зніме з тебе закляття, — додала Насуада, поглядаючи на Елву.

— Може, й так, — озвалася дівчинка, проковтнувши майже половину хлібини. Якусь мить помовчавши, вона знову сказала: — Я збрехала тобі про випробування довгими ножами.

— Як?

— Я бачила, що ти програєш…

— Що?

— І якби я тобі не допомогла, ти б занепала духом іще на сьомому порізі, і зараз на твоєму місці сидів би Фадавар. Я шепотіла тобі «Витримай!», і ти наказувала собі, повторюючи це слово за мною.

Насуаду аж холодом пройняло від її слів. Якщо Елва казала правду, то це означало, що тепер вона в ще більшому боргу перед нею. Але як би там не було, Насуаді страшенно не подобалось, коли нею хтось командував, навіть якщо це й пішло їй на користь, тож вона сказала:

— Схоже, я знову маю тобі дякувати.

Елва хриплувато, зовсім не по-дитячому, захихотіла й відповіла:

— Бачу, ти не любиш дякувати, але це дрібниці. Можеш не перейматися, адже я ніколи не ображусь на тебе. Ми просто даємо одна одній користь, от і все.

Елвина відповідь збентежила Насуаду, але вже наступної миті вона з полегшенням зітхнула, почувши, як один із гномів, що охороняв її намет, вдарив сокирою об щит й оголосив:

— Знахарка Анжела просить, щоб ви її прийняли, леді Нічні Кроки!

— Нехай заходить, — озвалась Насуада, підвищивши голос.

Анжела, обвішана торбами та кошиками, тут-таки влетіла до намету. Кучеряве волосся знахарки, як завжди, нагадувало грозову хмару, а біля її ніг крутився кіт-перевертень Солембум. Помітивши Елву, він одразу ж задріботів до неї, вигнув спину й став лащитись об її ноги.

Знахарка тим часом поставила торби та кошики на землю й, розправивши плечі, трохи стривоженим голосом мовила:

— Тобі не здається, що останнім часом я тільки те й роблю, що панькаюся з тобою та Ерагоном? І все тому, що ви чомусь ще й досі не збагнули, що варто уникати всіляких небезпек, а тим паче, не пробувати порізати себе на дрібні шматочки. — Потім знахарка швидко підскочила до Насуади, розмотала один із бинтів на її правій руці й, невдоволено цмокнувши губами, продовжила: — Зазвичай цілитель питає у хворого, як той почувається, а пацієнт має прошипіти крізь стиснуті зуби: «О, вже краще»… На що цілитель відповідає: «Це добре, дуже добре. Більше посміхайтеся, і тоді ви швидше одужаєте!»

— Краще скажи мені, чи я взагалі одужаю? — поцікавилась Насуада.

— Ти б одужала дуже швидко, якби я могла скористатися магією, щоб загоїти твої рани. Але оскільки я не можу цього зробити, то зараз мені важко сказати щось напевне. Тобі доведеться якийсь час потерпіти, і було б дуже добре, якби в жодну з твоїх ран не потрапила інфекція. — На мить знахарка відірвалась від роботи, пильно глянула Насуаді в очі й спитала: — Ти хоч розумієш, що в тебе залишаться шрами?

— Залишаться, то й залишаться.

— А й справді, нехай собі залишаються, — спробувала покепкувати з неї Анжела, проте Насуада глухо застогнала й аж зіщулилась, коли та почала зашивати першу з її ран.

Упоравшись, знахарка змастила всі рани товстим шаром мазі, виготовленої з трав. Краєм ока вона спостерігала за тим, як Солембум стрибнув на стіл і всівся поруч із Елвою, а потім, сподіваючись, що ніхто того не помітить, потягнувся своєю великою волохатою лапою до тарілки Елви й швиденько поцупив звідти окрайчик хліба. За мить від нього вже не лишилось жодної крихти. Ласо облизуючись, Солембум насторожено водив китичками вух, дослухаючись до брязкоту обладунків Нічних Яструбів, які походжали довкола намету.

— Барзул, — буркнула Анжела. — Тільки чоловікам могло спасти на думку різати себе, щоб визначити, хто з них найголовніший. Йолопи!

Насуада, незважаючи на нестерпний біль, усе ж таки посміхнулась.

— Що правда, то правда! — мовила вона.

Щойно Анжела закінчила накладати останню пов'язку на зап'ясток Насуади, як гном, що стояв на вході до намету, голосно вигукнув: «Стій!» Потім пролунав брязкіт металу, й Насуада зрозуміла, що її вірні охоронці схрестили мечі, заступивши дорогу невідомому прибульцю до її намету.

Не гаючи ані хвильки на роздуми, дівчина миттю вийняла з піхов, вшитих у свій корсет, чотиридюймового ножа. Тримати його металеве руків'я було дуже важко, адже пальці Насуади стали зовсім неслухняні. Здавалось, що руки не відчувають нічого, окрім гострих пекучих смуг, що врізались у її шкіру.

Анжела й собі невідомо звідки вихопила кинджал і заступила собою Насуаду, прошепотівши якийсь рядок прадавньою мовою. Солембум тим часом зашипів і стрибнув до своєї хазяйки — його шерсть настовбурчилась, через що гігантський кіт здавався ще більшим, аніж був насправді.

І тільки Елва продовжувала безтурботно жувати собі хліб. Здавалося, що до цього переполоху їй не було жодного діла. Вона відламувала невеличкий шматочок, уважно його вивчала, тримаючи двома пальцями, ніби якусь небачену досі комаху, потім умочала хліб у кубок з вином і починала швиденько його їсти.

— Моя пані, — долинув знадвору чоловічий голос. — 3 північного сходу наближаються Ерагон і Сапфіра!

Почувши добру звістку, Насуада сховала ножа, підвелась із силою зі стільця й сказала Анжелі:

— Допоможи-но мені вдягнутись.

Знахарка тут-таки схопила Насуадину сукню, швиденько натягла її дівчині на ноги, а потім дуже обережно просунула її руки в рукави. Переконавшись, що все гаразд, Анжела й Елва хутко затягли шнурівки на її спині, й незабаром Насуада була готова до прийому.

Зиркнувши на свої руки, дівчина побачила, що її забинтовані рани прикриті рукавами сукні.

— Я маю ховати чи показувати свої рани? — поцікавилась вона.

— Та як тобі сказати, — відповіла Анжела. — З одного боку, твій народ та інші раси ще дужче стануть тебе поважати, а з другого — твої вороги, побачивши їх, знатимуть, що ти слабка й вразлива… Одним словом, це риторичне питання… Це нагадує мені ситуацію з чоловіком, який утратив великого пальця… Хтось може сказати про нього — «Він каліка», а хтось — «Він славний воїн, бо втратив тільки палець, тимчасом як міг утратити цілу руку!»

— Твої порівняння якісь дуже дивні.

— Дякую.

— Випробування довгими ножами — це змагання сили, — раптом озвалась Елва. — І вардени, і сурданці добре це знають. Ти пишаєшся своєю силою, Насуадо?

— Відріжте рукава, — тут-таки наказала Насуада, проте, побачивши, що Анжела й Елва вагаються, додала: — Швидше! Від самісіньких ліктів. І не хвилюйтесь, сукню мені перешиють.

Кількома вправними рухами Анжела миттю відчикрижила рукава й кинула їх на стіл.

— Елво, — мовила Насуада, гордо підвівши голову, — коли відчуватимеш, що я можу знепритомніти, будь ласка, скажи Анжелі, щоб вона мене підхопила. То що, почнімо? — І з цими словами вони всі залишили намет. Насуада крокувала попереду, за нею йшли Елва й Анжела, а Солембум ступав своїми м'якими лапами трохи віддалік.

Охоронець-гном віддав наказ, і шестеро Нічних Яструбів оточили Насуаду та її почет: гноми й люди розташувались попереду й позаду, а велетенські ургали, у вісім футів заввишки, прикривали їх із боків. Сонце повільно наближалося до обрію, й небеса огортали своїми золотаво-пурпуровими крилами верхівки наметів табору варденів. На землю почали спускатися перші сутінки, і вартові запалили багаття та факели, що вихоплювали їхні суворі, зосереджені лиця з обіймів пітьми. На півдні в небо здіймалися хмари чорного диму, затуляючи горизонт і Палаючу рівнину, що залишилась на відстані півтори ліги позаду. На заході бовваніла лінія буків та осик, окреслюючи русло річки Джиєт, на якій стояв човен «Драконове крило», що його викрали карвахольські селяни на чолі з Джоудом та Рораном. Проте очі Насуади були спрямовані на північ, туди, де на обрії з'явились примарні обриси Сапфіри, яка вже починала знижуватись. Останні промені сонця вигравали на її лусці, огортаючи дракона блакитним ореолом, через що той нагадував безліч зірок, які падали з небес.

Картина, що постала перед Насуадою, була така чудова, що дівчина застигла на місці, мов зачарована, і дякувала долі за те, що їй пощастило побачити таку красу. «Вони в безпеці!» — подумала Насуада й полегшено зітхнула.

Воїн, який приніс звістку про прибуття Сапфіри, — худорлявий чоловік із густою неохайною бородою — вклонився й шанобливо мовив:

— Моя пані, тепер ви бачите, що я казав вам щиру правду.

— Авжеж! Напевно, у тебе дуже гострий зір, якщо ти помітив Сапфіру раніше за всіх. Як тебе звати?

— Глетчер, син Хардена, моя пані.

— Дякую тобі, Глетчере. Ти можеш повертатися на свій пост.

Ще раз шанобливо вклонившись, чоловік поспішив на край табору.

Не зводячи очей із Сапфіри, Насуада попрямувала між наметами до великої галявини, яку залишили для того, щоб Сапфіра могла злітати й приземлятися. Охорона й почет крокували поряд із нею, але Насуада майже не звертала на них уваги, так їй кортіло побачити Ерагона й Сапфіру. Усі попередні дні дівчина дуже хвилювалася за них — і як ватажок варденів, і як їхній друг.

Сапфіра летіла швидко, ніби яструб, проте її ще й досі відділяли від табору кілька миль. Тим часом довкола галявини зібралася ціла юрба воїнів: люди, гноми й навіть сірошкірі ургали, що приєдналися до повстанської армії на чолі з Нар Гарцхвогом, який височів над людьми, котрі його оточили. Неподалік стояв і король Орин, а поруч із ним його почет: Нархейм — гном-посланець, який посів місце Орика, коли той поїхав до Фартхен Дура, Джормандер, решта членів ради старійшин та Арія.

Побачивши Насуаду, струнка ельфійка стала пробиратися до неї крізь юрбу, і навіть тоді, коли над воїнами залопотіли Сапфірині крила, вони не дивились на небо, бо їхні погляди були прикуті до Арії, яка виглядала просто вражаюче. Вона була вбрана у все чорне, а її ноги облягали високі боти. Ніби в справжнього чоловіка, на стегні ельфійки висів меч, а на спині — лук і сагайдак. Обличчя Арії було кутастим, ніби в кішки, а рухалась вона так граційно, що в її ході можна було помітити як надзвичайну силу, так і вміння вправно володіти своєю зброєю.

Насуаді завжди здавалося, що Арія трішки грубувата як для дівчини, проте вона була переконана в тому, що навіть якби Арію вбрали в якесь мішкувате дрантя, то вона все одно виглядала б куди більш владно й привабливіше, ніж багато хто з підлеглої їй знаті.

Спинившись перед Насуадою, Арія кивнула на її рани й з легкою посмішкою сказала:

— Як говорив поет Еарне: «Стати на шлях болю заради народу країни, яку ти любиш, — це найкращий учинок, що його можна колись здійснити». Я знала всіх ватажків варденів. Вони були мужніми чоловіками й жінками, та ніхто з них не міг зрівнятись із Аджихадом. Але ти перевершила навіть його.

— Твоя думка є великою честю для мене, Аріє, однак я боюся, що коли моя зірка й справді палає аж так яскраво, то вона може затьмарити зірку мого славного батька.

— Вчинки дітей — це перевірка того виховання, яке вони отримали від своїх батьків. Палай, наче сонце, Насуадо, бо чим яскравіше ти палатимеш, тим більше буде людей, які поважатимуть Аджихада за те, що він виховав тебе як справжнього воїна, і тепер ти вправно керуєш цілим військом у такому юному віці.

Насуада вдячно схилила голову, бо слова Арії припали їй до серця, а потім посміхнулась і мовила:

— Юний вік? За нашими мірками — я вже зовсім доросла жінка.

Арія здивовано глянула на неї своїми зеленими очима.

— Твоя правда. Але якщо зважати не на роки, а на мудрість, то для моїх побратимів жоден із людей, окрім Галбаторікса, не є мудрим.

— А як же я? — обурилась Анжела.

— Заспокойся, — мовила Насуада, — ти не можеш бути значно старшою за мене.

— Отакої! Ти плутаєш зовнішній вигляд із віком, а мала б куди більше розумітися на цьому, зважаючи на те, скільки часу ти спілкувалася з Арією.

Але перш ніж Насуада встигла спитати, скільки ж усе-таки років Анжелі, вона відчула, як хтось добряче смикнув її позаду за сукню. Озирнувшись, дівчина побачила стурбовану Елву, яка поманила її до себе своєю маленькою долонькою. Насуада миттю схилилась вухом до Елвиних вуст, і дівчинка прошепотіла:

— А Ерагона чомусь нема на Сапфірі!

У Насуади аж у грудях похололо. Уривчасто дихаючи, вона глянула вгору: Сапфіра кружляла прямісінько над табором на висоті близько тисячі футів, а її велетенські крила, схожі на крила кажана, здавалися чорними на тлі темного неба. Дівчина дуже добре бачила черево дракона, його білі кігті, але того, хто сидів у нього на спині, наразі було неможливо розгледіти.

— Звідки ти знаєш? — спитала вона майже пошепки.

— Я не відчуваю ані його болю, ані його страху. Там угорі Роран із якоюсь жінкою, швидше за все, з Катріною, і більше нема нікого.

Випроставшись на повен зріст, Насуада плеснула в долоні й голосно гукнула:

— Джормандере!

Той був майже за дюжину ярдів від дівчини, проте миттю кинувся до неї, розштовхуючи всіх, хто траплявся йому на шляху.

— Так, моя пані!

— Будь ласка, подбай про те, щоб усі пішли звідси ще до того, як Сапфіра сяде на землю.

— А Орин, Нархейм і Гарцхвог теж?

— Ні, — скривилась на мить дівчина, — але більше тут нікого не має бути. Мерщій!

Джормандер, не гаючи жодної хвилини, тут-таки заходився виконувати її прохання, а Арія й Анжела підійшли до Насуади. Вони були так само стурбовані, як і вона.

— Сапфіра не була б такою спокійною, — сказала Арія, — якби з Ерагоном щось сталося.

— Але де ж він тоді? — спитала Насуада. — І в яку халепу надумав ускочити?

Коли Джормандер і його помічники заходилися розганяти юрбу до своїх наметів, вимахуючи довгими палицями, галявину сповнив гамір, оскільки дехто з воїнів не хотів повертати назад. Подекуди навіть почались бійки, проте помічники Джормандера швидко вгамували винуватців і повернули їх до табору. До слова, ургали, на превеликий подив Джормандера, покинули галявину вже після першого слова свого ватажка, Гарцхвога, який залишився з Насуадою, королем Орином та гномом Нархеймом.

Коли височезний ургал підійшов до Насуади, вона відчула, як під її ногами здригнулась земля. Гарцхвог тим часом звів своє кістляве підборіддя, відкашлявся, згідно з традицією його раси, і спокійно мовив:

— Що сталося, леді Нічні Кроки? — Його мова була спотворена страшенним акцентом і формою щелеп, через які він кепсько вимовляв більшість слів, тож Насуада не одразу зрозуміла його питання.

— Чорт забирай, я теж хотів би почути пояснення, — озвався Орин, чиє обличчя почервоніло від роздратування.

— І я так само, — підтакнув Нархейм.

Насуада обвела їх схвильованим поглядом і тут-таки подумала, що це, певно, перша мить за останні кілька тисяч років, коли представники стількох рас Алагезії зібрались разом на мирну розмову. Бракувало лише разаків, але ніхто б із присутніх, будучи при здоровому глузді, ніколи б не наважився запросити цих зловісних потвор на їхню секретну нараду. Трохи помовчавши, дівчина показала рукою на Сапфіру й сказала:

— На всі питання відповість вона.

Щойно останній із глядачів залишив галявину, на ній враз здійнялася курява, оскільки Сапфіра зробила кілька потужних змахів, аби сповільнити свій політ перед приземленням. Невдовзі всі її чотири лапи торкнулися землі, й довкола розлігся глухий гул. Роран і Катріна хутко відв'язалися від сідла й злізли на землю.

Зробивши крок уперед, Насуада пильно глянула на Катріну, бо їй страх як кортіло побачити, яка жінка змогла надихнути чоловіка на такі безумні подвиги. Молода обраниця Рорана мала бліде, виснажене обличчя, волосся кольору міді й таку бруднючу та подерту сукню, що цієї миті не можна було напевне сказати, як та виглядала від самого початку. Але навіть не зважаючи на той жахливий слід, що залишило на Катріні тривале ув'язнення, Насуада збагнула, що дівчина була досить привабливою, хоч про неї, напевно, й не складали віршів поети-співці. Тим не менше, її погляд приховував у собі якусь незбагненну силу, й Насуада майже не сумнівалася, що якби Роран потрапив до ворожого полону, то Катріна теж змогла б підняти селян Карвахола й повести їх далеко на південь, до Сурди, воювати на Палаючій рівнині, а потім поспішити до Хелгрінда, щоб урятувати свого коханого. Навіть помітивши Гарцхвога, Катріна не виказала свого хвилювання й спокійно стояла поруч із Рораном.

Роран вклонився Насуаді й королю Орину.

— Моя пані, — мовив він, страшенно збліднувши, — ваша величносте, дозвольте вас познайомити, це — моя наречена Катріна.

Катріна тут-таки присіла перед ним у низькому реверансі.

— Ласкаво просимо до варденів, Катріно, — мовила Насуада. — Ми багато чули про тебе від Рорана, а пісні про його любов до тебе вже виспівує весь табір.

— Дуже просимо, — додав від себе Орин, — справді, дуже просимо.

Насуада помітила, що король дивився тільки на Катріну, як, зрештою, й усі присутні чоловіки разом із гномами. Розглядаючи їхні заворожені обличчя, дівчина була впевнена, що їхні побратими дізнаються про чари Катріни ще до початку ночі. Адже зважаючи на те, що зробив заради неї Роран, для решти воїнів вона була не просто привабливою жінкою, а справжньою красунею. І якщо такий лицар, як Роран, стільки витримав заради неї, то вона була того варта.

Катріна зашарілася й, посміхнувшись, мовила:

— Дякую.

Вираз її обличчя був водночас збентежений і гордий, наче вона тільки зараз збагнула, який герой її Роран і як їй пощастило, що він зволив завоювати саме її серце серед безлічі жіночих сердець Алагезії. Він цілком належав їй і був її найбільшим скарбом.

На мить Насуада відчула себе страшенно самотньою. «Як би мені хотілося, щоб у мене було те саме, що й у них», — подумала дівчина. Проте статус та обов'язки Насуади не дозволяли їй плекати жіночих мрій про романтику, весілля й купу діточок. Одне-єдине, на що вона могла сподіватися, так це шлюб із кимось, хто міг би покращити долю варденів. Часом Насуада думала, що може вийти заміж за Орина, однак їй не вистачало духу натякнути на це королеві гномів. Урешті-решт, Насуада поки що не скаржилась на власну долю, тому без жодних заздрощів просто раділа за Рорана й Катріну. Зараз вона переймалася лиш одним — війною проти Галбаторікса, і їй було не до таких дурниць, як весілля. Адже одружується майже кожен, але не кожен може розпочати нову еру.

«Здається, я аж надто збентежена, — подумала Насуада. — Через це випробування довгими ножами мої думки зараз нагадують бджолиний рій». Дівчина зібралась на силі, глянула на Сапфіру й відкрила невеличку шпаринку в своєму захисті, аби мати змогу поговорити з драконом.

— Де він? — спитала Насуада.

Сапфіра зашурхотіла лускою, зробила крок уперед і вигнула свою шию так, щоб її голова опинилась якраз навпроти Насуади, Арії та Анжели. У лівому оці дракона мерехтіли блакитні вогники. Сапфіра двічі втягнула повітря, а потім висолопила свого довгого червоного язика. Її гаряче дихання було таким міцним, що підняло мереживний комірець на сукні Насуади.

У дівчини аж подих перехопило, коли думки Сапфіри увірвалися до її свідомості. Дракон був не схожий на жодну з живих істот, з якими Насуаді досі доводилось обмінюватись думками. У ній вчувалася велич віків, щось чуже, люте й водночас ніжне. А крім того, дівчина ще й досі не могла подолати якогось підсвідомого страху, бо хоч Сапфіра й була драконом Ерагона, який служив на боці варденів, проте їй нічого не важило миттю проковтнути Насуаду чи будь-яку іншу людину, так принаймні дівчині здавалося.

«Я відчуваю кров, — мовила Сапфіра. — Хто тебе поранив, Насуадо? Скажи мені, хто, і я розірву його на шматки, а його голову покладу до твоїх ніг!»

— Не треба нікого розривати. Принаймні зараз. Ніж, що мене поранив, тримала моя рука. Проте байдуже, скажи, ліпше, де твій Вершник.

«Ерагон, — відповіла Сапфіра, — вирішив залишитись в Імперії».

Кілька секунд Насуада не могла вимовити бодай слово. Вона зовсім не розуміла, що відбувається, і зовсім не хотіла вірити драконові. Всі, хто були поруч із Насуадою, теж виглядали спантеличеними, бо, швидше за все, так само почули Сапфірину звістку.

— Але як… як ти могла дозволити йому залишитись? — спитала дівчина.

Перш ніж відповісти, Сапфіра невдоволено гмукнула й випустила з ніздрів хмаринки диму.

«Ерагон зробив свій вибір, і він був для нього важливіший за ті наслідки, які цей вчинок міг мати для нього або для Алагезії, — мовила вона. — Урешті-решт, мені нічого не важило схопити його за шкірку, ніби дурне цуценя, і нікуди не пустити, проте я гадаю, що він усе зробив правильно, і пишаюся ним. Не хвилюйтесь, він зможе про себе подбати, і зараз із ним усе гаразд, бо якби його поранили, я б уже давно це відчула».

Вислухавши дракона, Арія з недовірою спитала:

— Але чому він так учинив, Сапфіро?

«Мені доведеться довго пояснювати, ліпше буде, якщо я вам усе це покажу. Ви дозволите?»

Усі присутні перезирнулись і кивнули на знак згоди.

Наступної ж миті ріка Сапфіриних спогадів розлилась у свідомості Насуади. Вона побачила похмурий Хелгрінд, що виднівся десь далеко внизу, за шаром хмар, і почула, як Ерагон, Роран та Сапфіра сперечались, з якого боку їм краще нападати. Потім перед її внутрішнім зором постало лігво разаків і картина відчайдушної битви Сапфіри з летрблаками. Незважаючи на те, що Насуада народилася в Імперії, вона зовсім нічого про неї не пам'ятала, і це був чи не перший раз, коли дівчина змогла побачити землі Галбаторікса на власні очі.

Останній Сапфірин спогад був про її суперечку з Ерагоном. Дракон намагався його приховати, проте біль, який завдала йому несподівана розлука зі своїм Вершником, був настільки свіжий, що в куточках Насуадиних очей з'явилися сльози, які вона поспішила витерти бинтами, перш ніж хтось устиг їх помітити. І хоча все було як на долоні, дівчина відчувала, що є якась таємниця і що Вершник не міг залишитися на ворожій території тільки через те, що йому кортіло вбити останнього разака та якнайкраще дослідити Хелгрінд.

Насуада поринула в невеселі роздуми. «Може, в Ерагона й вітер у голові, — розмірковувала вона, — але він не настільки дурний, аби наражати на небезпеку всю їхню справу тільки через те, що йому заманулось зазирнути до кількох печер і втамувати спрагу своєї помсти. Щось тут не так… — Насуада хотіла було натиснути на Сапфіру, аби та розповіла їй усю правду, проте вчасно схаменулась, розуміючи, що дракон ніколи того не зробить, якщо сам не схоче. — Можливо, Сапфіра збирається поговорити про це зі мною наодинці», — подумала дівчина й трішки заспокоїлась.

— Чорт забирай! — вигукнув король Орин. — Невже Ерагон не міг обрати більш підходящого часу, щоб розгулювати самому по ворожих землях? На біса йому один-однісінький разак, якщо за кілька миль від нас стоїть уся армія Галбаторікса?.. Ми повинні якнайшвидше його повернути.

Анжела захихотіла, бо Орин і сам не відав, що каже. Продовжуючи в'язати шкарпетку за допомогою п'яти кістяних спиць, що вистукували одна об одну із якимось дивним, заворожуючим ритмом, вона мовила:

— І як ви хочете це зробити? Адже Ерагон мандруватиме вдень, а Сапфірі небажано здійматися в небо при світлі сонця, бо її легко можуть помітити й одразу ж доповісти про це Галбаторіксу.

— Це зрозуміло, але ж він — наш Вершник! І ми не можемо сидіти склавши руки, доки він залишається на землях наших ворогів.

— Я теж такої думки, — мовив Нархейм. — Ерагон на ворожій території, і ми маємо зробити все, щоб він повернувся живим і здоровим. Грімстборіт Ротгар прийняв Ерагона до власної родини й клану, а його клан — це мій клан, тож наші обов'язки й наша кров наказують нам витягти Ерагона з халепи.

Арія сіла навпочіпки й стала швидко й вправно перешнуровувати свої боти, часом допомагаючи собі зубами. Упоравшись, вона задумливо глянула на дракона.

— Сапфіро, а де саме був Ерагон, коли ти востаннє торкалася його розуму? — спитала вона.

«Біля входу до Хелгрінда».

— А ти хоч приблизно уявляєш, якою дорогою він хотів повертати назад?

«Тоді він іще й сам цього не знав».

Звівшись на повен зріст, войовнича ельфійка скрушно похитала головою:

— Тоді мені доведеться шукати його скрізь, де тільки буде можна.

Прудко, ніби молодий олень, вона перестрибнула галявину, прошмигнула між кількома наметами й побігла на північ із такою вражаючою легкістю, ніби то була не вона, а сам вітер.

— Аріє, зупинись! — крикнула Насуада, але вона навряд чи її вже чула. Дівчина дивилася ельфійці вслід, і її душа сповнювалася безмежним відчаєм. «Серце нашої армії, — думала вона, — кришиться, ніби старезний камінь».

Тим часом, брязнувши своїми важкими обладунками, до Насуади підскочив Гарцхвог:

— Хочете, я побіжу разом з нею, леді Нічні Кроки? Звісно, я не вмію бігати так само швидко, як ельфи, зате можу бігти дуже довго.

— Ні-ні, не треба. Адже Арію принаймні здалеку можна сплутати з людиною, а от якщо хтось із фермерів побачить вас, то миттю скаже про це солдатам, і вони стануть на вас полювати.

— Я звик, що на мене полюють.

— Я вірю вам, але в самісінькому центрі Імперії, де перебувають сотні людей Галбаторікса, це буде дуже й дуже нерозумно. На жаль, Арії доведеться покластись на власні сили, і я молитимусь, щоб їй якнайшвидше вдалось відшукати Ерагона й живого-здорового повернути до нашого табору, бо без нього ми приречені.

ВТЕЧА Й ВІДХИЛЕННЯ

Ерагонові ноги глухо вистукували об землю. Удари відлунювали спочатку в його п'ятах, потім здіймалися по ногах угору, переходили на хребет, досягали черепа, змушуючи дрібно тремтіти його щелепи й породжуючи нестерпний головний біль, що з кожною милею ставав іще нестерпнішим.

Цей монотонний ритм спочатку неабияк дратував Вершника, а потім він став провалюватися в напівсон, але все ж таки продовжував рухатися. Коли його черевики опускались на землю, він чув, як під ними тріщать тонкі гілочки й ламаються стебла трави, а також бачив хмаринки куряви, що здіймалися над потрісканою землею. Схоже, останній дощ пройшов в Алагезії щонайменше місяць тому. Сухе, розпечене повітря, сонце й вітер відбирали у Вершника кожну краплинку вологи, і скільки б він не пив, його вуста залишалися спраглими.

Хелгрінд був далеко позаду, проте юнак біг повільніше, ніж на те сподівався. Ворожою землею раз у раз сновигали сотні невеличких загонів Галбаторікса, кожен із яких мав свого чарівника, тож Ерагонові нерідко доводилось петляти, аби оминути їх. А те, що вони шукали саме його, не викликало жодних сумнівів. Минулого вечора він навіть помітив Торнака, що летів низько над землею в західному напрямку. Побачивши ворожого дракона, Вершник миттю заблокував свою свідомість і кинувся до першого-ліпшого рівчака, де просидів аж півгодини, доки той не зник за обрієм.

Добре все обміркувавши, Ерагон вирішив мандрувати битими шляхами, адже за минулий тиждень він і так втратив дуже багато сил, аби зараз продиратися крізь зарості ожини, долати пагорби й замулені річки. Юнак розумів, що попереду в нього ще буде безліч подій, які вимагатимуть чимало сил, тож бодай таким чином намагався полегшити собі шлях.

Вийшовши на битий шлях, Вершник біг тільки тоді, коли був цілком переконаний, що його ніхто не може помітити. Коли ж він наближався до селищ, то починав іти повільною, розміреною ходою, вдаючи із себе звичайнісінького мандрівника, адже якби хтось із фермерів помітив на шляху чоловіка, який мчить уперед із такою швидкістю, ніби за ним женеться зграя вовків, то напевно поспішив би розповісти про це солдатам імперії. А такий поворот подій міг стати для Ерагона фатальним.

Однак зараз Вершник вирішив пробігтися, оскільки поблизу не було жодної живої душі, крім велетенської змії, що грілася на сонці приблизно за лігу від нього. Часом він зовсім вибивався із сил, і йому страшенно кортіло зупинитися, упасти на землю й пролежати так бодай кілька годин, але думка про те, що він якомога швидше має повернутися до табору варденів, змушувала його триматись на ногах. Єдине, що втішало юнака під час цієї важкої подорожі, — можливість побути на самоті. Адже він не міг дозволити цього собі відтоді, як знайшов на Хребті яйце Сапфіри, бо з того часу думки дракона завжди перепліталися з його свідомістю або ж поряд були Бром, Мертаг чи хтось інший. А крім того, залишивши Паланкарську долину, Ерагон упродовж кількох місяців тренувався, перериваючи свої вправи на час нетривалих подорожей або кривавих битв. Ще жодного разу в житті йому не доводилось стільки передумати й зіштовхнутися з такою кількістю страхів і переживань. Тож тепер він був радий своїй самотності й тому спокою, який вона принесла із собою.

Тиша й цілковита відсутність голосів були для нього солодшими за материнську колискову й на якийсь час знищили його страх перед майбутнім. Правду кажучи, юнакові навіть не хотілося дивитись у магічний кристал, бо, глянувши в нього, він напевно дізнався б яку-небудь лиху звістку, приміром, про те, що його вірного дракона Сапфіру поранили, або просто почув би безліч дорікань від Арії й Насуади. Його слуху торкався тільки спів пташок і легкий шурхіт вітерцю, що плутався в траві та листі дерев.

Так тривало ще якийсь час, аж раптом Ерагона повернули до реального світу голоси кількох чоловіків і лункий стукіт копит. Юнак миттю спинився й стривожено роззирнувся навкруги, намагаючись зрозуміти, з якого боку наближаються незнайомці. З найближчого ярка випурхнули дві наполохані галки.

Єдиною схованкою, в якій можна було зачаїтися від непроханих гостей, були невеличкі зарості ялівцю. Вершник, ніби ошпарений, кинувся до них і закотився під обвисле гілля саме в ту мить, коли шестеро солдатів випірнули з яру й галопом промчали по вузькій брудній дорозі, від якої його відокремлювало якихось десять футів. Зазвичай Вершник відчув би їх іще здалеку, проте відтоді, як у цих краях з'явився Торнак, він тримав свою свідомість за кількома захисними кордонами.

Солдати проїхали кількадесят метрів, спинилися посеред дороги, й між ними зав'язалася суперечка.

— Кажу ж вам, я точно щось бачив! — кричав один із них. Він був середнього зросту, мав рум'яні щоки й жовтувату бороду.

І хоча Ерагонове серце ледь не вистрибувало з грудей, він усе ж таки спробував зробити так, щоб його дихання стало повільним і ледь чутним. Потім юнак помацав свого лоба і з полегшенням переконався, що пов'язка, яку він одягнув на голову, надійно прикривала його розкосі брови й гострі вуха. «Якби ж то в мене були ще й мої обладунки», — подумав він. Щоб не привертати до себе зайвої уваги, Вершник змайстрував із сухого гілля й шматка тканини, що його він виміняв у старого кошикаря, торбу, до якої й заховав свою зброю. Та якби він почав її зараз діставати, то солдати неодмінно б його почули.

Тим часом воїн із жовтуватою бородою зліз зі свого коня й став походжати вздовж дороги, уважно досліджуючи землю й поглядаючи на зарості ялівцю, в яких ховався Ерагон. Як і кожен солдат армії Галбаторікса, він був убраний у червону сорочку, прикрашену язиком полум'я, вигаптуваним золотавими нитками. Його обладунки були доволі простими — шолом, старий щит і шкіряна кольчуга. Тим не менше, це свідчило, що за рангом він був вищий за звичайного солдата. У правій руці чоловік тримав спис, а на його лівому стегні висів довгий меч.

Невдовзі солдат, клацаючи шпорами, підійшов до Ерагонової схованки, і Вершник став шепотіти складне закляття прадавньою мовою. Слова злітали з його вуст, ніби одне суцільне полотно, аж доки він неправильно вимовив особливо складний рядок із самих тільки голосних звуків. Відтак він мав розпочати закляття знову.

Воїн тим часом зробив іще один крок у його бік.

Потім другий.

І тільки тоді, коли солдат зупинився прямісінько перед ним, Ерагону нарешті вдалося закінчити закляття, і він відчув слабкість в усьому тілі — це була непомильна ознака того, що магія почала діяти.

Тим не менше, воїн потягнувся рукою до гілля, під яким лежав Ерагон, розгорнув його й задоволено скрикнув: «Ага!».

Вершник продовжував лежати, не рухаючись.

Воїн дивився прямо на нього, і його обличчя спохмурніло. «Якого біса?» — прошепотів він, а потім поштрикав у зарості списом, ледь не зачепивши Ерагонової щоки. Юнакові довелося щосили стиснути кулаки, щоб стримати тремтіння, яке аж розривало його м'язи.

— Нехай йому грець, — мовив урешті-решт солдат і відпустив гілля, що знову повернулось на своє місце й сховало Ерагона від чужих очей.

— Що там таке? — поцікавився один із чоловіків.

— Та нічого, — сказав солдат, а потім підійшов до своїх товаришів по службі й, знявши шолом і витерши з лоба піт, додав: — Мої очі надумали зі мною погратися.

— І що той триклятий Браетан від нас хоче? Адже ми вже й так не спимо майже два дні.

— Схоже, король у великому відчаї, якщо так нас ганяє… Але, правду кажучи, я б волів не знаходити того, кого ми шукаємо. Не те щоб я боявся, але простим воїнам на зразок нас годі змагатися з тим, хто наважився кинути виклик самому Галбаторіксу. Нехай краще Мертаг та його чудовисько-дракон ловлять цього таємничого втікача!

— Але ж ви самі не згірше за мене чули від нащадка Морзана, що з нами буде, коли ми не розшукаємо втікача…

Серед воїнів запала напружена мовчанка, а потім той, що стояв на землі, скочив на коня, намотав повіддя на ліву руку й мовив:

— Краще б ти мовчав, Дервуде. Ти надто вже язикатий.

Після цього загін із шістьох вершників пришпорив своїх коней і помчав у північному напрямку.

Коли стукіт копит розчинився в повітрі, Ерагон нарешті зупинив дію магії, а потім потер очі кулаками й нервово зареготав. Він тільки зараз усвідомив, як близько був до того, щоб вскочити в неймовірну халепу, й розумів, що вже одна ця пригода могла перевершити всі небезпеки, на які він наражався за все своє життя в Паланкарській долині. «Я навіть гадки не мав, що зі мною може статися щось подібне», — подумав він.

Закляття, яким він скористався, складалося з двох частин: перша — заломила сонячне проміння довкола його тіла так, що він здавався невидимим, а друга, на що він мав велику надію, мала приховати дію його магії від інших чарівників. І хоча цього разу закляття виручило Ерагона, насправді в нього було кілька недоліків. По-перше, воно не могло приховати слідів, і тому потрібно було весь час залишатися нерухомим, ніби камінь, а по-друге, дуже часто воно не могло сховати людської тіні.

Вибравшись із заростів, Ерагон повернувся обличчям до ярка, з якого з'явилися солдати, проте в його голові була одна-єдина думка — що сказав їм Мертаг?

— А-а-а! — закричав Ерагон, і вирвався з обіймів якогось бентежного сну. Геть нічого не розуміючи й безладно розмахуючи руками, щоб відбитись від ударів уявних ворогів, юнак покотився по землі й урешті-решт прийшов до тями.

Навколо була глупа ніч, а над головою вершника продовжували кружляти у своєму віковічному танкові міріади зірок. Усе живе навколо спало, і він чув тільки легенький шурхіт вітерцю, що куйовдив пасма трави.

Вершникові ще й досі здавалося, що на нього хтось напав, тому він миттю облетів думками прилеглу територію — на тисячу футів у кожен бік, проте скрізь було порожньо.

Ще й досі так і не збагнувши, що сталося, він безсило опустив руки. Його груди важко здіймалися, а шкіра палала дивним вогнем. Думки Вершника нагадували смерч, у якому мерехтіли мечі й списи. На мить йому здалося, що він знову опинився на полі бою у Фартхен Дурі чи на Палаючій рівнині й що б'ється з простими людьми, які воюють на боці Галбаторікса.

Кожне юнакове видіння було настільки реальним, що він легко міг заприсягнутись, ніби якась дивна магія перенесла його назад у часі й просторі. Потім він побачив перед собою всіх людей і ургалів, які загинули від його зброї. Усі вони були такими справжніми, що Ерагонові стало цікаво, чи можуть вони говорити. Далі з Вершником сталося щось і зовсім дивне — сліди від усіх поранень уже давно зникли з його тіла, проте зараз він здригнувся від болю, так, ніби мечі й стріли знову вп'ялися в його плоть. Відчайдушно застогнавши, Ерагон упав на землю й судомно охопив себе руками. «Усе гаразд… Усе гаразд…» — повторював він, притискаючись лобом до землі й скрутившись у живий клубок м'язів. Його дихання стало таким гарячим, що мимохіть обпікало йому живіт.

«Та що ж це зі мною таке?» — запитав він сам у себе.

Справді, Бром ніколи не розповідав у Карвахолі, що в когось із Вершників були такі видіння. Та й ніхто з доблесних варденівських воїнів, яких доводилось зустрічати Ерагонові, здається, ніколи не переймався тією кров'ю, яку він пролив. Навіть Роран, який весь час повторював, як йому огидно вбивати, ніколи не прокидався посеред ночі в холодному поту.

«Я слабодухий, — подумав Ерагон. — Справжній чоловік, а тим паче Вершник, не має цим перейматися. Герроу або Бром легко б упорались із цим. Адже вони, як і я, просто робили те, що мали робити. Без жодних докорів сумління, без жодних нічних жахіть… Я просто слабак».

Скочивши на ноги, він кілька разів обійшов довкола свого лігва, зробленого в траві. Минуло добрих півгодини, проте страх ще й досі сковував його груди залізними лещатами, а шкіра свербіла так, ніби попід нею повзали тисячі мурах. Юнакові було лячно від найменшого звуку, тож він схопив усі свої речі й кинувся бігти в темряву, не переймаючись тим, що зовсім не знає дороги й що хтось може його помітити. Він просто намагався втекти від своїх страхів, тимчасом як його розум, здавалося, повстав і навідріз відмовився вірити в те, що це звичайнісіньке марево. І єдиним порятунком для Вершника залишались його інстинкти, що зараз наказували йому тікати, бігти вперед, у жодному разі не озираючись.

Отож, він біг і намагався забутися у своєму нестримному русі. Він щосили розмахував руками й дослухався до кожного свого кроку, хапаючись за будь-яке інше відчуття, аби позбутися своїх нічних жахіть.

Обганяючи Вершника, по небу, ніби прудкі океанські риби, промчала зграя шпаків. У Паланкарській долині дуже часто бувало так, що шпаки поверталися з теплих країв такими гігантськими зграями, які, ніби хмара, затуляли сонце й обертали погожий день на ніч. І хоча зграйка, яку помітив Ерагон, була зовсім невеличкою, вона все одно нагадала йому довгі вечори вдома, коли він сидів на ґанку й пив із Герроу та Рораном запашний м'ятний чай, споглядаючи, як над його головою розсікає небесний простір безліч птахів. Поринувши у спогади, він зупинився й сів на камінь, щоб перешнурувати свої черевики.

Погода змінилася. Стало прохолодно, й сірі плями на заході говорили про те, що невдовзі може початись гроза. Рослинність у цій місцині була соковита — навколо росли мох, очерети й густі зарості зеленої трави. За кілька миль від Вершника височіли п'ять пагорбів, на одному з яких розкинувся старий гай із велетенських дубів. Крізь їхні віковічні крони Ерагон помітив стіни давно покинутої, напівзруйнованої будівлі, яку звела якась із рас Алагезії.

Юнак зацікавлено гмукнув і вирішив влаштуватись на сніданок посеред тих загадкових руїн, адже там, напевно, водилось багато дичини, до того ж, дослідивши рештки будівлі, він зможе дізнатися, де саме зараз перебуває.

Для того, щоб добігти до підніжжя першого пагорба, Вершникові знадобилась година. Там він знайшов стару розбиту дорогу, подекуди вимощену квадратним камінням. Уже звідси було видно, що споруда не нагадувала будівлі жодної зі знайомих йому рас — людей, ельфів чи гномів.

Гігантські дуби милостиво прийняли мандрівника в обійми свого затінку й захистили його від сонця. Земля під його ногами нарешті стала рівною, й Ерагон вийшов на велику галявину, де височіла напівзруйнована вежа. Її нижня частина була широка та ребриста, ніби стовбур дерева. Далі споруда вужчала й здіймалась у небо на тридцять футів, завершуючись гострою рваною лінією. Горішня частина вежі лежала на землі, розсипавшись на безліч шматків.

Юнак був у захваті, оскільки йому здалося, що він знайшов ельфійський аванпост, споруджений задовго до занепаду Вершників. Жодна інша раса не могла та й не зуміла б звести такої споруди.

На мить відволікшись від споглядання вежі, Ерагон помітив на іншому боці галявини город, на якому обробляв грядку гороху самотній згорблений чоловік. Його обличчя приховувала тінь, а сіра довжелезна борода звисала до самісіньких колін, ніби пучок нечесаної вовни. Не підводячи голови, незнайомець промовив:

— То що, допоможеш мені з цим горохом чи ні? Ця їжа для тебе, якщо вона, звісна річ, тобі потрібна.

Ерагон на мить розгубився, не знаючи, що його робити, але потім подумав: «І чому я маю боятись цього старого пустельника?»

Ступивши на город, він сказав:

— Я Берган… Берган, син Герроу.

— Тенга, син Інгвара, — мовив чоловік у відповідь.

Коли юнак поклав свою саморобну торбу на землю, у ній брязнули його обладунки. Кілька годин вони мовчки працювали разом із Тенгою. І хоч Ерагон чудово розумів, що йому не можна тут дуже довго залишатись, ця проста робота дуже припала йому до душі, оскільки відволікала від сумних і страшних думок. Обробляючи горох, Вершник об'єднався зі свідомістю багатьох живих істот, які були на галявині, й ця ідилія розливалась по його тілу приємним теплом.

Коли вони очистили грядку гороху від портулаку й кульбаб, Ерагон попрямував за Тенгою до вузьких дверей у вежі. Зайшовши досередини, вони опинились у просторій кімнаті, що слугувала кухнею та їдальнею. Посеред кімнати здіймалися гвинтові сходи, що вели на другий поверх. Скрізь, навіть на підлозі, лежало безліч книжок, сувоїв і пергаментів.

Тенга махнув рукою вбік вогнища, і невеличка купка сухого гілля миттю спалахнула. Побачивши це, Ерагон увесь напружився й приготувався боротись із Тенгою як магією, так і зброєю, якщо в тому буде потреба.

Проте стариган, здається, не звернув на його збентеження жодної уваги й став метушитись по кухні, збираючи кухлі, тарілки, ножі та різні недоїдки, аби приготувати з них сніданок. Порпаючись на кухні, він увесь час щось белькотів собі під носа.

Схвильований Ерагон усівся на порожнього стільця, що стояв найближче до нього. «Він не скористався прадавньою мовою, — подумав юнак. — І навіть якби він вимовив закляття подумки, то ризикував би померти. Але навіщо йому так ризикувати, для того щоб запалити вогонь і приготувати сніданок?»

Оромис повсякчас утовкмачував Ерагону, що слова — це засіб, за допомогою якого можна було контролювати магію. Створення заклять без слів, поєднуючи магічну дію з думками, було дуже небезпечним. Воно годне було дати зовсім інший результат, оскільки до думок могли долучитися емоції, чий вплив міг бути просто непередбачуваний.

Юнак уважно оглянув кімнату, сподіваючись побачити те, що допомогло б йому зрозуміти, ким насправді був її господар. Неподалік від себе він помітив пергамент із рядками прадавньої мови. Придивившись уважніше, Ерагон зрозумів, що це перелік справжніх імен, дуже схожий на ті, з якими він познайомився в Елесмері. Кожен чарівник ладен був віддати все на світі, щоб отримати їх, оскільки завдяки цьому можна було вивчити безліч нових заклять і додавати до своїх власних ті магічні слова, які винайшли інші чарівники. Проте дістати таку збірку коштувало неабияких зусиль, адже їх було дуже мало, а ті чарівники, що все ж таки володіли ними, нізащо б не розлучились із ними з власної волі. Ясна річ, Ерагон дуже здивувався, зрозумівши, що Тенга був власником однієї з таких збірок. І, схоже, стариган не так уже нею й дорожив, оскільки вона лежала серед купи інших пергаментів, що стосувалися безлічі наук, починаючи з історії й закінчуючи математикою, астрономією та ботанікою.

За мить Тенга поставив перед юнаком кухоль елю й тарілку з хлібом, сиром та шматком холодного м'ясного пирога.

— Щиро дякую, — мовив Ерагон, підсуваючи до себе їжу.

Але Тенга не звернув на нього жодної уваги й усівся біля вогнища, схрестивши ноги. Снідаючи, він весь час продовжував щось бурмотіти собі в бороду.

Ерагон з'їв геть усе, що було на тарілці, й жадібно, майже залпом, осушив кухоль смачнющого елю. Тенга тим часом уже майже закінчив снідати, тож Ерагон не стримався й спитав:

— Цю вежу збудували ельфи?

Тенга здивовано оглянув Ерагона з голови до ніг, ніби не сподівався, що той може щось на цьому розумітися.

— Так, Едур Ітіндра збудували хитрі ельфи.

— А що ти тут робиш? Ти зовсім сам чи…

— Я шукаю відповідь! — несподівано сказав Тенга, урвавши юнака. — Ключ до закритих дверей, секрет дерев і рослин. Вогонь, тепло, блискавка… Багато хто не знає навіть самого питання й живе в темряві. Дехто знає питання, але боїться почути відповідь на нього. Та що там казати, протягом багатьох тисячоліть ми жили, як… дикуни! Але я поставлю на цьому крапку й виведу людей до світла, і всі дякуватимуть мені за мою добру справу.

— А що саме ти шукаєш?

Обличчя Тенги враз спохмурніло, і він сказав:

— То ти теж не знаєш питання? Я гадав, що ти розумніший. Мабуть, я помилився. Зрештою, схоже, ти все ж таки знаєш, що таке пошуки, адже й сам шукаєш… Шукаєш іншу відповідь, але все одно шукаєш. І в твоєму серці палає такий самий вогонь, як і в моєму. Хто ще, як не самотній мандрівник, може збагнути те, від чого ми маємо відректись, щоб знайти відповідь?

— Відповідь на що?

— На питання, яке ми обрали.

«Та він справжній безумець», — подумав Ерагон і роззирнувся навкруги, шукаючи щось таке, чим можна було б відволікти Тенгу від його маячні. Урешті-решт погляд юнака зупинився на кількох маленьких дерев'яних статуетках у формі краплі, що вишикувались на підвіконні.

— Дуже красиві, — мовив він, тицьнувши на статуетки пальцем. — А хто їх зробив?

— Це зробила вона… перш ніж пішла. Вона завжди робила якісь штуки… — Тенга випростався й приклав кінчик вказівного пальця лівої руки до першої зі статуеток. — Ось хвостата білка, що може хитатися. Вона така розумна й прудка, що часом мені здається, ніби вона з мене глузує. — Його палець торкнувся наступної статуетки. — А ось дикий вепр, чиї ікла можуть легко розпанахати… А ось ворон із…

Тенга так захопився своєю розповіддю, що навіть не помітив, як Ерагон позадкував, підняв на дверях засув і вислизнув з Едур Ітіндра. Закинувши свою торбу на плече, юнак попрямував униз. Він ішов, насолоджуючись тінню віковічних дубів і поступово віддаляючись від вежі дивакуватого чаклуна.

Цього й наступного дня Вершник зустрів по дорозі дуже багато людей, тож невдовзі вони стали йому ввижатися. Здебільшого то були біженці, хоч зрідка з-посеред них траплялися воїни й торговці різним крамом. Якщо була можливість, Ерагон намагався їх уникати, а якщо ні, то просто брів їм назустріч, важко переставляючи ноги й сховавши підборіддя в комір свого одягу.

Власне, саме через це Вершник був змушений провести цілу ніч у селищі Істркрофт, що лежало за двадцять миль від Меліана. Він хотів був зійти зі шляху задовго до Істркрофта і знайти собі якусь печеру чи западину, де можна було б спокійно перепочити аж до світанку, проте дуже погано знав місцевість і неабияк здивувався, коли почув, що до селища залишається не більше милі. А оскільки він ішов у компанії кількох воїнів, то сходити зі шляху за годину від селища було б украй нерозумно, бо навіть останній дурень одразу б поцікавився, чому це він не хоче зайти до селища, де можна було б переночувати в теплі й затишку. Тому Ерагонові довелося зціпити зуби й вигадувати якусь якомога правдивішу історію на той випадок, якщо в нього спитають, куди й звідки він мандрує.

Коли юнак нарешті побачив селище, захищене від ворогів частоколом, між червоним диском сонця й горизонтом було два пальці. Та коли вони ввійшли в саме селище, уже майже стемніло. Вартовий спитав у воїнів, чи не бачили вони часом когось позаду себе.

— Ні, здається, за нами нікого не було, — мовив один із них.

— От і добре, — відповів вартовий. — Бо якщо там хтось забарився, то йому доведеться чекати аж до ранку. — Потому він крикнув іншому вартовому, який стояв біля протилежного боку воріт: — Зачиняй!

Вони штовхнули обидві стулки височезних, футів із п'ятнадцять, воріт, оббитих залізом, і засунули їх чотирма дубовими поперечинами, що були завтовшки з Ерагонові груди.

«Напевне, вони чекають нападу, — подумав Ерагон, а потім посміхнувся, раптом збагнувши, наскільки його думка була безглуздою. — Та хто ж не чекає нападу в такі неспокійні часи?» Кілька місяців тому Ерагон напевно б дуже хвилювався, опинившись під замком у геть незнайомому селищі, проте зараз він був упевнений у своїх силах і знав, що в разі чого зможе голіруч рознести на друзки це село або ж непомітно зникнути з нього під прикриттям магії. Тому Вершник вирішив залишитись тут до ранку, оскільки був дуже стомлений, а використання магії могло б привернути до нього увагу інших чарівників.

Щойно юнак пройшов кілька кроків униз по брудній дорозі, що вела до селищного майдану, як вартовий зупинив його, тицьнув в обличчя ліхтар і крикнув:

— Стій! Раніше ти ніколи не бував в Істкрофті, чи не так?

— Ваша правда, я тут уперше, — відповів Ерагон.

Упертий вартовий похитав головою:

— А ти маєш тут родину чи друзів, які б дали тобі притулок?

— Ні, не маю.

— І що ж тоді привело тебе до Істкрофта?

— Нічого, зовсім нічого. Я мандрую на південь, щоб забрати родину моєї сестри й відвести її назад, до Драс-Леони, — відповів Ерагон. Утім його вигадана історія, здається, не справила на вартового жодного враження. «Може, він мені не вірить, — розмірковував юнак, — а може, вже чув силу-силенну таких історій, і вони перестали його цікавити».

— Тоді прямуй до будинку мандрівників, так буде найкраще. Там тобі дадуть попоїсти й ліжко на ніч. А якщо ти захочеш залишитися тут, в Істкрофті, довше, ніж на одну ніч, тоді я маю тебе попередити: ми не терпимо крадіжок, розпусти або, крий Боже, вбивства. Для порушників наших законів у нас є міцні кайдани й шибениця, що будь-коли готова зробити свою страшну справу. Ти все зрозумів?

— Авжеж, пане.

— Тоді йди собі з миром. Хоча ні, стривай! Як тебе звати, незнайомцю?

— Берган.

Почувши його ім'я, вартовий повернувся й почвалав геть, аби продовжити свій вечірній обхід. Ерагон дочекався, доки його ліхтар зник за найближчим будинком, і підійшов до дошки оголошень, що висіла ліворуч від воріт.

На ній було з півдюжини плакатів із зображеннями різних злочинців та два величезні пергаменти, завдовжки в три фути, що відразу впадали в око. На одному з них був намальований Ерагон, на іншому — Роран, проте і там, і там значилось, що вони зрадники корони. Юнак схвильовано розглядав пергаменти, а коли побачив, яку винагороду графство обіцяє за їхні голови, його очі стали круглими, ніби монети. Портрет Рорана й справді був дуже схожий. Художник не забув навіть про бороду, яку той відпустив уже після втечі з Карвахола, а от портрет Ерагона дуже віддалено нагадував Вершника, оскільки там його було зображено ще до Кривавої Клятви, коли він мав людську подобу.

«Як же все змінилося», — подумав Ерагон.

Пройшовши вперед, юнак проминув майже все селище й урешті-решт таки знайшов будинок мандрівників. Загальна кімната будинку мала низьку стелю із закіптявілого дерева. Жовті свічки із сала давали м'яке, мерехтливе світло й сповнювали повітря димом. Підлогу було вкрито очеретом упереміш із піском, який рипів під Ерагоновими черевиками. Ліворуч від Вершника смажилася свиня на вогнищі, а також стояли стільці та столи. Навпроти виднівся шинквас — така собі фортеця, що підняла свого розвідного моста, аби захистити барильця з пивом та елем від орди змучених спрагою чоловіків, нападу яких можна було чекати майже звідусіль.

У кімнаті перебувало близько шістдесяти мандрівників, тож дихати в ній було майже нічим. На додачу до всього довкола стояв такий гамір, що Ерагон зі своїм надтонким слухом почувався так, ніби опинився поруч із потужним водоспадом. Йому було дуже важко зосередитись на якомусь одному голосі. Щойно він ловив одне слово або фразу, як їх миттю перекривали репліки інших людей. У загальному галасі розчинявся й спів трьох менестрелів, що виводили жартівливу пісеньку «Люба Етрід о'Даут».

Ерагон насилу пробрався крізь юрбу до шинкваса. Він хотів був переговорити з жінкою, яка розливала напої, однак та була така заклопотана, що минуло п'ять хвилин, доки вона звернула на нього увагу.

— Я до ваших послуг, чого бажаєте? — поцікавилась вона, прибираючи пасмо волосся, що спадало на її вкрите потом лице.

— Чи міг би я зняти у вас кімнату або якийсь куток, де можна було б заночувати?

— Я не знаю. Вам треба поговорити з власницею будинку. Вона скоро спуститься, — мовила жінка й махнула рукою вбік темних сходів.

Ерагонові нічого не залишалось, як чекати. Він усівся біля шинкваса й став приглядатися до людей. Кого тут тільки не було… Напевно половину з усіх присутніх становили місцеві селяни, які прийшли сюди, щоб весело провести ніч. Решта, чоловіки й жінки, а нерідко й цілі родини, швидше за все, були біженцями, які покинули свої домівки й шукали більш спокійну місцину для життя. Їх легко було впізнати за потертими сорочками й брудними штаньми, а також за тим, як вони з острахом приглядалися до кожного незнайомця, який наближався до них. Проте геть усі присутні намагались не дивитися в один із кутків кімнати, де гуляла найменша компанія — солдати Галбаторікса.

Чоловіки в червоних сорочках галасували найдужче — вони весь час реготали, кричали й гепали по столу своїми велетенськими кулаками, закутими в обладунки. А добряче хильнувши, починали мацати всіх поспіль жінок, які необачно пробували пройти повз них.

«Цікаво, вони поводяться так, оскільки знають, що ніхто не посміє їм суперечити? Їм що, аж так кортить повихвалятись власною силою? — міркував Ерагон. — Чи тому, що їх насильно приєднали до армії Галбаторікса, і вони тепер хочуть хоч якось прикрити свою ганьбу п'яним бешкетом?»

Менестрелі тим часом завели нову пісню:

Вітер бавився волоссям Етрід о'Даут,

А та кричала лордові Еделю:

«Звільни мерщій мого коханого,

Інакше відьма зла тебе оберне на козла!»

Але той лиш реготав:

«Не боюсь я твоєї відьми, ніяка вона не зла!»

Юрба розступилась, і Ерагон побачив стіл, упритул присунутий до стіни. За ним сиділа самотня жінка, чиє обличчя було сховане в довгому каптурі темного дорожнього плаща. Довкола неї зібралося четверо товстих червонопиких п'яних фермерів. Двоє з них притулилися до стіни по обидва боки від жінки, ще один усівся навпроти, розвернувши стільця задом наперед. А четвертий поставив ліву ногу на край столу, звісивши собі на коліно своє велетенське черево. Фермери про щось жваво розмовляли, безтурботно розмахуючи руками. Ерагон не міг чути, про що саме вони говорять, але схоже було на те, що якоїсь миті відповідь жінки неабияк їх роздратувала, бо всі четверо спохмурніли й повипинали груди, ніби задерикуваті півні, що ось-ось готові кинутись до бою. Тоді один із них посварився на жінку пальцем.

Ерагон чудово розумів, що вони були чесними працьовитими чоловіками, які необачно втопили свою ввічливість і добрі манери в пивних кухлях. Таких бідолах він не раз бачив на свята в Карвахолі. Старий Герроу не поважав чоловіків, які не знали міри в пияцтві й завжди виставляли себе на посміховисько. «Це неподобство, — казав він. — Якщо ти вже п'єш не задля насолоди, а задля того, щоб забути свою лиху долю, то будь такий ласкавий, роби це деінде — там, де ти нікому не завдаватимеш клопоту».

Тим часом чоловік, який був ліворуч від жінки, несподівано потягнувся вниз і підчепив край її каптура пальцем, намагаючись його зняти. Однак незнайомка, з непритаманною для жінок швидкістю, перехопила його руку, відкинула її геть і застигла в тій самій позі, що була дотепер. Навряд чи хтось іще, крім Ерагона, чоловіка й самої жінки, помітив цю невеличку сварку, проте каптур, ніби сам по собі, упав з голови незнайомки, й Ерагон здивовано застиг. Жінка була наче як звичайна, але вона страшенно нагадувала Арію. І єдиною відмінністю між ними були лиш її очі та вуха. Очі — круглі й рівні, а не розкосі, наче в кішки, а вуха — звичайнісінькі, без гострих китичок, як у всіх ельфів. Вона була така ж вродлива, як Арія, проте виглядала не так екзотично.

Не вагаючись ані миті, Ерагон спробував проникнути в думки жінки, щоб дізнатися, хто ж вона насправді, але відразу отримав болючий магічний удар, що вивів його з рівноваги. Тим часом у його голові пролунав приглушений і радісний вигук: «Ерагоне!»

«Арія?»

Їхні очі зустрілись за секунду до того, як п'яна юрба знову стала вештатись кімнатою й роз'єднала їхні погляди.

Тоді Ерагон поспішив уздовж кімнати, розштовхуючи всіх, хто траплявся йому на шляху. Коли юнак опинився біля потрібного столу, фермери зміряли його недобрими поглядами, а один із них буркнув:

— І чого це ти приперся сюди, грубіяне? Чого тобі тут треба? Я б радив тобі забиратися звідси якомога швидше, чуєш?

Ерагон зібрав докупи всю свою витримку і якнайчемніше мовив:

— Шановні добродії, мені здається, що панянці не дуже приємне ваше товариство. От тільки не кажіть, що вам начхати на думку цієї чесної жінки!

— Чесної жінки? — зареготав той фермер, що був найближче до юнака. — Чесні жінки не мандрують самі-самісінькі.

— Дозвольте з вами не погодитись, бо я її брат, і ми збираємось жити з нашим дядьком у Драс-Леоні.

Чоловіки спантеличено перезирнулися, й троє з них стали хутко вилазити з-за столу, але останній, найбільший, зупинився за кілька дюймів від Ерагона й, дихаючи йому в обличчя, сказав:

— А чого це я маю тобі вірити, мій друже? Здається мені, що ти хочеш просто спекатися нас, щоб побути з нею на самоті.

«І чого це він підійшов до мене аж так близько», — подумав Ерагон.

Юнак стишив голос і промовив так, щоб його міг почути тільки цей товстун:

— Кажу ж вам, вона справді моя сестра. І, будьте такі ласкаві, добродію, облиште нас, бо я не хочу з вами сваритись.

— Я б залюбки це зробив, проте мені здається, що я зараз говорю з брехливим шмаркачем.

— Добродію, візьміть себе в руки й не шукайте пригод на свою голову. Адже ніч тільки-но починається, тут багато випивки й гарна музика. Облишмо нашу суперечку, бо ми того варті.

Товстун презирливо посміхнувся й голосно сказав:

— Не бійся, я б ніколи не став битися з таким пуцьвірінком, як ти.

Із цими словами він розвернувся й пішов зі своїми приятелями до шинкваса.

Не зводячи очей з галасливого натовпу, Ерагон шмигнув за стіл і всівся поруч з Арією.

— Що ти тут робиш? — схвильовано спитав він, майже не поворухнувши губами.

— Що-що? Шукаю тебе!

Юнак здивовано зиркнув на ельфійку, а та у відповідь звела свої гарні брови.

— І ти тут зовсім сама? — не вірив Ерагон, весь час спостерігаючи за п'яною юрбою й удаючи, що посміхається.

— Уже ні… Ти маєш кімнату на ніч?

Вершник заперечно похитав головою.

— От і добре, бо в мене вже є кімната, й ми можемо там поговорити.

Вони одночасно встали, і юнак попрямував за ельфійкою до старих і рипучих сходів, які вивели мандрівників до брудного, оббитого деревом коридору на другому поверсі, освітленого однією-єдиною свічкою. Арія провела Ерагона до останніх дверей праворуч і вийняла з широкого рукава свого плаща залізний ключ. Відімкнувши двері, ельфійка шмигнула до кімнати, дочекалась, доки Ерагон зайде досередини, й миттю замкнула двері на ключ.

Кімнату освітлювало бліде оранжеве сяйво ліхтаря, що висів на іншому боці селищного майдану Істкрофта. У його світлі юнак помітив масляну лампу, що стояла на низькому столику.

— Брізінгр, — прошепотів він і запалив ґніт іскрою, що злетіла з його пальця.

Проте навіть тоді, коли лампа запалала, кімната залишилась темною. Її стіни були оббиті таким самим каштановим деревом, як і коридор. Темне дерево поглинало більшу частину світла, роблячи саму кімнату малесенькою й захаращеною, попри те, що, крім столу, тут було саме тільки вузьке ліжко, прикрите брудним простирадлом. На ліжкові стояла невеличка торбинка Арії, в якій вона зберігала свої припаси.

Не зводячи очей з Арії, Ерагон зняв зі своєї голови пов'язку, а Арія розстібнула брошку, що тримала на її плечах плащ, і жбурнула його на ліжко. На ельфійці була сукня кольору зеленого лісу, власне кажучи, та сама сукня, в якій Ерагон побачив її вперше. Та найдивнішим було те, що тепер Вершник був схожий на ельфа, а Арія, навпаки, — на людину, тому здавалась йому не такою чужою.

Ельфійка першою порушила їхню мовчанку:

— Сапфіра розповіла, що ти залишився, аби вбити останнього з разаків і дослідити Хелгрінд. Чи не так?

— Це частина правди.

— А якою ж тоді є вся правда?

Ерагон важко зітхнув, бо знав, що Арія не відчепиться від нього, аж доки він усе їй не розповість.

— Спочатку ти маєш пообіцяти мені, що нікому не розкажеш того, що зараз від мене почуєш, аж доки я тобі цього не дозволю.

— Обіцяю, — миттю сказала Арія прадавньою мовою.

Потому юнак розповів їй про те, як знайшов Слоуна і як вирішив не брати його до табору варденів. У кількох словах він пояснив, що наклав на м'ясника закляття й дав йому шанс змінитися та знову побачити світ.

— І що б не сталося, — сказав він насамкінець, — Роран і Катріна в жодному разі не повинні дізнатися, що Слоун іще й досі живий. Бо коли вони про це дізнаються, на нас чекає великий клопіт.

Арія сіла на край ліжка і якийсь час розглядала мерехтливий вогник лампи, а потім мовила:

— Ти мав його вбити.

— Може, й так, але я не зміг.

— Ерагоне, ти повівся як боягуз, адже твої почуття не мають ставати на заваді твоїм завданням.

— Справді? — невдоволено спитав Вершник, бо закид Арії неабияк обурив його. — Та будь-хто, у кого був ніж, міг би вбити Слоуна. А те, що зробив я, було в сотню разів складніше.

— Фізично, може, й так, але не морально.

— Я не вбив його тільки через те, що вважав це неправильним. — Ерагон спохмурнів, добираючи слова, за допомогою яких можна було б усе пояснити ельфійці. — Я не… боявся. Це було якесь зовсім інше відчуття. Розумієш… я можу вбивати в бою, проте я не годен вирішувати те, кому дарувати життя, а кому слід померти. Адже в мене нема ані досвіду, ані мудрості… Кожна людина, Аріє, має свою межу, яку їй не судилося перетнути, і коли я дивився на нікчемного Слоуна, то зрозумів, що знайшов її. Віриш, навіть якби я захопив у полон Галбаторікса, то все одно не вбив би його. Я просто привів би його до Насуади й короля Орина. І якби вони прирекли його на смерть, то я б радо відрубав йому голову, проте не раніше. Можеш називати це як тобі заманеться, але я такий, який є, і не збираюся за це вибачатись.

— І що, ти все життя хочеш бути знаряддям у чиїхось руках?

— Я служитиму людям так, як зможу. Я ніколи не хотів влади, адже Алагезії не потрібен іще один король-тиран.

— І чому з тобою все так складно, Ерагоне? — спитала розпачливим голосом Арія, потираючи скроні. — Сам поміркуй — куди б ти не пішов, ти неодмінно вскочиш у якусь халепу. У мене складається таке враження, ніби ти хочеш продертися крізь усі терники, що існують у нашій країні.

— Твоя мати казала те саме.

— І мене це зовсім не дивує… Гаразд, нехай буде, як буде, бо ніхто з нас не змінить власної думки. А зараз ми маємо більш важливі справи, ніж суперечки про мораль та справедливість. Тим не менше, у майбутньому тобі варто було б пам'ятати, ким саме ти є і що ти означаєш для всіх рас Алагезії.

— Я ніколи про це не забуваю, — мовив Ерагон і замовк, чекаючи на відповідь ельфійки, але Арія, схоже, пропустила його слова повз вуха.

Сидячи на краю стола, Вершник додав:

— Ти не мала мене шукати, бо в мене й так усе було б гаразд.

— Можеш казати будь-що, але я не була в цьому впевнена.

— Але як ти мене знайшла?

— Спочатку я довго міркувала над тим, яким саме шляхом ти пробиратимешся до варденів. І на моє превелике щастя, думки привели мене в місцину, що лежить за сорок миль на захід. А потім я знайшла тебе за шепотом землі.

— Аріє, я тебе не розумію.

— Вершник на те й Вершник, щоб йому було дуже складно залишатися непоміченим. І ті, хто має вуха, щоб чути, й очі, щоб бачити, можуть досить легко помітити й зрозуміти всі знаки. Адже птахи співали про твою мандрівку, тварини несли на собі твій запах, а дерева й трава зберігали твої сліди й доторки. А крім того, зв'язок між Вершником і драконом такий сильний, що всі, хто чутливий до сил природи, спокійно можуть його відчути.

— Аріє, колись ти обов'язково маєш навчити мене цього трюку.

— Це не трюк, це просто вміння помічати те, що тебе оточує.

— Але чому ж ти тоді прийшла до Істкрофта? Адже було б значно безпечніше зустрітись зі мною за межами селища.

— Так само, як і тебе, мене привели сюди певні обставини. Ти ж не прийшов сюди з власної волі, правда?

— Авжеж, — юнак розправив плечі, відчуваючи втому від довгої мандрівки, а потім махнув убік її сукні й поцікавився: — Невже ти вирішила відмовитись від сорочки й штанів?

— Так, але тільки на час цієї подорожі, — з ледь помітною посмішкою на вустах відповіла Арія. — Я дуже довго живу з варденами, проте й досі інколи забуваю, що люди намагаються розрізняти чоловіків і жінок за допомогою вбрання. Для мене це дуже дивний звичай, та й хто міг мене до нього привчити, моя мати? Адже тоді вона була на іншому кінці Алагезії. — Арія трохи зам'ялася, так, ніби сказала більше, ніж було потрібно, але миттю себе опанувала й мовила: — В усякому разі… Цю сукню мені довелося вкрасти відразу ж після того, як я залишила варденів, і, схоже, саме через неї я мала клопіт із якимись пастухами.

— Вона якраз твого розміру.

— Я ж чаклунка, і кравець мені ні до чого.

Ерагон посміхнувся собі під носа.

— А що будемо робити зараз? — спитав він.

— Тепер будемо відпочивати, бо завтра, перш ніж зійде сонце, ми вислизнемо з Істкрофта так, щоб нас ніхто не помітив.

Ерагон умостився біля дверей, а ельфійка лягла на ліжку, бо інакше не могло й бути. Зрештою, юнак зовсім не боявся, що хтось ризикне вломитися до них посеред ночі, але навіть якби це сталося, то було б дуже смішно, якби нападники побачили його на ліжку, а ельфійку на підлозі.

Година спливала за годиною, а Вершнику так і не вдалося заснути — у його голові роїлося безліч думок, яким він не міг дати ладу. Він думав про Арію, про те, що вона, не вагаючись, порішила б Слоуна на його місці, й про свої заплутані почуття до ельфійки, в яких було годі розібратися. З одного боку, він хотів бути з нею. Однак Арія розбила всі його сподівання, і тепер юнак не знав, що його робити далі, оскільки дуже добре усвідомлював, що всі його спроби були, є і будуть марними.

Дослухаючись до її дихання, Ерагон відчував, як у його серці народжується пекучий біль, бо вона була так близько й водночас так далеко — адже він у жодному разі не наважився б до неї підійти без її дозволу. Вершник боровся зі своїми похмурими думками аж до глупої ночі, доки не провалився в сновидіння, якими блукав кілька годин. Щойно зірки на небі стали бліднути, Арія розбудила Ерагона. Вони хутко прочинили вікно й, не вагаючись, вистрибнули вниз. Дванадцять футів, які відокремлювали другий поверх від землі, були для них звичайнісінькою дрібницею. Приземлившись, ельфійка й Вершник стали скрадатися поміж будівлями вбік частоколу.

— Усі, напевно, здивуються, що ми так раптово зникли, — прошепотів Ерагон. — Може, нам варто було почекати й піти, як усі порядні мандрівники?

— Залишатися там аж до самого ранку було дуже ризиковано. Я заплатила за свою кімнату, а це єдине, що насправді хвилює власників. От побачиш, ніхто навіть не помітить, що ми зникли. — Друзі на мить розійшлися, оминаючи з двох боків старого воза, а потім Арія додала: — А для нас зараз найважливіше — не зупинятися. Бо якщо ми десь застрягнемо, то король неодмінно нас знайде.

Коли вони добігли до частоколу, Арія уважно його оглянула й знайшла одну колоду, за яку можна було вчепитися.

— Ти перший, — мовила вона до Ерагона.

— Будь ласка, тільки після тебе, — хотів був здатися чемним юнак.

Нетерпляче зітхнувши, ельфійка тицьнула на свій корсет і прошепотіла:

— Я ж у сукні, а вона значно легша за пару штанів, Ерагоне.

Юнак аж почервонів, коли нарешті збагнув, про що йдеться. Тоді він схопився за верхівку колоди, підтягнувся на руках, допомагаючи собі коліньми, і за мить опинився вгорі, тримаючись за вістря частоколу.

— Лізь далі, — наказала йому Арія.

— Без тебе я нікуди не полізу, — заперечив Ерагон.

— Не будь таким… — хотіла сказати вона, але Вершник урвав її на півслові.

— Варта!

У темряві між найближчими будинками зблиснув ліхтар, а коли постать вартового була вже зовсім недалечко, Ерагон навіть устиг розгледіти меча, якого вартовий тримав напоготові.

Мовчазна, ніби привид, Арія схопилась за колоду й хутко підтягнулася вгору, навіть не допомагаючи собі ногами. Здавалось, вона ковзає вгору за допомогою магії. Коли ельфійка була зовсім близько від Вершника, він схопив її за праву руку й витяг нагору. Тепер вони сиділи на частоколі, наче два казкові птахи, намагаючись не дихати й не робити жодного зайвого руху, доки вартовий проходив під ними. Той водив ліхтарем у різні боки, шукаючи порушників.

«Не дивись на землю, — благав Ерагон, — не дивись угору».

За мить вартовий сховав меча в піхви й продовжив свій обхід, мугикаючи під носа якусь пісеньку.

Ерагон та Арія якнайобережніше, без жодного звуку, зістрибнули з частоколу. Коли юнак приземлився й покотився шкереберть, обладунки в його торбі загрозливо брязнули, але втрачати було вже нічого, тож Ерагон скочив на ноги й дременув геть від Істкрофта. Арія намагалась не відставати. Оминаючи численні ферми, розкидані навколо селища, вони трималися западин і русел пересохлих річок. Кілька разів на них налітали цілі зграї собак, що охороняли будинки фермерів та їхнє хазяйство. Вершник хотів був заспокоїти їх силою своєї свідомості, однак дуже швидко збагнув, що єдиний спосіб примусити собацюг замовкнути, — це вдати із себе дуже наляканих і мерщій тікати геть. Відразу ж потому собаки припиняли свій ґвалт і дуже задоволені, помахуючи хвостами, поверталися до своїх сараїв. Їхня самовпевненість неабияк дивувала Ерагона.

Приблизно за п'ять миль від Істкрофта мандрівники нарешті переконалися, що залишились зовсім самі й що їх ніхто не переслідує. Тоді вони спинились біля обвугленого пенька. Ставши на коліна, ельфійка вирила долонями в землі невеличку ямку й сказала: «Адурна, рейза». Тієї ж миті по землі зажебоніли маленькі струмочки й враз наповнили ямку водою.

Потому Арія проказала закляття магічного кристала. На поверхні води з'явилося обличчя Насуади, з якою ельфійка радісно привіталася.

— Моя пані, — шанобливо мовив до неї Ерагон, вклонившись.

— Ерагоне, — лише спромоглась відповісти вона.

Дівчина виглядала дуже стомленою, а від рум'янця на її щоках не залишилось і сліду. Здавалося, ніби вона довгий час страждала на якусь виснажливу хворобу. Поправляючи один зі своїх неслухняних локонів, Насуада звела догори руку, й Вершник побачив безліч бинтів, що прикривали її рани.

— Дякувати Гокукарі, ти в безпеці. Ми так хвилювалися за тебе.

— Мені дуже шкода, що я вас засмутив, але в мене були вагомі причини.

— Ти неодмінно маєш мені про них розповісти, щойно повернешся до табору.

— Як накажете, — відповів Ерагон. — А що це за страшні рани на ваших руках? На вас хтось напав? І чому чаклуни з Ду Врангр Гата вас не зцілили?

— Я наказала їм дати мені спокій. Але годі про це, я все тобі розповім, коли побачимось.

Почувши таку відповідь, юнак лише здивовано похитав головою й замовк.

— Моєму здивуванню немає меж. Я геть не сподівалася, що ти зможеш його знайти, — мовила Насуада до Арії.

— Мені посміхнулась фортуна.

— Може, воно й так, але я вірю, що твої розум і спритність були не менш важливими, ніж посмішка фортуни. Коли ви приєднаєтесь до нас?

— Гадаю, за два або три дні, якщо по дорозі нас не спіткають якісь прикрі пригоди.

— Гаразд, я чекатиму на вас. І відтепер хочу, аби ти зв'язувалась зі мною принаймні раз до полудня й раз до початку ночі. А якщо ви не вийдете на зв'язок, то я вважатиму, що вас захопили в полон, і пошлю за вами Сапфіру з підмогою.

— Але ж ми не завжди зможемо знайти тиху й безлюдну місцину, де можна було б скористатися магією.

— Доведеться пошукати, бо я маю знати, де ви і чи ви в безпеці.

Арія хвильку подумала.

— Якщо я зможу, то саме так і зроблю, але тільки тоді, коли це не буде загрожувати Ерагону, — відповіла вона.

— Домовились.

Скориставшись невеличкою паузою в розмові двох войовничих жінок, Ерагон зазирнув у дзеркало й схвильовано спитав у Насуади:

— Насуадо, а де Сапфіра? Я б хотів хоч трішки з нею поговорити… Адже ми не спілкувалися з того самого дня, як розлучились у Хелгрінді.

— Здається, півгодини тому вона полетіла, аби розвідати, що робиться на наших кордонах. Ти зможеш утримати це закляття, доки я подивлюсь, чи вона не повернулась.

— Спробую, — прошепотіла Арія.

Зробивши один-єдиний крок, Насуада зникла з поля їхнього зору. Якийсь час Ерагон роздивлявся нехитру обстановку її червоного намету — довгий стіл, стілець і ще кілька найнеобхідніших меблів. Потім юнак перевів погляд на потилицю Арії, яка сиділа перед ним навпочіпки. Її густе чорне волосся спадало на один бік і відкривало смугу гладесенької шкіри якраз над комірцем сукні. Це видовище змусило юнака застигнути майже на хвилину, після чого він знесилено похитнувсь і притулився спиною до обгорілого пенька.

За мить до них долинув хрускіт дерева, а потім на поверхні води зблиснула сяюча блакитна луска — то Сапфіра намагалась залізти до червоного намету Насуади. Спочатку Вершник побачив внутрішній бік стегна, потім шип на хвості, а далі мішкувату мембрану її складеного крила і якимось дивом кінчик зуба. Дракон хаотично звивався, намагаючись якомога зручніше влаштуватись перед дзеркалом, що його Насуада використовувала для таємних переговорів. Позаду неї лунали стривожені голоси, й Ерагон, усміхнувшись собі під носа, зрозумів, що його вірний дракон уже розтрощив добру половину меблів. Урешті-решт Сапфіра застигла перед дзеркалом, схилившись до нього так близько, що її велике сапфірове око зайняло ледь не всю калюжу й уважно зиркнуло на Ерагона.

Якусь мить вони дивились одне на одного мовчки, і Ерагон відчув дивний спокій і затишок, що покинув його відтоді, як він розлучився зі своїм драконом.

— Я дуже сумував за тобою, — прошепотів він.

Сапфіра кліпнула у відповідь оком.

— Насуадо, ви ще там?

Голос дівчини був геть приглушений і лунав праворуч від Сапфіри:

— Можна й так сказати.

— А ви б не могли переказати мені Сапфірині слова?

— З превеликою радістю, та наразі я застрягла між її крилом та однією із жердин намету, тож тобі доведеться трішки почекати, доки я виберусь.

— Будь ласка.

Насуади не було чути кілька секунд, а потім вона заговорила, так вправно наслідуючи інтонації Сапфіри, що юнак насилу стримав розчулену посмішку.

— У тебе все гаразд?

— Я здоровий, як бик. А ти?

— Якби я порівняла себе з коровою, це було б смішно й образливо. Тим не менше, я жива-здорова, якщо ти питаєш саме про це. Я рада, що Арія з тобою. Адже добре, коли в тебе за спиною є хтось розумний і поміркований, аби витягти тебе з будь-якої халепи.

— Авжеж… Коли ти в небезпеці, допомога завжди стане в пригоді. — Розмовляючи із Сапфірою, Ерагон розумів, що словами годі передати ті відчуття й емоції, що виникали в нього тоді, коли вони спілкувалися із Сапфірою за допомогою думок. А крім того, поряд із ними були Арія та Насуада, і юнакові було дуже незручно питатися, чи пробачила його Сапфіра за те, що він змусив її покинути його в Хелгрінді. Дракон, напевне, теж чудово все розумів, тож уникав цієї теми. Так вони й говорили про якісь дрібнички, доки не настав час прощатися. Тоді Ерагон торкнувся пальцями своїх вуст і нечутно мовив: «Мені шкода».

Сапфіра кліпнула у відповідь оком і довго не хотіла виходити з намету. А юнак тепер знав, що вона добре зрозуміла його послання й перестала на нього ображатись.

Потім Ерагон та Арія попрощалися з Насуадою, і магічне видіння в калюжі зникло. Ельфійка стала відчищати зі своєї сукні бруд, а Вершник нетерпляче тупцяв довкола неї, бо зараз йому як ніколи хотілося якнайшвидше опинитися поруч із Сапфірою й обійняти її міцну шию.

— То що, побігли? — спитав він у Арії, закидаючи на плече торбу зі своїми обладунками.

ДЕЛІКАТНА СПРАВА

Роран підняв із землі велику каменюку, і жили на його шиї напнулися так, ніби були з найміцнішої сталі. Наступної миті він поклав каменюку на своє стегно, а потім хвацьким рухом закинув її на випростаних руках у себе над головою. Юнак тримав цю неймовірно важку ношу майже хвилину й кинув її перед собою тільки тоді, коли в нього стали тремтіти плечі. Каменюка глухо гепнулась об землю, залишивши кількадюймову вибоїну.

Такими нехитрими вправами Роран займався не сам, навколо нього було ще близько двадцяти варденівських воїнів, які теж намагалися підняти такі самі каменюки. Роранові було дуже приємно, що робота в Хорстовій кузні й важка фермерська праця зробили його аж ніяк не слабшим за справжніх воїнів, які тренувалися щодня, відтоді як їм виповнилось дванадцять років.

Чоловік кілька разів глибоко вдихнув холодне повітря й торкнувся рукою правого плеча, аби ще раз переконатися в тому, що від жахливої рани, якої йому завдав своїм дзьобом один із разаків, не лишилося й сліду. Від думки про те, що він знову живий і здоровий, Роран посміхнувся, і йому чомусь здалося, що він зараз нагадує корову, яка ось-ось почне витанцьовувати джигу.

Раптом він почув позад себе пронизливий зойк, тут-таки озирнувся й побачив Альбрича й Бальдора, які билися з Лангом — укритим шрамами воїном, який навчав їх військової справи. Точніше кажучи, бій уже скінчився, оскільки Ланг легко відбився від їхніх нападів і пішов у наступ, хвацько вимахуючи дерев'яним мечем. Спочатку він роззброїв Бальдора, чимдуж ударивши його по ребрах, а потім щосили вдарив Альбрича по нозі, так що той аж скрутився на землі й завив від болю. Усе це тривало якихось кілька секунд. Роран щиро співчував хлопцям, бо щойно й сам закінчив тренувальний бій із Лангом і мав кілька нових синців на додачу до тих, які ще не встигли зійти після його останніх пригод у Хелгрінді.

Найчастіше юнак бився своїм молотом, але потім вирішив, що непогано було б навчитися вправлятися і з мечем. Адже він вимагав більшої спритності під час бою, та й захиститися молотом від воїна, який нападав із мечем, було не так уже й легко.

Одразу ж після битви на Палаючій рівнині Насуада запропонувала всім карвахольцям приєднатися до варденів. І як не дивно, більшість із них радо це зробили. Ті ж люди, які не схотіли йти на війну, залишились у Сурді ще до того, як карвахольці дісталися до Палаючої рівнини.

Кожен фермер, який мав добре здоров'я, обрав собі нову зброю, позбавившись своїх саморобних списів і щитів. Потому вони стали багато тренуватися, аби ні в чому не поступатись справжнім воїнам Алагезії. Люди з Паланкарської долини швидко призвичаїлись до нового життя, адже вимахувати мечем було аж ніяк не важче, ніж рубати дерева чи обробляти цілі акри землі під пекельним літнім сонцем. Ті з них, хто володів якимось корисним ремеслом, продовжували займатися ним, слугуючи варденам, проте у вільний час усе одно намагались якомога краще опанувати зброю, бо кожен мав вийти на поле бою.

Повернувшись із Хелгрінда, Роран і собі з головою поринув у виснажливі й довгі тренування, оскільки поклявся допомогти варденам розбити ворога й скинути Галбаторікса, адже тільки так він міг захистити селян і Катріну. Двоюрідний брат Ерагона знав, що його сили мізерні, порівняно з усіма силами варденів, однак вірив у те, що зможе змінити світ на краще, а отже, його допомога неабияк знадобиться війську повстанців. Ясна річ, йому дуже хотілося залишитись живим і побачити перемогу на власні очі, тож він щодня ще завзятіше опановував нові прийоми зі зброєю, аби не поступатися в бою досвідченим воїнам.

Після тренування Роран попрямував до намету, в якому він мешкав разом із Бальдором. Невдовзі юнак вийшов на невеличку галявину, на якій лежала очищена від кори двадцятифутова колода, що вся аж блищала від щоденного доторку кількох тисяч людських рук. Зупинившись, Роран узяв колоду за один кінець, підняв, крекнув від напруги й перекинув її вперед. Потім він повторив те саме двічі й геть знесилений попрямував далі крізь лабіринт сірих наметів. По дорозі юнак зустрів Лоринга й Фіска, а також іще з півдюжини незнайомих йому воїнів.

— Привіт, Міцний Молоте! — радо загукали вони.

— Привіт! — відповів Роран, і йому стало трохи дивно, що його знають люди, яких він раніше ніколи не зустрічав. За мить юнак пірнув до намету, що тепер став йому за домівку. Там він відклав убік лук, сагайдак із стрілами й короткий меч, якими його озброїли вардени. Узявши бурдюк із водою, він знову вийшов під промені яскравого сонця й вилив воду собі на плечі та спину. Загалом водні процедури Роран робив не так часто, але сьогодні в нього був дуже важливий день. Тож він ретельно вимив руки й ноги, вичистив з-під нігтів бруд, а потім зачесав волосся й підстриг бороду.

Задоволений із власного вигляду, Роран вбрався у свіжу сорочку, засунув за пояс молот і хотів був уже йти, коли помітив, що з-за одного із сусідніх наметів за ним уважно спостерігає Бірджит. Жінка не зводила з нього пильного погляду й міцно стискала обома руками піхви кинджала.

Роран насторожено застиг, готовий будь-якої миті вихопити свій молот, якщо та спробує на нього напасти. Він знав, що Бірджит страшенно небезпечна у своєму відчаї й готова до смертельного бою, тож навіть не був упевнений, чи зможе її в разі чого здолати.

— Якось ти прохав мене про допомогу, — мовила Бірджит, — і я погодилась, бо хотіла знайти разаків і вбити їх за те, що вони з'їли мого чоловіка. Тож хіба я не виконала свою частину нашої угоди?

— Виконала.

— Тоді ти маєш пам'ятати, як я й казала, що, коли разаки будуть мертві, я отримаю від тебе відшкодування за те, що ти якоюсь мірою причетний до смерті Квимбі!

— Пам'ятаю.

Бірджит крутила кинджал із шаленою швидкістю, так, що на її руці випнулись жили. Кинджал тим часом вислизнув із піхов аж на цілий дюйм, яскраво зблиснувши сталлю, а потім знов повільно зайшов назад.

— Гаразд, — кивнула вона, — бо я б дуже не хотіла, аби ти забув про це. Я отримаю своє відшкодування, сине Герроу. Можеш у цьому не сумніватися. — І з цими словами вона швидким рухом сховала кинджал між складками своєї сукні й твердими кроками пішла собі геть.

Перевівши подих, Роран сів на найближчий стілець і потер рукою горлянку, свято переконаний у тому, що кілька секунд назад їй по-справжньому міг загрожувати кинджал цієї оскаженілої від горя жінки. Він добре знав про її наміри ще відтоді, як селяни покинули Карвахол, і чудово розумів, що колись йому все ж таки доведеться сплатити свій борг перед нею.

Над Рорановою головою став кружляти ворон, проте його настрій несподівано покращився.

«Людина, — думав він, — ніколи не знає того дня й тієї години, коли помре. Адже мене будь-якої миті можуть убити, і тут нічого не вдієш. Те, що має статися, — обов'язково станеться, тож годі гаяти дорогоцінний час на якісь безглузді думки. Адже біда завжди приходить до того, хто на неї чекає. А головна життєва хитрість полягає в тому, щоб знайти щастя в короткий проміжок між похмурими днями. Бірджит зробить те, що підкаже їй сумління, а я спробую з нею впоратись, якщо в тому буде потреба».

Потому Роран помітив біля своєї лівої ноги жовтий камінець. Він підняв його, кілька разів підкинув на долоні, а потім, зосередивши на ньому всі свої думки й увагу, мовив: «Стенр, рейза». Проте камінцеві було байдуже — він спокійно лежав собі поміж його великим та вказівним пальцями. Роран важко зітхнув і жбурнув його геть.

Підвівшись зі стільця, юнак бадьоро закрокував між рядами наметів у північний бік табору. По дорозі він весь час намагався розв'язати вузлик шнурочка, що стягував його комірець, проте в нього нічого не виходило. Біля Хорстового намету, який був щонайменше вдвічі більший за решту, Роран облишив марні спроби, постукав по дрючкові, яким було підперто вхідний полог, і дзвінко мовив:

— Усім привіт!

Тієї ж миті з намету вискочила Катріна. Її мідне волосся промайнуло в повітрі, й вона повисла у свого коханого на шиї. Роран радісно засміявся, обережно узяв її за талію й покрутив навколо себе, не помічаючи геть нічого, крім любого обличчя. Катріна тим часом кілька разів легенько припала до його вуст. Роран зазирав їй в очі, відчуваючи себе найщасливішим чоловіком на всій землі.

— Як від тебе гарно пахне, — прошепотіла Катріна.

— Як ти почуваєшся? — спитав Роран, погладжуючи її по волоссю. Перебуваючи в ув'язненні, дівчина страшенно зблідла й стала худесенькою. Юнак дивився на свою кохану й думав про те, що він залюбки б оживив разаків, аби примусити їх страждати так само, як страждала Катріна та її батько.

— Ти питаєш це в мене щодня, і я щодня тобі відповідаю — краще. Будь терплячим, коханий, і я обов'язково одужаю, просто для цього потрібен час… А найкращі ліки від моєї недуги — бути поруч із тобою, саме тут, на сонячній галявині. Від цього мені так хороше, що я навіть не можу пояснити тобі словами.

— Ну, я не зовсім про те питав…

Катріна зашарілася, відхилила назад голову, а на її вустах з'явилась грайлива посмішка.

— Ох ви ж і сміливець, мій пане, як я на вас подивлюсь. Я навіть не певна, чи варто залишатися з вами наодинці, аби ви часом не дозволили собі якихось штучок.

Її жартівлива відповідь одразу ж заспокоїла Рорана.

— Штучок, кажеш? Ну, якщо вже ти вважаєш мене аж таким негідником, то я маю виправдати твої слова й дозволити собі ці самі штучки. — І з цими словами Роран схопив свою кохану в обійми й цілував так довго, аж доки вона його не відштовхнула.

— Ох, — сказала дівчина, перевівши подих, — з тобою важко сперечатися, Роране Міцний Молоте.

— Та вже ж напевно, — мовив він, а потім кивнув на намет і спитав пошепки: — А Елейн знає?

— Знала б, якби не була вагітною. Подорож із Карвахола була для неї надто важкою, і я дуже боюсь, що вона може втратити свою дитину. Її весь час нудить, а крім того, в неї страшенно болить живіт… Гертруда доглядає за нею, але цього мало. В усякому разі, що швидше повернеться Ерагон, то буде краще, адже я геть не певна, що зможу довго тримати це в таємниці.

— Ти впораєшся, я певен, — сказав Роран і, випустивши кохану з обіймів та обсмикнувши сорочку, задоволено спитав: — Як я виглядаю?

Катріна уважно глянула на свого коханого й прибрала кілька неслухняних пасом волосся з його лоба. Потім вона помітила вузлик на комірцеві й заходилася його розплутувати, водночас примовляючи сварливо-жартівливим тоном:

— Відтепер ти маєш уважніше ставитись до свого одягу.

— Одяг іще ніколи не намагався мене вбити.

— Може, й так, але тепер ти двоюрідний брат Вершника дракона, тож маєш пристойно виглядати. Принаймні цього чекатимуть від тебе люди.

Катріна ще якийсь час клопотала довкола коханого, аж доки не залишилася задоволена його виглядом. Роран поцілував її на прощання й попрямував до центру варденівського табору, де стояв червоний намет Насуади. На прапорі, що майорів на теплому східному вітрі, було зображено чорний щит і два паралельні мечі, розвернуті донизу.

Щойно Роран наблизився до входу, як шестеро охоронців — двоє людей, двоє гномів і двоє ургалів — схрестили перед ним зброю, а одне з волохатих чудовиськ, клацнувши своїми жовтими зубами, з дурнуватим акцентом спитало:

— Стій, хто йде?

— Роран Міцний Молот, син Герроу. Насуада посилала за мною.

Вдаривши одним кулаком об металевий нагрудник, ургал урочисто промовив:

— Роран Міцний Молот просить зустрічі з вами, леді Нічні Кроки.

— Впустіть його, — долинув з намету голос дівчини.

Воїни розвели зброю, і Роран обережно пройшов повз них. Чоловіки зміряли одне одного сталевими поглядами, так, наче за мить вони мали зійтися в смертельному поєдинку.

Опинившись усередині намету, Роран розгублено роззирнувся навсібіч — довкола була купа розтрощених меблів. З усіх речей уціліло тільки дзеркало, прибите до дерев'яного стовпчика, та стілець, на якому сиділа Насуада. Намагаючись не зважати на розгардіяш у наметі, Роран став на коліно й уклонився своїй пані.

Насуада своєю вродженою шляхетністю так сильно відрізнялась від жінок, серед яких зростав Роран, що він зовсім не знав, як поводитися в її присутності. Темношкіра дівчина, у своїй розкішній вишитій сукні, із золотими ланцюжками у волоссі, мала водночас дивний і владний вигляд. Очі юнака різала білизна бинтів, якими були обмотані обидві руки Насуади, — знак мужності й стійкого характеру під час випробування довгими ножами. Відтоді, як Роран і Катріна повернулися, він тільки й чув від варденів про її перемогу. З одного боку, Роранові здавалося, що вона вчинила геть нерозумно, проте він розумів, що вчинив би так само й пожертвував би будь-чим, щоб захистити тих, кого любить. Різниця полягала тільки в тому, що Насуада мала під своєю опікою тисячі людей, а він був відданий своїй родині й Карвахолу.

— Будь ласка, встань, — мовила Насуада.

Роран підвівся, поклав руку на свій молот і витримав її довгий пронизливий погляд.

— Мій статус рідко коли дозволяє спілкуватися з кимось віч-на-віч, Роране, але з тобою я б хотіла поговорити по-простому. Адже ти справляєш враження людини, яка цінує щирість, а нам багато що слід з'ясувати за цей короткий час.

— Дякую, моя пані. Я ніколи не любив словесних ігор.

— От і чудово… Скажу тобі відверто, ти створив мені дві проблеми, які я ще й досі не можу розв'язати.

Роран спохмурнів і спитав:

— Які ще проблеми?

— Одна стосується твого характеру, а інша — політики. Твої вчинки в Паланкарській долині й під час твоєї мандрівки із селянами гідні захвату. І це свідчить про те, що ти маєш гострий розум, а також дар воєначальника, котрий може повести за собою людей, які будуть віддані йому душею й тілом, не ставлячи зайвих питань.

— Із тим, що вони підуть, я згоден, але сумніваюсь, що хтось відучить їх від їхньої балакучості, тож питання все одно залишаться.

Насуада ледь помітно всміхнулась:

— Може, воно й так. Але твої люди ще й досі з тобою, а отже, ти маєш дар, Роране. Ти б хотів служити варденам?

— Авжеж.

— Гаразд. Тоді перейдімо до справи. Можливо, ти вже знаєш, що Галбаторікс розділив свою армію й послав частину війська на південь, аби вона захопила місто Аруфс, що лежить на захід від Фейнстера й у північному напрямку до Белатони. Він сподівається затягнути битву, щоб ми втратили сили під час довгого протистояння. Тож Джормандер і я не можемо бути водночас у дванадцяти місцях, і нам потрібні помічники-капітани, яким ми можемо довіряти… Але… — вона на мить замовкла.

— Але ви не знаєте, чи можна на мене покластися…

— Саме так. Захист друзів і родини зміцнює людину, але чи впораєшся ти без цієї потреби? Чи міцні твої нерви? Чи зможеш ти, віддаючи накази, сам підкорятися їм? Я не беру під сумнів твого характеру, Роране, але доля Алагезії зараз понад усе, тож я не можу ризикувати й призначити капітаном того, хто не зможе впоратися зі своїми людьми. Адже ця війна не пробачить таких помилок. А крім того, це буде не зовсім чесно, оскільки в нас є багато тямущих воїнів, які вже давно служать у варденів, і ми не можемо просто так узяти й поставити тебе на чолі них. Ти маєш заслужити свою посаду.

— Я добре це розумію, але що саме мені слід зробити?

— Важко сказати, адже ви з Ерагоном майже брати, і це неабияк ускладнює справу. Ти ж розумієш, що Ерагон — це надія нашого війська. І для нас дуже важливо захистити Вершника від тих речей, які можуть відволікати й уже відволікають його від основної мети. Якщо я пошлю тебе в бій і ти раптом загинеш, то це буде для нього велике горе. Я бачила, як він хвилювався за тебе раніше. Більше того, я маю бути дуже обережною з тими, хто служитиме разом з тобою, бо є такі люди, які намагатимуться вплинути на тебе, оскільки ти брат Ерагона. Тепер ти хоч трішки уявляєш, про що я говорю?

— Якщо нашою головною метою є захист Алагезії й попереду на нас чекають запеклі бої, то ви просто не маєте права дозволити мені сидіти склавши руки. Узявши мене до своєї армії звичайнісіньким воїном, ви змарнуєте мої сили, адже я можу зробити значно більше. Ви й самі, певно, це розумієте. А щодо політики… — Роран знизав плечима, — то мені геть байдуже, поруч із ким ви поставите мене служити. Адже хто б це не був, жоден не добереться до Ерагона через мене. І моє єдине завдання — знищити Імперію, щоб мої нащадки й родичі могли повернутись додому й жити в мирі та злагоді.

— Ти знаєш, чого хочеш.

— Авжеж. Ви б не могли мені дозволити залишитись на чолі карвахольців? Ми близькі, ніби родина, й розуміємо одне одного з півслова. Ви можете мене перевірити. І тоді знатимете напевно, чи можна мені доручати важливі завдання й чи не постраждають через це вардени.

Але Насуада заперечно похитала головою й мовила:

— Ні, зараз це неможливо, проте в майбутньому ми обов'язково щось вигадаємо. А зараз їм просто потрібні чіткі накази, і я не зможу передбачити твоїх дій, коли тебе оточуватимуть загони відданих людей, які за твоїм покликом залишили домівки й пройшли всю Алагезію.

«Вона бачить у мені загрозу, — збагнув Роран, — і те, що селяни мене слухаються, змушує її бути зі мною обережною».

Намагаючись переконати Насуаду в тому, що її страх марний, Міцний Молот сказав.

— Селяни пішли за мною, бо мали на те власні причини. Адже вони добре знали, що залишатись у долині небезпечно.

— Але ти все-таки не можеш до кінця пояснити їхньої поведінки, Роране.

— Може, й так, але я зовсім не розумію, чого ви хочете від мене, моя пані? Ви дозволите мені служити варденам чи ні? А якщо дозволите, то як?

— Послухай мене. Сьогодні вранці мої чарівники помітили на сході патруль Галбаторікса з двадцяти трьох солдатів. І я висилаю загін під командуванням Мартланда Рудобородого, графа Туну, аби він їх знищив і провів вивідувальну роботу. Ти маєш підкорятися йому і, сподіваюсь, навчишся від нього тих хитрощів військової справи, яких іще не знаєш. А він тим часом пильно спостерігатиме за тобою й доповість мені, чи готовий ти до підвищення в ранзі. Зрозумій, Мартланд дуже досвідчений воїн, і я дослухаюся до його думки. Якщо я зроблю так, ти не ображатимешся на мене, Роране Міцний Молоте?

— Ні, у жодному разі. Ви тільки скажіть мені, коли я маю вирушити й скільки мене не буде в таборі?

— Ти підеш сьогодні ж, а повернешся за два тижні.

— Тоді я хотів би спитати, чи не могли б ви трішечки зачекати й послати мене на іншу справу за кілька днів? Я б дуже хотів бути тут, коли повернеться Ерагон.

— Твоя турбота про двоюрідного брата дуже зворушлива, але події розгортаються надто швидко, і ми не можемо зволікати. Коли я дізнаюсь про долю Ерагона, то покличу одного з чарівників Ду Врангр Гата, аби той зв'язався з тобою й переповів новини, якими б вони не були — добрими чи поганими.

Роран провів великим пальцем по гострих краях свого молота так, ніби намагався вигадати відповідь, яка б змусила Насуаду змінити своє рішення й водночас не виказала б тієї таємниці, що він її приховував. Урешті-решт юнак збагнув, що йому навряд чи вдасться викрутитися, й вирішив усе їй розповісти.

— Ви маєте рацію. Я хвилююсь за Ерагона, хоч він і здатен подбати про себе сам. Та насправді я хотів би залишитись не тільки через те, щоб побачити його живим-здоровим…

— Тоді навіщо тобі залишатися?

— Бо ми з Катріною вирішили побратися й хочемо, щоб Ерагон провів церемонію.

Насуада збентежено забарабанила пальцями по підлокітнику свого стільця.

— Якщо ти гадаєш, що я дозволю тобі відпочивати тоді, коли ти можеш допомогти варденам, тільки через те, щоб ви з Катріною мали змогу одружитись на кілька днів раніше, ти дуже помиляєшся.

— Але ми не можемо відкладати цієї справи, леді Нічні Кроки.

Насуадині пальці застигли в повітрі, а її очі хитро звузились.

— Чому?

— Чим швидше ми поберемось, тим краще буде для честі Катріни. Гадаю, ви розумієте, що я б у жодному разі не став просити у вас чогось для себе.

На обличчі Насуади промайнула ледь помітна посмішка, вона схилила голову й сказала:

— Авжеж, розумію… Але чому саме Ерагон? Чому ви хочете, щоб саме він провів церемонію? Чому не хтось інший, приміром, не старійшина з вашого селища?

— Тому що він мій двоюрідний брат, а я його опікун. А ще тому, що він Вершник. Самі посудіть, через мене Катріна втратила майже все — батька, домівку, посаг. І зараз я не можу нічого їй відшкодувати, проте хочу, щоб у неї було таке весілля, яке вона згадуватиме все життя. Без золота або худоби я не можу заплатити за розкішну церемонію, тому мушу знайти якийсь інший вихід, аби зробити наше весілля пам'ятним, тож мені здається, що коли нас обвінчає Вершник дракона, то годі щось ліпше й вигадати.

Насуада мовчала так довго, що Рорану почало здаватися, ніби вона хоче, щоб він пішов. Проте за мить дівчина вийшла із задуми й мовила:

— Твоя правда. Якби тебе й Катріну обвінчав Вершник дракона — це була б велика честь для вас обох, але мені дуже не хотілося б, аби Катріна прийняла твою пропозицію без належного посагу. Коли я жила в Тронжхеймі, гноми подарували мені багато коштовностей. Частину з них я продала, щоб озброїти армію варденів, але те, що в мене залишилося, дасть змогу будь-якій жінці відчувати себе до кінця життя королевою. Я подарую їх Катріні, якщо ти служитимеш нам.

Зворушений Роран низько вклонився:

— Дякую вам. Ваша щедрість не має меж, і я навіть не знаю, як можу вам віддячити.

— Найкращою подякою для мене буде те, щоб ти бився за варденів так само віддано, як бився за Карвахол.

— Присягаюсь, я зроблю це. І Галбаторікс пошкодує про той день, коли послав за мною разаків.

— Я певна, що він уже й так пошкодував. А тепер можеш іти. Залишайся в таборі, аж доки Ерагон не повернеться й не повінчає вас із Катріною, але вже наступного ранку ти маєш бути в сідлі.

КРИВАВИЙ ВОВК

«Який гордий цей чоловік, — думала Насуада, поглядаючи, як Роран виходить із її намету. — Вони з Ерагоном такі схожі й водночас такі різні. Ерагон може бути одним з найнебезпечніших воїнів Алагезії, проте йому не притаманні суворість і жорстокість, тимчасом як Роран зроблений із зовсім іншого тіста. Залишається тільки сподіватись, що він ніколи не стане на моєму шляху, бо тоді мені доведеться його знищити. Інакше його навряд чи зупиниш».

Дівчина перевірила свої бинти й була задоволена з того, що вони ще й досі свіжі. А потім покликала Фарику й наказала їй принести чогось попоїсти. Коли служниця залишила на столі наїдки й вийшла з намету, Насуада махнула рукою. Тієї ж миті зі схованки хутенько вибралась Елва, щоб розділити зі своєю пані сніданок.

Потому Насуада кілька годин вивчала звіти варденів і намагалась підрахувати кількість обозів, що знадобляться для її армії, аби якомога швидше почати пересування на північ. Упоравшись із підрахунками, вона послала гінців до гномів та ургалів, щоб ті переказали їхнім ковалям, що вони мають збільшити виробництво вістер для списів, Наостанок, пригрозивши раді старійшин розпуском, як вона це робила майже щотижня, Насуада взяла із собою Елву й поїхала на своєму жеребцеві Гроза Битви на зустріч з Тріанною, яка захопила одного з вивідачів Галбаторікса й саме збиралась його допитувати.

Після відвідування Тріанни Насуада й Елва хотіли були повернутись до свого намету, коли раптом на півночі табору зчинився якийсь гамір. Дівчина почула радісні вигуки, а потім серед наметів з'явився чоловік, який тут-таки кинувся до неї. Охорона миттю взяла Насуаду в кільце, залишивши попереду лише одного ургала, який звів свого кийка, готовий убити зухвальця, якщо той становитиме для його пані хоч якусь загрозу.

Тим часом чоловік, побачивши чудовисько, зупинився за кілька метрів від нього, перевів подих і закричав:

— Пані! Ельфи вже тут! Ельфи прийшли!

Спочатку Насуада подумала, що той мав на увазі королеву Ісланзаді та її армію, але потім пригадала, що Ісланзаді була поряд із Сейноном, а навіть ельфи не могли перетнути всю Алагезію швидше ніж за тиждень. «Мабуть, він має на увазі тих дванадцятьох чарівників, яких Ісланзаді послала, щоб вони захищали Ерагона», — подумала тоді Насуада.

— Швидше, мій коню, — мовила дівчина й клацнула пальцями. Її руки запекли вогнем, коли вона схилилась над Грозою Битви. Дівчина пришпорила коня, і той помчав галопом по вузькій вуличці між двома рядами наметів, перестрибуючи діжки з дощовою водою й оминаючи повстанців, які траплялися їм на шляху. Люди кидали все й теж бігли за Насуадою, щоб побачити ельфів на власні очі.

Примчавши до північного входу табору, Насуада й Елва зіскочили з коня й стали вдивлятися в горизонт.

— Он там, — сказала Елва й тицьнула своїм маленьким пальчиком.

Повітря було розпеченим і переливалося, тому дванадцять довгих худорлявих постатей, які з'явилися з-за заростів ялівцю приблизно за дві милі від табору, спочатку нагадували марево. Ельфи бігли нога в ногу, не здіймаючи жодної пилинки, тож здавалося, що вони взагалі летять у повітрі, їхній біг був дуже красивим і водночас якимось бентежним — вони нагадували зграю хижаків, яка переслідує свою здобич. Насуада нервово затупцяла, бо відчула той самий страх, що й тоді, коли вперше побачила шррг — велетенського вовка Беорських гір.

— Вражає, правда?

Почувши голос за своєю спиною, дівчина аж здригнулась від несподіванки. Анжела, як зазвичай, з'являлась непомітно, ніби привид.

— А ти завжди там, де відбувається щось цікаве, як я на тебе подивлюся!

— Саме так, ніде правди діти, адже значно ліпше побачити все й одразу на власні очі, ніж чекати, доки тобі про це хтось розкаже. А крім того, люди не завжди звертають увагу на те, що треба. Приміром, хто зможе помітити, чи був чийсь безіменний палець довшим за вказівний, або чи були в них магічні щити, або ж те, що якийсь із їхніх віслюків мав залисину у формі півнячої голови. Хіба не так?

Насуада спохмурніла:

— Ти ніколи ні з ким не ділишся своїми секретами?

— А що гарного може із цього вийти? Якщо я скористаюсь магією, то люди, можливо, із цього й потішаться, проте потім мені доведеться дуже довго все вам пояснювати, а король Орин — той узагалі, приміром, захоче відтяти мені голову, й тоді мені доведеться вбити половину твоїх чарівників, щоб утекти. Навіщо мені все це?

— Твоя відповідь не викликає довіри, однак…

— Це тому, що ти надто серйозна, леді Нічні Кроки.

— Може, й так, але скажи мені, — не вгавала Насуада, — до чого тут віслюк із залисиною у формі півнячої голови?

— Усе дуже просто! Хазяїн цього віслюка надурив мене під час гри в кості на три ґудзики й шматок зачарованого кристала.

— Надурив тебе?

Анжела міцно стисла губи, напевно, ще й досі дратуючись через ту прикру пригоду.

— Кості були заговорені. Я підклала йому їх, а потім він замінив їх на власні, коли я втратила пильність… Я й досі точно не знаю, як саме він мене надурив.

— А ти теж намагалася його надурити?

— Яка різниця! Це був дуже цінний кристал! А крім того, як можна надурити того, хто сам тебе дурить?

Перш ніж Насуада встигла відповісти, шестеро Нічних Яструбів, які вийшли з табору, взяли її в кільце. І хоч це була її власна охорона, дівчина глянула на воїнів з неприхованим невдоволенням. Особливо її дратувало те, що двоє ургалів огидно смерділи. Тим часом капітан зміни, Гарвен, дужий чоловік зі зламаним носом, підійшов до неї майже впритул і крізь стиснуті зуби, так, ніби намагався вгамувати свій гнів, мовив:

— Моя пані, чи не міг би я поговорити з вами на самоті?

Анжела й Елва зиркнули на Насуаду, аби переконатись, що вони справді мають відійти. Дівчина ствердно кивнула, і вони попрямували на захід, убік річки Джиєт. Коли Насуада пересвідчилась, що їх ніхто не почує, вона хотіла була першою почати розмову, проте Гарвен її випередив.

— Чорт забирай, пані Насуадо, — гаркнув він, — ви не маєте так чинити!

— Заспокойтесь, капітане, — відповіла вона, — адже я майже нічим не ризикувала, а сюди потрібно було дістатись вчасно, щоб привітати ельфів.

Нетямлячись від люті, Гарвен ударив себе по нозі, закутій у лати, і його кольчуга голосно брязнула.

— Майже нічим не ризикували? Рівно годину тому ви отримали попередження, що серед нас ще й досі є вивідачі Галбаторікса. Тобто вони знову й знову проникають до нашого табору, а ви так бездумно залишаєте свою охорону й мчите крізь натовп, в якому можуть бути вбивці! Хіба ви забули про напад в Абероні й про те, як Близнюки вбили вашого батька?

— Капітане Гарвене! Ви надто багато собі дозволяєте.

— Я дозволятиму собі ще більше, головне, щоб ви завжди були в безпеці.

Ельфи тим часом уже були майже вдвічі ближче до табору. Роздратованій Насуаді зовсім не хотілося продовжувати цю розмову, тому вона відрубала:

— Якщо ви гадаєте, що я геть беззахисна, капітане, то це зовсім не так.

Гарвен зиркнув на Елву й відповів:

— Не знаю, що вам казати, пані… — Капітан зробив паузу, неначе чекаючи, що дівчина зараз усе йому пояснить, проте вона нічого не відповіла, тож він продовжив: — Якби ви й справді були в безпеці, то мої звинувачення виглядали б геть безглуздо, і я б неодмінно перед вами вибачився. Але справжня безпека й те, що вам здається, ніби ви в безпеці, — різні речі. Адже серед Нічних Яструбів найсильніші й найрозумніші воїни війська, і всі мають у це вірити. Кожен, хто посміє на вас зазіхнути, повинен розуміти, що, перш ніж він спробує вдарити вас ножем, вистрілити у вас із лука або завдати вам шкоди за допомогою магії, буде мертвий. Ми маємо зробити все, щоб вони бачили, що в них стільки ж шансів убити вас, як у миші, яка наважилася вбити дракона, й повірте, це позбавить нас від багатьох неприємностей.

Ми не можемо битись з усіма вашими ворогами, пані Насуадо. Для цього б знадобилася ціла армія. Повірте, навіть Ерагон не зміг би вас урятувати, якби всі, хто прагне вашої смерті, діяли так, як їм підказує їхня ненависть. Ви можете пережити сто замахів на ваше життя, навіть тисячу, але один може виявитись вдалим. І єдиний шанс уникнути цього — це переконати більшість ваших ворогів, що вони ніколи не пройдуть повз Нічних Яструбів. Наша репутація може захистити вас так само надійно, як наші мечі й наші обладунки. А те, що люди бачать, як ви тікаєте від нас, не йде нам на користь. Адже ми виглядали, наче купа йолопів, коли стрімголов мчали за вами й намагалися вас наздогнати. Словом, якщо ви нас не поважаєте, то чому тоді хтось має нас поважати?

Гарвен підійшов ближче й заговорив майже пошепки:

— Ми з посмішками на обличчях віддамо заради вас життя, якщо в тому буде потреба. І єдине, про що б ми вас хотіли просити, це те, аби ви дозволити виконувати нам наші обов'язки. Адже це зовсім невеличка послуга з вашого боку. І може настати день, коли ви будете вдячні нам за те, що ми завжди поруч. Ваша захисниця — людина, а це означає, що, попри всі її заслуги, вона все ж таки може припуститись помилки. А крім того, вона не присягала вам на вірність прадавньою мовою, як це зробили всі Нічні Яструби. Не хочу зводити наклепу, але вона може вас розлюбити й стати вашим ворогом, а Нічні Яструби ніколи вас не зрадять. Ми ваші, пані Насуадо, душею й тілом. Тож, будь ласка, дозвольте Нічним Яструбам робити те, що вони мають робити… Дозвольте нам захищати вас.

Спочатку Насуада слухала його зовсім неуважно, проте невдовзі красномовність і розум капітана вразили її до глибини душі. Їй здалося, що він дуже надійний чоловік, якому можна було доручати й інші важливі завдання.

— Схоже, Джормандер оточив мене воїнами, які вміють орудувати своїм язиком незгірше, аніж мечем, — мовила вона з посмішкою.

— Моя пані…

— Ви маєте рацію. Мені не слід було тікати й залишати ваших людей позаду. Мені дуже шкода, я й справді вчинила геть нерозумно. Просто я ще й досі не можу звикнути до того, що мене весь час оточують охоронці, й інколи забуваю, що не можу рухатись вільно. Присягаюсь, капітане Гарвене, більше цього ніколи не буде, адже мені дуже не хочеться ображати ані вас, ані Нічних Яструбів.

— Дякую, моя пані.

Насуада розвернулася, щоб глянути на ельфів, але ті вже сховалися від її очей, пірнувши в русло пересохлого струмка за чверть милі від їхнього табору.

— Гарвене, мені здається, що хвилину тому ви придумали девіз для Нічних Яструбів.

— Справді? Щось не пригадую.

— Справді! Ви сказали: «…найсильніші й найрозумніші воїни»! Це буде гарним девізом! І якщо решта Нічних Яструбів уподобають його, то ми попросимо Тріанну, щоб вона переклала ці слова прадавньою мовою, а потім наші майстри напишуть їх на ваших щитах, а наші швачки вигаптують їх на ваших формах.

— Ви дуже щедра, моя пані. Коли ми повернемось до наметів, я поговорю про це з Джормандером та іншими капітанами. От тільки…

Капітан завагався, але Насуада випередила його, миттю здогадавшись, що саме турбує досвідченого воїна:

— Ви, певно, хвилюєтесь, що такий девіз є надто простим для воїнів вашого рангу, і вам, мабуть, хотілося б чогось більш високого й шляхетного?

— Саме так, моя пані, — сказав капітан, полегшено зітхнувши.

— Ну що ж, ви маєте рацію. Нічні Яструби є представниками варденів, і під час служби ви маєте справу з представниками геть усіх рас. І я б була дуже засмучена, якби ви справляли на них якесь хибне враження… Я залишаю це на ваш розсуд, і ви самі вигадаєте собі девіз, думаю, усі гуртом ви легко впораєтеся.

А вже наступної миті дванадцять ельфів випірнули з русла пересохлого струмка, і Гарвен, проговоривши слова вдячності, відійшов від Насуади на належну для охоронця відстань. Готуючись прийняти ельфів, Насуада махнула рукою й попросила Анжелу та Елву повернутися.

Ельфи були вже за кілька сотень футів від них, їхній ватажок виявився чорний, ніби сажа. Спочатку Насуада вирішила, що в нього така ж темна шкіра, як і в неї, або що він увесь вбраний у чорне. Та коли ельфи наблизились, дівчина побачила, що у ватажка була тільки пов'язка на стегнах та плетений пояс, на якому висіла торбинка. Решту тіла вкривала синьо-чорна шерсть, що виблискувала під сонячним промінням.

Шерсть була завдовжки у чверть дюйма й нагадувала гнучкі обладунки, що передавали форму м'язів. Проте на гомілках та з внутрішнього боку рук вона сягала двох добрих дюймів, а між лопатками взагалі переходила в гриву, завдовжки з долоню, що спадала кудлатими пасмами вздовж усього хребта. На загострених вухах ельфа красувалися котячі китички. Обличчя теж вкривала шерсть, проте вона була такою короткою й гладесенькою, що її видавав лише колір. Очі ватажка були небесно-блакитними, а на кожному пальці замість нігтів стирчали пазурі, що напевно вселяли в усіх ворогів цієї раси неабиякий страх. Коли ж ельфи врешті-решт зупинилися перед Насуадою, дівчина помітила, що від них лине особливий запах, мускусно-солоний аромат сухого ялівцю, змішаного з димом. Це був запах сильних чоловіків, і Насуада враз відчула, як по її шкірі поповзли мурашки, кидаючи дівчину то в жар, то в холод. Вона вся зашарілася й дуже сподівалась на те, що цього ніхто не помітить.

Решта ельфів, вбраних у короткі сорочки жовтогарячого й зеленого, ніби хвоя, кольору, мали звичайний вигляд і були схожі на Арію. Серед них було шестеро чоловіків і стільки ж жінок. Вони майже всі мали чорне, як смола, волосся, якщо не брати до уваги двох жінок, чиє волосся нагадувало своїм кольором зоряне сяйво. Визначити вік ельфійських чаклунів було дуже важко, оскільки їхні обличчя не мали жодної зморшки. Правду кажучи, це були перші ельфи, яких Насуаді доводилось бачити, крім Арії, тож дівчині дуже кортіло дізнатись, чи її ельфійська подруга була справжньою представницею своєї раси.

Торкнувшись двома пальцями вуст, головний ельф вклонився, так само як і його супутники, а потім приклав праву руку до грудей.

— Мої вітання, Насуадо, донько Аджихада, — мовив він. — Атра естерні оно тхелдуін, — його акцент був більш помітним, ніж в Арії, а слова прадавньої мови, що їх він вимовляв, якимось дивним чином обертались на музику.

— Атра ду еваринія оно варда, — відповіла Насуада, згадуючи уроки Арії.

Ельф задоволено посміхнувся, показавши свої гострі зуби.

— Я Блодхгарм, син Ілдріда Красивого, — перш ніж продовжити, ватажок ельфів назвав решту своїх супутників. — Ми принесли вам гарні новини від королеви Ісланзаді: минулої ночі нашим чаклунам пощастило прорватися крізь ворота Сейнона. Тепер наше військо просувається вулицями до вежі, де забарикадувався лорд Таррант. Дехто ще намагається нам опиратися, але загалом місто здалося, і невдовзі ми будемо повністю контролювати Сейнон.

Охорона Насуади й вардени, які скупчились позаду неї, сповнили повітря радісними вигуками, почувши таку гарну звістку. Насуада спочатку теж зраділа перемозі, проте її тут-таки опанували похмурі думки. Вона уявляла собі, як дужі ельфи вриваються в домівки мирних людей. «Які ж неземні сили я потурбувала?» — думала вона.

— Це справді радісна звістка, — мовила Насуада, — і мені дуже приємно її чути. Якщо Сейнон у нашій владі, тоді ми стали ближчими до Урубейна, а отже, й до Галбаторікса, ми стали ближчими до здійснення нашої мрії. — Знизивши голос, дівчина додала: — І я вірю, що королева Ісланзаді буде доброю до мешканців Сейнона, принаймні до тих, хто не любить Галбаторікса, та водночас не має достатньої відваги, щоб повстати проти Імперії.

— Королева Ісланзаді завжди добра й милосердна до своїх підлеглих, навіть якщо вони опинилися під її владою без великого на те бажання. Але якщо хтось із них наважиться проти нас повстати, ми зметемо їх геть, ніби порив вітру опале листя під час осінньої бурі.

— Я не чекала чогось інакшого від такої старої й могутньої раси, як ваша, — відповіла Насуада. Перемовившись з ельфами ще кількома словами, Насуада вирішила, що час перейти до справи, й наказала юрбі, яка зібралась позаду неї, розійтися.

— Наскільки я зрозуміла, ви прийшли сюди, щоб захищати Ерагона й Сапфіру. Чи не так?

— Ви маєте рацію, Насуадо Світ-коно. І ми знаємо, що Ерагон ще й досі на землях Імперії. Проте незабаром він повернеться.

— Тоді вам напевно відомо, що Арія пішла на його пошуки й зараз вони мандрують разом?

— Авжеж відомо, — повівши вухами, відповів Блодхгарм. — Нам дуже прикро, що вони опинились у такій небезпеці, але ми сподіваємось, що їх не спіткає жодне лихо.

— То що ж ви збираєтесь робити? Знайдете їх і приведете назад до варденів? Чи залишитесь тут і будете сподіватись, що Ерагон та Арія зможуть самі захистити себе від слуг Галбаторікса?

— Ми залишимось вашими гостями, Насуадо, дочко Аджихада. Ерагон і Арія будуть у безпеці, доки їх ніхто не помітить. А якщо ми приєднаємося до них на території Імперії, то це неодмінно приверне до всіх нас небажану увагу. Ми б воліли бути там, де зможемо принести бодай якусь користь. Якщо Галбаторікс надумає піти в наступ, то він нападатиме саме на табір варденів, а це означає, що з ними будуть Торнак і Мертаг, тож Сапфірі вкрай знадобиться наша допомога, аби дати їм відсіч.

Украй подивована їхньою відповіддю, Насуада сказала:

— Ерагон говорив, що ви найсильніші чарівники своєї раси, та чи справді у вас стане сил, щоб відігнати цю трикляту парочку? Адже завдяки Галбаторіксу вони мають куди більше сили, ніж звичайні Вершники.

— Разом із Сапфірою ми будемо принаймні не слабші за них, а може, навіть сильніші. Ми добре знаємо, на що були здатні клятвопорушники… Нехай навіть Галбаторікс зробив Торнака з Мертагом значно сильнішими за решту Вершників-зрадників, але вони все одно не зрівняються з ним. Саме цією його слабкістю ми й скористаємось. Адже навіть троє клятвопорушників не встояли проти нас, коли ми були з драконом. Тож ми свято переконані, що зможемо битися проти всіх, окрім самого Галбаторікса.

— Це не може не тішити. Бо після того як Мертаг переміг Ерагона, мені здалося, що нам доведеться відступити й ховатися, аж доки сила нашого Вершника не зросте. Але ваші слова вселяють в мене надію. І хоча в нас ще й досі немає плану, як ми вб'ємо Галбаторікса, нас ніщо не зупинить! Ми розіб'ємо ворота Урубейна або переможемо його на полі бою, коли він вирішить протистояти нам зі своїм Шруйканом. — Трішки помовчавши, Насуада додала: — Я довіряю вам, Блодхгарме, але перш ніж ви зайдете до нашого табору, я все ж таки маю попросити, щоб ви дозволили одній моїй людині перевірити вашу свідомість, щоб пересвідчитись у тому, що ви справжні ельфи, а не замасковані люди, яких сюди прислав Галбаторікс. Мені дуже незручно вас про це прохати, але нас оточують зрадники й шпигуни, і ми нікому не наважуємось вірити на слово. У жодному разі не сприйміть це як образу, але війна навчила нас обачності. І я дуже сподіваюся, що ви мене зрозумієте, адже ви й самі оберігаєте зелене листя Ду Вальденвардена захисними закляттями. Чи не так?

Недобре зблиснувши очима, Блодхгарм заскреготав зубами.

— Дерева Ду Вельденвардена здебільшого мають голки, а не листя, — мовив він. — Ну що ж, перевірте нас, коли це аж так необхідно, але хочу вас попередити… Той, хто буде нас перевіряти, має бути дуже обережним, щоб не зайти в наші думки надто глибоко, інакше йому загрожує божевілля. Адже смертним украй небезпечно блукати поміж наших думок — вони легко можуть загубитись і більше ніколи не повернутися до свого тіла. Та й навряд чи смертному вдасться дістатися наших секретів.

Почувши відповідь Блодхгарма, Насуада збагнула, що ельфи знищать будь-кого, хто посміє зайти на заборонену територію.

— Капітане Гарвене, — мовила дівчина.

Гарвен ступив крок уперед із виразом людини, яка йде назустріч долі, й зупинився навпроти Блодхгарма. Заплющивши очі й насупившись, він пробував проникнути у свідомість Блодхгарма. Насуада спостерігала за всим цим, прикусивши губу. Коли вона була маленькою, одноногий чоловік на ім'я Харгров навчив її ховати свої думки й блокувати напади телепатів. Дівчина вміла добре захищатись, але проникати в чужу свідомість їй ніколи не доводилось. Проте Харгров розповідав їй, яка це важка праця, тож вона щиро співчувала Гарвену, оскільки мандрувати просторами свідомості ельфа було й справді вкрай небезпечно.

За мить до Насуадиного вуха схилилась Анжела й схвильовано зашепотіла:

— Краще б ти доручила це мені. Так було б надійніше.

— Можливо, — кивнула головою Насуада, бо попри те, що знахарка незрідка допомагала і їй, і варденам, вона усе одно не наважувалась доручати їй якихось дуже важливих справ.

Гарвен ще й досі намагався проникнути у свідомість ельфа, проте за мить він широко розплющив очі й зі свистом втягнув у себе повітря. На шиї й обличчі воїна виступили краплинки поту, а його зіниці стали такі широкі, ніби на землю несподівано впала ніч. Блодхгарм тим часом був геть спокійний, і на його вустах блукала ледь помітна посмішка.

— Ну що? — спитала Насуада.

Гарвен якийсь час мовчав, але, зібравшись на силі й перевівши подих, урешті-решт мовив:

— Він не людина, моя пані. Поза всяким сумнівом.

Утішена й водночас неабияк схвильована, дівчина відповіла:

— Дуже добре, продовжуйте, будь ласка.

На перевірку решти ельфів у Гарвена пішло значно менше часу, а щоб упоратися з останнім із них, він витратив узагалі близько трьох-чотирьох секунд. Насуада пильно спостерігала за своїм охоронцем — вона бачила, як його пальці побіліли й зробилися безкровними, а шкіра на скронях запала в череп, ніби вушні мембрани в жаб. Він нагадував людину, яка плавала глибоко під водою.

Закінчивши перевірку, Гарвен повернувся на своє місце позаду Насуади. Дівчині здалося, що за ці кілька хвилин її вірний воїн зовсім змінився, бо від його колишньої заповзятості й непохитності майже нічого не лишилось. Зараз він більше нагадував лунатика, а коли Насуада спитала, чи з ним усе гаразд, той відповів рівним холодним тоном. Складалось таке враження, ніби його душа блукає залитими сонцем галявинами десь у таємничому лісі ельфів. Дівчина сподівалася, що невдовзі йому стане ліпше, в інакшому разі доведеться звернутися по допомогу до Ерагона або Анжели, щоб ті його зцілили. Проте зараз, доки Гарвен перебував у непевному стані, Насуада вирішила поберегти його й поки що звільнити від служби в лавах Нічних Яструбів. «Джормандер запропонує йому якусь простішу посаду, — міркувала дівчина, — що не наражатиме його на небезпеку й дасть змогу прийти до тями після тих видінь, які лишилися в Гарвеновій свідомості після контакту з ельфами».

Правду кажучи, усе це вивело Насуаду з рівноваги, тож, відчуваючи розпач утрати й злість на всіх на світі, разом із собою, ельфами, Галбаторіксом та Імперією, їй було дуже важко говорити м'яким тоном і дотримуватись манер.

— Блодхгарме, невже ви не могли сказати, що навіть ті, хто повертається до власних тіл після перевірки вашої свідомості, не можуть уникнути психічних травм?

— Моя пані, зі мною все гаразд, — мовив Гарвен. Однак заперечення воїна було таким слабким і невпевненим, що його майже ніхто не почув, і це ще дужче розлютило Насуаду.

Шерсть на зашийку Блодхгарма стала дибки й, здається, навіть погустішала.

— Якщо я невдало висловив свою думку, то дуже перепрошую. Однак не слід звинувачувати нас у тому, що сталося, адже ми не можемо змінити своєї природи. Вам також не варто картати себе. На жаль, ми живемо у час підозри, і якби ви дозволили нам увійти на територію табору неперевіреними, це було б необачно з вашого боку. Мені дуже шкода, що такий неприємний інцидент може зіпсувати історичну зустріч між нами, але тепер ви можете бути спокійні й упевнені в тому, що ми справді ті, ким є — ельфи з Ду Вельденвардена.

Від Блодхгарма війнуло мускусним запахом, і роздратована Насуада знову відчула в усьому тілі якусь незрозумілу слабкість. У її голові промайнули лучники, вбрані в шовковий одяг, чаші з вишневим вином і сумні пісні гномів, що їх вона чула колись у порожніх залах Тронжхейма. Відігнавши ці геть непотрібні думки, дівчина мовила:

— Гадаю, було б значно ліпше, аби вашу свідомість перевірили Ерагон або Арія, вони б напевно не втратили розуму.

Та вже наступної миті запах Блодхгарма вдруге переплутав у голові дівчини всі думки, і їй здалося, що зараз вона візьме й проведе руками по його гриві. Прийти до тями Насуаду змусив легенький доторк Елви. Дівчинка потягла її за руку, а коли Насуада схилилася до неї, вона швиденько зашепотіла їй на вухо:

— Собача м'ята. Думай про собачу м'яту.

Послухавшись її поради, Насуда згадала, як колись вона з'їла цукерку із собачої м'яти на одному з прийомів у короля Ротгара. Від однієї тільки згадки про різкий запах цукерки в Насуади аж у роті пересохло, тож думки про Блодхгарма не знати куди й поділися. Дівчина спробувала приховати свою зніяковілість, тому мовила:

— Моя юна подруга вкрай здивована, що ви не схожі на решту ельфів. Буду відверта, мене це теж неабияк вразило. Адже ви виглядаєте не зовсім так, як інші представники вашої раси, яких нам уже доводилось бачити. То чи не були б ви такі ласкаві усе нам пояснити?

Блодхгарм ніяково знизав плечима, а по його шерсті пробігла ледь помітна хвилька.

— Певно, ви будете подивовані, але така подоба просто припала мені до смаку, — відповів він. — Хтось пише вірші про сонце й місяць, хтось вирощує квіти, зводить чудові будівлі або створює музику. Я дуже поважаю всі ці мистецтва, та мені здається, що справжня краса існує лиш в іклах вовка, у шкірі лісового кота й в оці орла. Саме тому я й набув такої подоби. Але це не означає, що в наступні сто років я не втрачу інтерес до земних тварин й натомість стану вважати, що найчарівніші істоти на світі — це морські створіння. Тоді моє тіло вкриється лускою, руки обернуться на плавці, ноги — на хвіст, я спокійнісінько пірну собі в море, і мене більше ніхто ніколи не побачить в Алагезії.

Ельф розповідав усе це з таким серйозним виглядом, що якоїсь миті Насуаді почало здаватися, що він просто з неї кепкує.

— Це дуже цікаво, — мовила дівчина. — Але я сподіваюсь, що бажання стати рибою не прокинеться у вас найближчим часом, адже ви потрібні нам тут, на суходолі. Хоч якщо Галбаторіксові раптом заманеться втекти на морське дно, то нам і справді стане в пригоді чарівник, який уміє дихати під водою.

Усі дванадцятеро ельфів голосно зареготали, а птахи, що були довкола, зацвірінькали. Їхній чистий сміх був схожий на звуки води, що падає на кришталь. Насуада й собі посміхнулась, хоч зовсім того не хотіла. Її доблесні охоронці також розпливлися в посмішках, навіть два ургали, що були серед них, здавалося, стали не такими набурмосеними.

Проте, коли сміх ельфів стих, світ знову став звичайнісіньким. У Насуади було таке відчуття, ніби вона прокинулась після гарного-гарного сну, тож їй стало сумно, що він так раптово урвався.

Блодхгарм тим часом знову посміхнувся й мовив:

— Для мене велика честь служити поруч з такою розумною й кмітливою жінкою, як ви, пані Насуадо. Днями, якщо у вас з'явиться бодай одна вільна хвилька, я б залюбки навчив вас грати в руни. Думаю, ви були б дуже грізним суперником.

Така несподівана зміна в настрої ельфів змусила Насуаду згадати одне-єдине слово, що його дуже часто вживали гноми, щоб змалювати представників ельфійської раси, — непередбачувані. Бувши маленькою дівчинкою, Насуада думала, що це дуже гарно, й ельфи пурхають від однієї цікавої пригоди до іншої, ніби феї з пелюстки на пелюстку. Проте зараз дівчина зрозуміла, що саме гноми мали на увазі: «Стережися! Стережися, бо ніколи не знаєш, що можна чекати від ельфа». Важко зітхнувши, вона згадала про те, що їй знову доведеться мати справу з істотами, які намагатимуться її контролювати й використовувати задля своїх цілей. «І чому життя таке складне? — міркувала вона. — Чи, може, це тільки в мене воно таке?»

Тим часом з-поміж наметів табору, вдалині, виринув король Орин, який їхав на своєму вірному коневі. За ним тягнулась вервечка шляхтичів, поважних і менш поважних чиновників, радників, помічників, слуг, воїнів і ще бозна-кого, про чиї посади Насуада не мала жодного уявлення. На заході, високо в небі з'явились обриси Сапфіри, яка почала спускатися, планеруючи на своїх розпростертих крилах. У таборі здійнявся галас, і Насуаді довелось майже кричати, аби відповісти ельфові:

— Можуть минути цілі місяці, перш ніж у мене з'явиться нагода прийняти вашу пропозицію, Блодхгарме, але я все одно дуже вам вдячна. Адже часом мені й справді варто відволіктися від своїх справ. А зараз раджу вам запастися терпінням, оскільки невдовзі тут буде купа людей. А ми, як вам, напевно, добре відомо, дуже цікаві створіння, тож на вас посипляться тисячі запитань.

— Ми готові до цього, пані Насуадо, — коротко мовив Блодхгарм.

Коли галаслива кавалькада короля Орина підійшла зовсім близько, а Сапфіра вже була готова приземлитись, у Насуадиній голові промайнула лиш одна думка: «Господи! Мені доведеться поставити довкола Блодхгарма цілий батальйон, щоб місцеві жінки не розірвали його на дрібні шматочки. Хоч це, мабуть, і не допоможе!»

ЗМИЛУЙСЯ, ВЕРШНИКУ ДРАКОНА!

Коли Ерагон відчув попереду загін із п'ятнадцяти воїнів, був саме обід наступного дня, відтоді як він з Арією втік з Істкрофта.

Юнак миттю сказав про це войовничій ельфійці, але та лише недбало кивнула йому у відповідь:

— Я теж їх помітила.

І хоча його супутниця намагалась бути спокійною, десь глибоко в душі Ерагона стала народжуватися тривога, адже важко було не помітити, як брови Арії кілька разів нервово звелися.

Перед ними лежала чиста рівнина, на якій, навіть за великого бажання, навряд чи вдалося б сховатися. Раніше вони вже не раз зустрічалися із загонами, проте тоді їх завжди супроводжували інші мандрівники, зараз же вони були тільки вдвох.

— За допомогою магії ми можемо викопати яму, а потім накриємо її гіллям і перечекаємо, доки вони не пройдуть, — запропонував Ерагон.

Але Арія заперечно похитала головою, продовжуючи швидко крокувати вперед.

— А що ми зробимо із землею, яка залишиться? — спитала вона. — . Адже воїни тут-таки її помітять і вирішать, що знайшли нору найбільшого у світі борсука. Крім того, не варто марнувати на це магію, краще залишити її для бігу.

— Я не знаю, скільки миль іще зможу пробігти, — скрушно пробурчав собі під носа Ерагон.

Безугавний біг уже й так добряче його виснажив: коліна пронизував пекучий біль, гомілки набрякли, а великий палець на лівій нозі почервонів і став удвічі більший. І як би юнак не замотував свої ноги, взуття все одно продовжувало їх натирати, не лишаючи жодного живого місця. Попередньої ночі Вершник загоїв кілька найбільших ран, проте від цього йому не стало легше, оскільки магія ледь не забрала рештки його сил.

За півгодини на обрії з'явилась жовта хмара куряви, і тільки потім Ерагонові вдалося розгледіти коней та їхніх вершників. Мандрівники продовжували бігти ще добрі десять хвилин, їм нічого було боятися, бо воїни не мали такого гострого зору, як вони, тож навряд чи змогли б їх помітити. Нарешті друзі зупинились і стали готуватися до небажаної зустрічі — Арія, діставши з торбинки сукню, натягла її поверх штанів, а Ерагон швиденько заховав Бромове кільце й вимастив брудом ліву долоню, аби замаскувати свою мітку — гедвей ігназію. Потому вони понахиляли голови, згорбились і попленталися вперед, насилу переставляючи ноги. Солдати мали подумати, що зустріли ще одну сім'ю біженців.

Ерагон уже давно чув стукіт копит і крики людей, які керували кіньми, проте минула добра година, перш ніж вони зустрілися на широкій рівнині. Коли загін був зовсім неподалік, Ерагон і Арія зійшли вбік. Поглядаючи спідлоба на дорогу, Ерагон помітив, як повз нього проскакало кілька вершників, але за мить довкола здійнялася така густа курява, що юнакові довелось заплющити очі. Геть нічого не бачачи, він продовжував уважно дослухатися до стукоту кінських копит і був дуже втішений, коли зрозумів, що половина загону вже проїхала повз них. «Схоже, вони не мають часу, щоб зупинятися й розпитувати нас, хто ми й куди прямуємо!» — радісно подумав він.

Але радіти довелося недовго. За якусь мить у курній запоні залунали крики: «Стояти!», «Тпру!», «Спинися тут!», «Спинися там!» — і п'ятнадцять вершників хутко оточили Ерагона й Арію. Перш ніж солдати встигли закінчити свої маневри, курява трохи вляглася, й Ерагон швидко присів до землі за великою каменюкою, а потім так само швидко підвівся.

— Не рипайся! — прошипіла крізь зуби Арія.

Чекаючи, доки солдати почнуть із ними розмову, Ерагон намагався заспокоїти своє шалене серцебиття й, зібравши докупи всі сили, згадував історію, що її вони придумали з Арією на той випадок, якщо раптом доведеться пояснювати, чого це вони опинилися так близько від кордонів Сурди.

Найбільше Ерагона непокоїло те, що незважаючи на впевненість у своїх силах, на тривале навчання, на безліч перемог у битвах й на добрі півдюжини охоронних заклять, у нього з'явилось болюче відчуття того, що годі уникнути ран і смерті. Від одних тільки думок про це юнакові судомило живіт, а в усьому тілі з'являлася якась дивна слабкість. «Ох, тільки не це!» — промайнуло йому в голові. Йому страшенно кортіло щось розбити, неначе це могло зменшити тиск, що розпирав його зсередини, проте таке бажання тільки посилило його розпач, бо він не наважувався поворухнутись. Єдине, що його заспокоювало, — присутність Арії, і він би краще погодився відрубати собі руку, ніж дав би їй привід вважати себе боягузом. Арія вселяла в нього впевненість і, незважаючи на те, що вона сама була вправним воїном, бажання її захищати.

Той, хто кілька секунд назад віддавав накази, вигукнув:

— Ану покажіть свої обличчя.

Ерагон підвів голову й побачив чоловіка — він сидів на коні, міцно стискаючи повіддя руками, на яких були вдягнені рукавиці. Його кумедні кучеряві вуса, спускаючись від горішньої губи до кутиків рота, звисали донизу ще на добрі дев'ять дюймів, неприродньо контрастуючи з абсолютно рівним волоссям, що спадало йому на плечі.

Вуса воїна були темного, ніби напівзогниле листя, кольору. Швидше за все, він ніколи не мастив їх бджолиним воском, тож попри всю свою довжину, вони виглядали зовсім жалюгідно, й Ерагонові весь час здавалось, що вони ось-ось можуть відпасти.

Решта солдатів спрямували на Ерагона та Арію свої списи. Їхні мундири були вкриті таким шаром пилюки, що годі було розгледіти вишиті на них язики полум'я.

— Ось так, — задоволено мовив чоловік, і його вуса захиталися, ніби чаші вагів. — Хто ви й куди йдете? І які маєте справи на землях короля? — Проте вже за мить він махнув рукою. — Хоча ні, можете не відповідати. Мені байдуже, що ви скажете. Світ котиться під три чорти, а ми марнуємо час, допитуючи селян. Ха! Ви — паразити, що сновигають із місця на місце й зжирають усю їжу, розмножуючись із шаленою швидкістю. У маєтку моєї родини поблизу Урубейна ми б запороли вашого брата до смерті, якби дізнались, що він вештається там без дозволу. А якби ми довідались, що ви поцупили щось у свого хазяїна, то ви й оком не встигли б зморгнути, як уже б теліпалися на стовпі. І що б ви мені зараз не сказали — усе буде брехня. Бо завжди так… Що у вас у торбах, га? Їжа й ковдра? А може, ще й парочка золотих підсвічників, га? Столове срібло? Секретні листи для варденів? Чого мовчите? Чи язики поковтали? Що ж, зараз ми швидко з'ясуємо, в чому тут річ. Лангварде, а чому б тобі не поглянути, що там за скарби в їхніх торбах.

Коли один із солдатів штурхнув Ерагона в спину древком списа, той похитнувся й зробив крок уперед. Його зброя була добре замотана в ганчір'я, але воно було надто тонким для того, щоб пом'якшити удар й не спричинити брязкіт металу.

— Ого! — вигукнув чоловік із вусами.

Солдат схопив Ерагона ззаду, розв'язав його торбу й, присвиснувши, витяг кольчугу.

— Погляньте, сер! — крикнув він.

— Зброя! — розплився в задоволеній посмішці вусань. — До того ж непоганої роботи. І це чудово, скажу я вам. Яка несподіванка! Збираєтесь приєднатися до варденів, мої любі, чи не так? Схильні до зради й бунту, гм? — його обличчя враз набуло суворого вигляду. — Чи ти з тих, хто паплюжить чесне ім'я солдата? Якщо так, то ти якийсь дивний найманець, адже в тебе навіть зброї нема. Невже так важко вирізати собі палицю або кийок? Ну, що скажеш? Відповідай!

— Ні, сер.

— Ні, сер? Бачу, ти навіть не додумався до цього. Шкода, що нам доводиться приймати таких недоумків… Ось до чого нас довела ця війна.

— Приймати куди, сер?

— Мовчати, нахабний негіднику! Тобі ніхто не дозволяв патякати! — Чоловік зробив знак рукою, і в Ерагонових очах замерехтіли червоні іскорки, бо солдат, який стояв позад нього, гепнув його по голові. — Хто б ти не був — злодій, зрадник, найманець чи звичайний йолоп, тебе все одно чекає одна доля. Коли ти присягнеш на вірність, у тебе не буде вибору, ти матимеш підкорятися Галбаторіксу й тим, хто наказуватиме від його імені. Ми — перша у світі армія, де панує бездоганна дисципліна. Ми не правимо теревенів про те, що маємо робити. Тільки накази, чіткі й зрозумілі. Ти приєднаєшся до нас і матимеш нагоду допомогти нам досягнути безхмарного майбутнього, як каже наш король. Щодо твоєї чарівної подружки, то для неї знайдеться тисяча способів, якими вона може прислужитися імперії! А тепер зв'яжіть їх!

І тут Ерагон миттю збагнув, що слід робити. Він різко повернувся й знайшов поглядом суворі очі Арії. Та моргнула йому, Вершник відповів ельфійці тим самим і міцніше стис каменюку. Більшість солдатів, із якими Ерагону доводилось битися на Палаючій рівнині, були захищені від магічних нападів найпростішими закляттями. Швидше за все, цей загін мав такий самий захист.

Вершник був певен, що зможе обійти або знищити будь-яке закляття чарівників Галбаторікса, проте на це знадобилося б значно більше часу, ніж ті кілька секунд, які він мав. Словом, Вершникові було не до магії, тому він широко замахнувся й запустив каменюку у вусаня. Та пробила йому шолом, але перш ніж воїни встигли оговтатися, юнак устиг схопитися за спис чоловіка, який був позаду нього, й скинув того з коня. Коли ворог опинився на землі, Ерагон миттю вразив його в серце, зламавши вістря списа об нагрудну пластинку його обладунків. Потому Вершник хвацько відскочив назад, вивернувшись так, що його тіло було паралельне до землі, й уник сімох списів, що вже за мить стриміли в землі в тому самому місці, де він щойно стояв.

Арія теж не гаяла часу. Коли Ерагон жбурнув каменюку, вона скочила на коня, що стояв поруч, і звалила вершника на землю хвацьким ударом ноги. Той відлетів футів на тридцять, а войовнича ельфійка стала перескакувати з коня на коня, рухаючись напрочуд граційно й красиво й вибиваючи вершників із сідел ударами колін та ліктів.

Приземлившись на землю, Ерагон стрибком став на ноги й опинився один проти чотирьох солдатів, які зараз же почали наступати. Юнак вправно відскочив убік, перехопив руку першого воїна, який намагався дістати його мечем, і вдарив його кулаком у пах. Чоловік смикнувся й упав на землю. Вершникові знадобилось не більше хвилини, щоб упоратися з двома наступними нападниками, тож невдовзі земля під його ногами була вкрита тілами.

Тим часом четвертий солдат замахнувся мечем і опинився так близько від Ерагона, що той не зміг уникнути його нападу. Відчайдушно крутнувшись на місці, юнак ударив нападника кулаком у груди. На превеликий подив самого Вершника, удар вийшов такий сильний, що бідолашний чолов'яга виплюнув зі свого нутра якусь криваву грудку, відлетів майже на десять футів і бездиханно завмер зі зламаними ребрами поруч із рештою своїх переможених товаришів.

Ерагонові теж добряче перепало. Він скорчився від болю, притискаючи до обладунків руку, якою ще мить тому завдав такого хвацького удару. Крізь понівечену шкіру виступали білі хрящі, а з рани жебоніли цівочки крові. «От халепа», — прошипів юнак, збагнувши, що його пальці перестали слухатись і їх негайно слід полікувати магією, інакше з його правиці не буде жодної користі. Остерігаючись іще одного нападу, він роззирнувся довкола й пошукав очима ельфійку.

Коні розбіглися в різні боки, а в живих залишилося тільки троє солдатів. Арія відбивалася від двох із них, а третій тим часом дременув кудись у південному напрямку. Робити було нічого, тож, зібравшись на силах, Ерагон кинувся йому навздогін. Невдовзі відстань між Вершником та його ворогом скоротилася майже вдвічі. Зрозумівши це, бідолаха розпачливо завив і почав благати пощади, обіцяючи, що нікому ніколи в житті не розповість про те, що його бачив, і показуючи свої порожні руки, мовляв, він геть беззбройний. Коли відстань між жертвою та переслідувачем скоротилася до кількох метрів, солдат різко кинувся вбік і став бігати туди-сюди по полю, ніби нажаханий заєць. Окрім того, горопаха жалібно скиглив, примовляючи крізь сльози, що він іще надто молодий, аби помирати, що йому ще належить одружитися й стати батьком і що його рідні дуже сумуватимуть за ним. Потому він став кричати, що це була лише п'ята його місія й що до війська його взяли примусом.

— Чого ж ти хочеш від мене? — схлипував він. — Я робив тільки те, що мав робити, насправді я дуже добрий.

Прислухавшись до його слів, Ерагон урешті-решт зупинився й набурмосено мовив:

— Ми не можемо взяти тебе із собою, проте й залишати тебе тут так само не можна, бо ти зараз же знайдеш коня й викриєш нас.

— Ні, ні, не викрию!

— Та годі вже… Щойно ти повернешся до табору, тебе почнуть розпитувати, що сталося, й твоя присяга Галбаторіксу та Імперії не дозволить тобі збрехати. Мені дуже шкода, але я не знаю, як іще можна звільнити тебе від твоїх обов'язків, окрім як…

— Навіщо ти це робиш? Чудовисько! — закричав чоловік. Із непідробним жахом він хотів був оббігти Ерагона, щоб потрапити на дорогу, проте Вершник швидко його наздогнав і міцно схопив рукою за шию, намагаючись не зважати на лемент і благання про помилування. За мить бездиханний солдат упав Ерагонові під ноги.

Глянувши на мертвого чоловіка, юнак відчув на язиці якусь незрозумілу гіркоту. «Коли ми вбиваємо когось, — подумав він, — ми вбиваємо частину себе». Цієї миті він ненавидів себе. Ледве переставляючи ноги й похитуючись, Вершник рушив туди, де нещодавно точився бій. Арія стояла на колінах біля одного з убитих і змивала кров зі своїх рук водою з бляшаної фляги котрогось із солдатів.

— Як це ти, — спиталась ельфійка, — без жодних вагань убив того чоловіка, тимчасом як до Слоуна не зміг примусити себе навіть пальцем доторкнутися? — Із цими словами вона звелася й глянула на нього своїми розкосими очима.

Ерагон спокійно знизав плечима:

— Він був для нас небезпечним. А Слоун — ні. Як же ти не розумієш?

— Може, воно й так, — після хвилинної мовчанки озвалася Арія. — Але я думаю інакше… І дуже шкода, що мене вчить моралі той, у кого ще так мало досвіду. Схоже, я помилилась, коли робила свій вибір.

Ерагон чув мелодійний голос Арії, але не розумів, що вона каже, і причиною цього були понівечені мертві тіла солдатів на полі бою, куди цієї миті був спрямований його погляд. «Оце й усе, на що обернулось моє життя? — думав він. — Безкінечні битви?»

— Я почуваюся, ніби справжній убивця.

— Розумію, Ерагоне, — спробувала втішити його ельфійка. — Але не забувай, що ти пережив тільки дрібку з того, чим є життя Вершника дракона. Колись ця війна неодмінно скінчиться, і ти побачиш, що людям потрібні не лише твоя сила й уміння вбивати, адже Вершники були не тільки воїнами — вони виховували дітей, займалися наукою, зцілювали хворих.

— Нехай навіть так, але чому ми маємо воювати з простими людьми, Аріє?

— Тому що вони стоять між нами й Галбаторіксом.

— Але ж це неправильно, хіба ми не можемо завдати удару самому Галбаторіксу, не беручи на свою совість смертей сотень ні в чому не винних людей?

— На жаль, це нереально. Адже ми не зможемо дістатись Урубейна, доки не розіб'ємо військ, що його охороняють. Та й увірватися до самого замку, не оминувши магічних пасток, нам не вдасться.

— Має ж бути якийсь спосіб, — якось розгублено сказав юнак, стоячи на місці, коли Арія потяглась уперед і взяла спис. Наступної миті ельфійка спрямувала його вістря в підборіддя вбитого солдата й устромила його в череп бездиханного тіла. Ошелешений Ерагон стрибнув до войовничої ельфійки, відштовхнув її від убитого.

— Що ти робиш? — скрикнув він.

Обличчя Арії спалахнуло непідробною люттю.

— Я пробачу тобі тільки тому, що ти втратив розум і ще й досі не можеш його знайти. Отямся, Ерагоне! Ти зайшов надто далеко, аби тобі весь час пояснювали, що й до чого! Спробуй хоч трішки поворушити мізками!

Почувши таку дивну відповідь, Вершник похмуро мовив:

— Якщо ми цього не зробимо, то Імперія збагне, що ми вбили більшість супротивників голими руками.

— Нарешті! А єдині, хто може це зробити, — ельфи, Вершники й ургали. Проте навіть останній йолоп знає, що ургали тут ні до чого. І тоді все свідчитиме проти нас, отож уже за кілька годин тут будуть нишпорити Торнак і Мертаг, намагаючись нас знайти, — сказала ельфійка і з силою висмикнула спис із черепа, так що в ньому аж хлюпнуло. Потім вона тицьнула зброю Ерагонові й додала: — Я розумію, це дуже огидно, але тобі все ж таки доведеться мені допомогти.

Ерагон розгублено кивнув, тимчасом як ельфійка вихопила свого меча й уже за мить поле бою виглядало так, ніби солдатів Галбаторікса переміг невеличкий загін невідомих вояків. Це була жахлива робота, проте друзі впоралися з нею швидко, оскільки були вправними воїнами й дуже добре знали, яких саме ран слід завдавати своїм ворогам, аби все виглядало якомога правдивіше й аби ніхто не здогадався, що вони вільно розгулюють ворожою територією. Підійшовши до воїна, якого Ерагон забив ударом у груди, Арія скрушно похитала головою:

— Навряд чи нам вдасться замаскувати цю рану. Доведеться лишити цього бідолаху й сподіватися, що всі подумають, ніби на нього наступив переляканий кінь.

Останнім убитим, до якого вони підійшли, був командир загону. Його вуса втратили колишню пишноту й стирчали в різні боки. На чолі хвацького воїна зяяла кривава вм'ятина від каменюки, яку Арія зараз же обернула на рану, заподіяну ударом бойового молота. Якусь мить Ерагон пильно вивчав його вуса, а потім замислено сказав:

— Знаєш, усе-таки він мав рацію.

— Ти про що?

— Про те, що мені потрібна зброя, гарна зброя. Мені потрібен меч, — витерши руки об сорочку, юнак роззирнувся довкола й перелічив усі тіла. — Це всі, чи не так?

Арія ствердно кивнула. Тоді Ерагон зібрав свої обладунки, дбайливо загорнув їх у шмат тканини й поклав на дно торби, після чого виліз на верхівку невеличкого пагорба, куди на мить раніше здерлася Арія.

— Тепер нам краще не виходити на дорогу. Ще одна зустріч з людьми Галбаторікса вкрай небажана, — мовила вона й, тицьнувши на скалічену руку Вершника, з якої жебоніла кров, додала: — Перш ніж ми вирушимо далі, її неодмінно слід полікувати. — Не давши Вершникові ані секунди на роздуми, ельфійка схопила його посинілі пальці й вигукнула: — Вайзе хейл!

З Ерагонових вуст вирвався ледь чутний стогін, проте вже за мить його розтрощені хрящі й порване сухожилля стали такими, як і раніше. Коли закляття ельфійки перестало діяти, юнак кілька разів з недовірою стис кулак, аби пересвідчитись, що його рука знову така сама здорова, як і була незадовго до цього.

— Дякую, — буркнув він, зовсім не розуміючи, чому Арія взялася за його зцілення, коли він і сам легко міг із цим упоратись.

Тим часом ельфійка, здавалося, геть втратила до нього інтерес і стурбовано вдивлялася в безмежні простори рівнини.

— Я дуже рада, що сьогодні поруч зі мною був саме ти, Ерагоне, — мовила вона за якийсь час.

— Я теж радий, що ти була поруч зі мною, — важко зітхнувши, кивнув Вершник.

На вустах ельфійки промайнула ледь помітна посмішка. Якусь хвильку друзі мовчки постояли на верхівці пагорба, а потім Арія якось скрушно мовила:

— Час ушиватися звідси. Бачиш, якими довгими стали наші тіні? До того ж, невдовзі сюди дістанеться підмога й здійметься неабиякий шарварок, коли всі побачать, що цілий загін обернувся на обід для вороння.

Вершник і Арія спустилися з пагорба, шугнули в траву й побігли на південний захід, а за їхніми спинами, передчуваючи бенкет, залопотіли крильми перші хижі птахи.

ТІНІ МИНУЛОГО

Тієї ночі Ерагон сидів і пильно вдивлявся у язички невеликого вогнища, жуючи терпке листя кульбаби. На вечерю друзі мали корінці, насіння й пагони якихось рослин, що їх Арія назбирала на рівнині. Їжа була прісною й зовсім несмачною, але Ерагон навіть не мріяв про полювання на зайця чи птаха, щоб не розчарувати ельфійку. Окрім того, після сутички з ворожим загоном одна тільки думка про те, що доведеться знову позбавити когось життя, нехай навіть тварину, викликала у Вершника неймовірну огиду.

Година була пізня, і хоча друзі мали вставати на світанку, жоден із них не збирався лягати спати. Обхопивши ноги руками й поклавши підборіддя на коліна, Арія сиділа праворуч від Вершника. Краєчки її сукні позагорталися й нагадували пелюстки розхристаної вітром квітки. Вершник мовчки розтирав правицю лівою рукою, намагаючись позбутися болю, що засів десь глибоко у кістках. «Мені потрібен меч, — знову подумав він. — Короткий меч, щоб я міг бодай захистити свої руки, щоб не калічити їх тоді, коли завдаватиму комусь удар. А тепер, щоб захистити їх від своїх же ударів, мені доведеться вдягати рукавиці завтовшки в кілька дюймів. Але такі великі рукавиці виглядатимуть дуже кумедно. Окрім того, в них буде спекотно, та й не можу ж я все життя ходити в рукавицях. — Ерагон іще раз пильно глянув на свій кулак і поворухнув кількома пальцями. — А якщо мені доведеться битися з каблучкою Брома? Про сапфір можна не перейматися, він ніколи не розіб'ється, адже каблучку виготовили вправні майстри-ельфи. Проте з нею я можу найлегшим ударом розтрощити собі всі пальці. І розтрощити так, що годі буде й думати про зцілення. — Юнак стис пальці в кулаки й повільно покрутив ними туди-сюди, поглядаючи, як грає на них тінь, ніби зникаючи десь між кісточками. — Зрештою, я міг би вигадати закляття, що зупинятиме всі тіла, які рухатимуться на мене із небезпечною швидкістю, й не дати їм торкнутися моїх рук. Хоча… Ні… Це нікуди не годиться… А якщо це буде каменюка? Тоді моє закляття вб'є мене… Очевидно, рукавиці й магія тут не допоможуть. Як би мені хотілося мати гномівський набір Аскудгамлн, їхні „сталеві кулаки“».

Вершник посміхнувся й згадав гнома Шргнієна. Той мав чудернацький пристрій, який дозволяв йому лупцювати все що завгодно, не зважаючи на біль. У кістки всіх пальців гнома, окрім вказівних, були вживлені спеціальні металеві гнізда, куди вставлялися шипи, які гном міг викрутити будь-якої миті. Сама по собі ідея дуже подобалась Ерагонові, проте він був явно не готовий просвердлити у своїх кісточках дірки. «А окрім того, — міркував ні її, — мої кісточки значно тонші, ніж кісточки гномів, і хтозна, чи вдасться вставити в них металеві гнізда так, щоб це не зашкодило суглобам… Словом, Аскудгамлн — не вихід із ситуації…»

Низько схилившись над своїми руками, Вершник прошепотів — «Тхаефатхан», і його кулаки миттю відчули поколювання безлічі дрібних невидимих голочок, так, ніби він упав у зарості жалкої кропиви. Відчуття було таке разюче й неприємне, що йому кортіло підскочити і якнайдужче розтерти свої руки. Тим не менше, юнак усе ж таки стримався. Він сидів не поворухнувшись і спостерігав за тим, як шкіра на його кісточках спочатку набрякла, а потім обернулася на білі мозолі завтовшки в півдюйма. Вони нагадували рогові нарости, що утворюються на кінських копитах. Припинивши дію магії, юнак став задоволено розглядати свої мозолі, що височіли над кожною кісточкою, ніби мініатюрні гори. Тепер його руки поважчали й набули нової сили, проте він так само, як і раніше, вільно рухав пальцями, не відчуваючи жодних незручностей. «Може, це й огидно на вигляд, — думав він, потираючи мозолями правої руки об долоню лівої, — може, з мене й сміятимуться, але мені начхати — ці мозолі врятують мене від смерті».

Радіючи з того, що ось так, зовсім несподівано, знайшов вихід зі складної ситуації, Вершник ударив куполоподібну каменюку, яка стирчала із землі за півметра від нього. Повітря сповнив глухий звук, проте Вершник майже нічого не відчув. Удар по каменюці нагадував удар по рівній дошці, кілька разів загорнутій у товсту тканину. Набравшись сміливості, Ерагон дістав із торби золоту каблучку Брома й вдягнув її на палець, переконавшись у тому, що мозолі були значно вище, ніж коштовний подарунок Брома. Потому він ударив камінь удруге, проте удар вийшов такий самий, як і першого разу, тобто не завдав Вершникові жодної шкоди.

— Що це ти там робиш? — поцікавилась Арія, поглядаючи на нього крізь вуаль свого чорного волосся.

— Нічого, — знизав плечима юнак і витягнув перед собою руки. — Мені раптом здалося, що варто трохи змінити форму своїх кулаків перед тим, як іще раз доведеться битися з кимось голіруч.

— Тобі буде важко носити рукавички, — зиркнувши на його кісточки, мовила Арія.

— Я завжди можу їх зрізати, і все буде гаразд, — не забарився з відповіддю Ерагон.

Схвально кивнувши, ельфійка знову поринула в споглядання вогню. Ерагон тим часом приліг на землю, спершись на лікті й випроставши ноги. Він був упевнений в тому, що зможе перемогти в усіх битвах, які чекали на нього невдовзі, однак загадувати далі не наважувався. Адже якби він зараз бодай на мить замислився про те, чи вдасться йому із Сапфірою перемогти Мертага або Галбаторікса, то його серце неодмінно б узяли в крижані лещата страх і неспокій. Споглядаючи мерехтливий вогонь, Вершник намагався забути про всі свої страхи й про той тягар відповідальності, що лежав на його плечах. Плавне перетікання вогню повільно заколисувало юнака, й незабаром у його голові повільно, ніби сніжинки в зимовому небі, загойдалися уривки фраз, думок і образів. Він уже був поринув у сон, як серед хурделиці думок перед ним постало обличчя того воїна, який благав пощади. Ерагон почув його скиглення, побачив його заплакане обличчя, а потім слух юнака стрілою пройняв глухий звук, що з ним під його дужими руками Вершника хруснула шия бідолахи.

Аби позбутися цих жахливих видінь, юнак зціпив зуби й глибоко втягував крізь них повітря, відчуваючи, як усе його тіло вкривається маленькими липкими краплинками поту. Він крутився на місці й намагався відігнати від себе образ солдата, проте йому не вдавалося із цим упоратись. «Щезни! — несподівано гаркнув він, втративши рештки самовладання. — Це не моя вина. Якщо хочеш когось звинувачувати, то звинувачуй Галбаторікса. Я не збирався тебе вбивати!»

Із темряви, що огорнула мандрівників, долинуло моторошне виття вовка. Тієї ж миті з різних кінців долини відгукнулося безліч його сірих побратимів, і невдовзі весь простір навколо Арії та Ерагона сповнився тремтливо-тужливою мелодією. Виття було таким зловісним, що у Вершника аж волосся стало сторчма. Якоїсь миті це завивання злилося в один звуковий потік і стало нагадувати бойовий клич ургалів перед нападом.

Ерагон неспокійно засовався на місці.

— Заспокойся, — прошепотіла Арія. — Це вовки… І вони не зроблять нам нічого лихого, ти ж сам знаєш. Вони просто вчать своїх малят вити й ніколи не підпустять їх до істот із таким дивним запахом, як ми.

— Вовки не там, — мовив Ерагон, охопивши себе руками, а потім постукав себе по голові й додав, — вовки ось тут.

Арія з розумінням кивнула. Її різкий рух страшенно нагадував рухи птаха, і це ще раз свідчило про те, що вона не була людиною, хоч і мала людську подобу.

— Чудовиська твоєї свідомості завжди куди жахливіші за ті, які оточують тебе в реальному житті. Страх, сумніви й лють скалічили значно більше людей, ніж хижі тварини.

— І любов, — додав Ерагон.

— І любов, — погодилась ельфійка. — А ще жадоба, заздрість і безліч інших недобрих почуттів, що притаманні мислячим расам.

Ерагон раптом згадав Тенгу, який цілісінькими днями просиджував над манускриптами у зруйнованій ельфійській фортеці Едур Ітіндра, шукаючи «відповіді»… Він ледь стримався, щоб не розповісти Арії про пустельника зараз же, бо та неодмінно б стала про нього розпитувати, а в них було обмаль часу. Натомість юнак спитав сам:

— А ти хвилюєшся, коли вбиваєш?

Зелені очі Арії звузились до ледь помітних щілинок.

— Ані я, ані мій народ не їмо тварин, оскільки вважаємо, що вбивати інших істот тільки задля того, щоб утамувати свій голод, узагалі неприпустимо. І ти ще маєш нахабство питати, чи хвилююсь я, коли вбиваю? Мабуть, ти дуже мало знаєш ельфів, якщо вважаєш нас такими собі холоднокровними вбивцями.

— Ніким я вас не вважаю, — відмахнувся юнак. — Це зовсім не те, що я мав на увазі.

— Тоді говори, що ти хотів сказати, й не ображай моєї раси, якщо не хотів того робити.

Ерагон спробував усе їй пояснити, ретельно добираючи кожне слово.

— Щось подібне я спитав у Рорана, перш ніж ми напали на Хелгрінд. І мені залежить на тому, аби знати, що саме ти відчуваєш, коли береш на душу чиюсь смерть? — говорив Вершник, похмуро поглядаючи на вогонь. — Ти бачиш воїнів, яких убила? Ти бачиш їх, ніби живих, ти відчуваєш на собі їхні погляди?

Арія міцніше охопила коліна й задумливо дивилась на вогняні язички. Один із метеликів, що підлетів до багаття надто близько, обпалив собі крильця й упав у вогонь. «Флауга», — прошепотіла ельфійка, легенько змахнувши рукою, й решта метеликів пурхнули в темряву подалі від вогнища. Потім вона гірко зітхнула й, не відриваючи очей від палаючого гілля, тихо мовила:

— За дев'ять місяців потому, як я стала єдиним послом своєї матері, я поїхала разом з варденами до столиці Сурди, що на той час іще не була новою країною. Невдовзі після того, як ми полишили Беорські гори, наш загін перестріла ватага мандрівних ургалів. Ми вирішили не діставати своїх мечів і продовжити подорож, проте ургали хотіли нас випробувати, щоб завоювати славу й показати всім племенам, які вони вправні воїни. Наш загін на чолі з ватажком варденів Велдоном був чисельнішим за зграю ургалів, тому ми легко їх розбили. Під час цього бою я вперше відібрала життя. Кілька тижнів поспіль я весь час думала про це й урешті-решт збагнула, що коли не перестану себе картати, то неодмінно збожеволію. Багато хто не може витримати цього — страх і розпач затуманюють їхній розум, і на них уже не можна покластися. Тим часом дехто, навпаки, стає черствим, маючи тверду каменюку в грудях замість серця, і втрачає здатність відрізняти хороше від поганого.

— Але як тобі вдалося змиритися із цим?

— Я довго думала, чому саме мені довелося вперше в житті вбити, і зрозуміла, що мала для цього цілком справедливі підстави. А потім я намагалася переконати себе, що наша справа надто важлива, аби я переймалася тим, що забираю в когось життя… А щоразу, коли в моїй уяві зринають обличчя вбитих мною воїнів, я починаю думати про сади Тіальдар Холу.

— Допомагає?

— Можна й так сказати, — відкинувши волосся з обличчя й заправивши його за своє кругле вухо, мовила ельфійка. — Від отрути насилля рятує тільки душевний спокій. Ніде правди діти, ці ліки не так уже й легко знайти, проте вони того варті. — Трохи помовчавши, вона додала: — Часом допомагає також дихання.

— Яке ще дихання?

— Повільне, розмірене дихання, так, ніби ти медитуєш. Це один із найдієвіших засобів, що дає змогу заспокоїтись.

Ерагон вирішив скористатися її порадою і почав старанно вдихати й видихати, слідкуючи за тим, аби дотримуватись ритму й видихати з легень усе повітря. За кілька хвилин каменюка всередині його душі трохи пом'якшала, а обличчя воїнів, яких він убив, не були вже аж такими реальними.

Повітря вкотре сповнилось вовчим виттям, однак тепер воно не здавалося Вершникові настільки моторошним, як спершу.

— Дякую, — з полегшенням сказав він.

Арія легенько кивнула йому у відповідь.

Десь на чверть години запанувала цілковита тиша, аж доки Ерагон не розбив її, видихнувши із себе одне-єдине слово — «ургали».

— Як ти ставишся до того, що Насуада дозволила їм приєднатися до варденів?

Арія підняла гілочку біля своєї ноги й, покрутивши її кінчиками пальців, так пильно на неї глянула, що юнакові на мить здалося, ніби вона шукає відповіді саме в ній, у цій гілочці.

— Це був дуже сміливий крок, і я стала поважати Насуаду ще більше. Вона завжди робить так, щоб варденам велося якомога краще, і байдуже, яку доведеться сплатити ціну.

— Але ж ти сама бачила, скількох варденів обурило те, що вона пристала на пропозицію Нар Гарцхвога й погодилась на їхню підтримку.

— Не переживай, після випробування довгими ножами вардени поважають її ще більше, аніж до того, як вона приєднала до їхнього війська загони ургалів. Насуада діє дуже розумно, коли йдеться про збереження своїх позицій, — відповіла Арія, кинувши гілочку у вогонь. — Я не відчуваю до ургалів ані любові, ані ненависті. На відміну від разаків, вони добрі, просто надто вже люблять воювати. А це суттєва різниця, хоча родинам, чоловіки яких загинули від їхніх мечів, навряд чи це поясниш. Тож ми, ельфи, не проти мати справу з ургалами, хоч дуже часто це не закінчувалось для нас добром.

Ерагон не став розпитувати в ельфійки про ургалів, бо під час навчання Оромис змусив його прочитати безліч манускриптів, у яких ішлося про них. Найкраще юнак пам'ятав трактат «Подорож Гнаевалдрскалд», з якого він дізнався про те, що вся культура ургалів ґрунтувалася на подвигах і битвах. Чоловіки-ургали могли підвищити свій статус тільки тоді, коли нападали на якесь селище, байдуже, було це селище ургалів, людей, ельфів чи гномів, або ж у битвах зі своїми ворогами, безстрашно зазираючи в очі смерті. А коли ургалам приходив час обирати самицю, їхні жінки навіть не дивились на тих, хто переміг менше трьох супротивників. Отож, кожне покоління ургалів не мало іншого вибору, як кидати виклик своїм одноліткам, своїм старшим братам по крові й вештатись країною, шукаючи собі суперників, у бою з якими можна було довести свою мужність. Ця традиція була такою старою й непорушною, що ніхто навіть не намагався її змінити. «Принаймні вони не зраджують свою кров, — зітхнув Ерагон, — тимчасом як багатьом людям доводиться про це тільки мріяти».

— А як вийшло, що Смерк спромігся захопити тебе, Гленвінга і Фаоліна за допомогою ургалів? Хіба в тебе не було охоронних заклять, які мали захищати від фізичних нападів?

— Їхні стріли були зачаровані.

— Отакої, невже ургали теж чарівники?

— Ні… — примруживши очі, зітхнула Арія й скрушно похитала головою. — Це була якась темна магія, винахід Смерка. Він вихвалявся нею, коли я була в Джиліді.

— Не розумію, як тобі вдалося так довго опиратися. Я ж бо бачив, що він з тобою зробив.

— Це… це було нелегко. Я спокійно витримала тортури, яким він мене піддавав, щоб перевірити мою відданість і переконатися, що я справді гідна символу яве. Часом я навіть раділа з того, що витримую його найжорстокіші випробування.

— Але ельфи усе одно відчувають біль. Я схиляюся перед тобою, адже навіть найсильніші чоловіки твоєї раси не змогли б так довго приховувати від нього справжнє місцезнаходження Елесмери.

— Не тільки місцезнаходження Елесмери, — гордо мовила Арія, — але й те, куди я сховала яйце Сапфіри, і свої знання прадавньої мови, що могли неабияк допомогти Галбаторіксу.

На деякий час розмова урвалась, проте невдовзі Ерагон знову спитав:

— Ти часто думаєш про те, що тобі довелось пережити в Джиліді? — Ельфійка нічого не відповіла, тож юнак додав: — Адже ти ніколи про це не говориш, хоч залюбки розповідаєш про своє ув'язнення. Мені цікаво знати, що ти відчуваєш зараз, коли все це вже позаду?

— Біль на те й біль, — відповіла Арія, — щоб його відчувати, а не говорити про нього.

— Згоден, але якщо весь час тримати свій біль всередині себе, він може завдати тобі ще більшої шкоди, аніж тоді, коли ти бодай спробуєш вихлюпнути його назовні.

— А чого ти вирішив, що я нікому про це не розповідала?

— Справді? А кому?

— Хіба це так важливо?.. Аджихадові, своїй матері та другові в Елесмері.

— Може, я й помиляюся, — відповів на те Вершник, — але мені здається, що де б ти не була, ти завжди сама по собі й нікого не підпускаєш аж надто близько до себе, навіть своїх братів по крові.

Обличчя Арії не змінилося, тож Ерагон якусь мить сумнівався, що вона бодай щось йому відповість, проте ельфійка важко зітхнула й усе ж таки мовила:

— Так було не завжди.

Ерагон завмер, боячись, що будь-який його рух може відбити в Арії охоту говорити далі.

— Колись у мене був той, з ким можна було говорити про все на світі, той, хто розумів, ким я була й звідки прийшла. Але якось… Словом, він був старший за мене, проте наші душі поріднилися. Нам обом було цікаво побачити світ, який починався за межами наших лісів, ми дуже хотіли там побувати й воювати проти Галбаторікса. Уяви, як ми могли сидіти в Ду Вальденвардені, набувати нових знань, вчитися володіти магією, знаючи, що вбивця драконів збирається поневолити нашу расу. Він зрозумів це пізніше за мене. Минуло кілька десятиліть, перш ніж я отримала свою посаду й Хелфрінгові пощастило викрасти яйце Сапфіри. Тоді він сказав, що ладен супроводжувати мене скрізь, куди б мене не послала Ісланзаді, — із цими словами ельфійка голосно ковтнула слину й схвильовано шморкнула носиком. — Я була проти, але королеві сподобалась його їдея, тому її годі було відмовити.

Вклавши у свій голос усю обережність, на яку лиш був здатен, Ерагон поцікавився:

— Це був Фаолін?

— Так, — мовила Арія, глибоко зітхнувши, ніби признавалася в якомусь тяжкому гріхові.

— Ти кохала його?

Закинувши голову назад, Арія дивилася кудись угору. Вогнище кидало золотаві відблиски на її довгу шию, а на блідому обличчі ельфійки відбивалося тонке, ледь помітне мерехтіння небес.

— Ти питаєш про це через те, що по-дружньому мені співчуваєш, чи маєш на те якісь власні причини? — мовила вона й спробувала засміятись, але звук, що злетів з її вуст, більше нагадував крапання води на каміння. — Не зважай, це все нічне повітря. Саме воно зруйнувало мою сором'язливість і дозволило розповісти тобі про все найтяжче, що мені довелося пережити.

— Байдуже.

— Де там, не байдуже, бо я вже шкодую про це. Чи кохала я Фаоліна? А що воно таке, це кохання? Ми мандрували разом понад двадцять років, залишаючись безсмертними й споглядаючи, як помирають наші супутники, які належали до смертних рас. Ми були друзями і…

Вершник відчув, як десь глибоко в його нутрі народжуються ревнощі. Він намагався подолати й убити в собі це неприємне відчуття, проте воно весь час нагадувало про себе легким болем, так, ніби йому в душу вп'ялася скалка.

— Понад двадцять років, — повторила Арія, продовжуючи споглядати зірки й легенько похитуючись з боку на бік. Ерагонові часом здавалося, що вона геть його не помічає. — А потім Смерк забрав його в мене за одну мить. Фаолін і Гленвінг були першими ельфами, що за ціле століття померли на полі бою. І коли я побачила, як Фаолін упав, я збагнула, що справжній біль, який завдає війна, то не біль власних ран, а біль, який крає серце тоді, як ти бачиш, що кохана людина падає, вражена ворожою зброєю. Будучи з варденами, я безліч разів бачила, як люди, що я їх дуже поважала, помирали від мечів, стріл, отрути, магії або й просто від старості, та жодного разу втрата не була такою болючою, як тоді… Я теж хочу померти, — подумала тоді я, — бо яка б небезпека мені не загрожувала, поруч завжди було мужнє плече Фаоліна. То навіщо мені тепер жити, якщо він помер?

Вершник побачив, як із кутиків її очей по щоках і волоссю потекли сльози. У світлі зірок вони були схожі на маленькі струмочки срібного скла. Сила її почуттів була така вражаюча, що Ерагон на мить аж злякався. Він зовсім не думав, що його цікавість може так її розхвилювати.

— А потім Джилід, — продовжувала Арія. — Це були найдовші в моєму житті дні. Фаолін покинув мене, і я не знала, чи було яйце Сапфіри в безпеці, чи воно потрапило в пазурі Галбаторікса. Смерк… Смерк тим часом віддався духам крові та помсти й катував мене всіма відомими способами. Щовечора він зцілював мої рани, щоб наступного ранку я могла спробувати нових, іще жахливіших тортур. Якби він дав мені бодай день перепочинку, я б змогла обдурити варту, як це зробив ти, й уникнути тих ліків, якими вони мене напихали, щоб я не могла скористатися магією. Проте він давав мені на перепочинок всього кілька годин. Він майже не спав і весь час був поруч зі мною. Кожна секунда його катувань видавалася годиною, кожна година — тижнем, а кожен день — вічністю. Він був дуже обережний і не давав мені збожеволіти, бо це б украй розлютило Галбаторікса. Але якби ти тільки знав, скільки разів я була близькою до божевілля! Я стала чути спів птахів там, де птахів не було, я стала бачити речі, яких не існувало. Одного разу, коли я була в камері, її сповнило золотаве світло, й мені стало дуже тепло. Піднявши голову, я побачила, що лежу на гілці, високо на дереві в центрі Елесмери. Сонце вже майже спустилось за обрій, і все місто сяяло так, ніби опинилося в обіймах вогню. Десь унизу співали Атхалвард, і все було таким спокійним, таким мирним… таким гарним, що я б воліла залишитись там назавжди. Але вже за мить світло зникло і я знову опинилась у камері на своєму металевому ліжку… Я вже майже забула, але якось до моєї камери заходив солдат, який залишив там білу троянду. Це був єдиний прояв добра, що його я відчула в Джиліді. Тієї ночі квітка проросла й обернулася на велетенський кущ троянд, що поліз стіною вгору, пробив кам'яну стелю й відкрив мені шлях до волі. Він ріс доти, доки не торкнувся своїм листям місяця, й урешті-решт став схожий на вежу, здершись на яку, я опинилася б на свободі. Проте я була така безсила, що не могла звестися з підлоги, а коли на мить заплющила очі, трояндовий кущ зник… Уяви, що зі мною коїлось, коли ти бачив мене в снах, а я відчувала твою присутність. Тепер ти можеш зрозуміти, чому я ставилась до твоєї присутності в моїх думках, як до ще однієї ілюзії? — Вона спробувала посміхнутись, але на її обличчі був такий вираз, ніби її думки були зараз десь далеко-далеко. — А потім прийшов ти, Ерагоне. Ти й Сапфіра. Невдовзі потому, як надія залишила мене і я ледь-ледь не віддала Галбаторіксу Урубейн, по мене прийшов Вершник, Вершник і дракон!

— І син Морзана, — прошепотів юнак, — обидва сини Морзана.

— Часом мені кортить, аби ти ще й ще раз переповів мені історію мого порятунку, бо все це було таким неймовірним, що мені часом і досі здається, ніби це — всього лиш мої божевільні вигадки.

— Але навіщо тобі знову чути про всі ці страшні, сповнені болю пригоди, якщо ти на свободі? — знизав плечима Ерагон.

— Ото ж бо, — відповіла вона й витерла з очей манжетом лівого рукава кілька сльозинок. — Коли я отямилась у Фартхен Дурі, в мене було надто багато справ, аби копирсатися у своєму минулому. Проте невтішні події знову й знову лізуть мені в голову, і я згадую те, про що хотіла б забути назавжди. Часом мені здається, що я розучилась радіти життю. — Ельфійка стала на коліна й поклала руки на землю так, ніби була готова зірватись на ноги й бігти світ за очі. — Ельфи не схильні виявляти свою дружбу, а крім того, я звикла від народження бути одиначкою. Але якби ти знав мене до Джиліда, якби ти знав мене такою, якою я була раніше, то напевно б не думав, що я черства й холодна. Я вміла веселитися, співати й танцювати, незважаючи на те, що доля завжди мала для мене про запас якісь неприємні сюрпризи.

Ерагон поклав їй на плече праву руку.

— В історіях про героїв минулих часів, — сказав він, — ніколи не йдеться про ту ціну, яку слід заплатити, щоб перемогти всіх чудовиськ, які можуть оселитися в нашій душі. Продовжуй думати про сади Тіальдар Холу, і я певен, що все буде гаразд.

Арія не прибрала його руки, бо відчувала, що це був дружній жест. Юнакові страшенно хотілося її обняти, проте він ніколи б не зробив цього без її волі, оскільки цінував довіру ельфійки понад усе на світі, якщо не брати до уваги його дружби із Сапфірою. І він готовий був кинутись голіруч на цілий загон ворогів, аби тільки не дати ельфійці бодай на мить опинитись у небезпеці.

Урешті-решт, Арія легенько звільнилась від його руки. Ерагон розгублено роззирнувся навсібіч і, міркуючи, що б його таке зробити, аби хоч трохи розвеселити Арію, ледь чутно прошепотів собі під носа: «Ловісса». За допомогою магії юнак занурив пальці в землю й миттю знайшов те, що було йому потрібно: тонке-тонке кружальце, удвічі менше за ніготь на його мізинці.

Затамувавши подих, він поклав його на праву долоню, якраз посередині гедвей ігназія, так обережно, як тільки міг. Потім юнак кілька разів повторив закляття, якого колись навчив його Оромис, аби переконатися, чи нічого бува не наплутав, і дзвінко та мелодійно, неначе справжній ельф, почав наспівувати:

Ельдріммернєн о ловісса нуанен, даутр абр делоі,

Ельдріммернен оно веохнатаі медх солус ун трінга,

Ельдріммернєн ун форта онр феон вара,

Віол аллр сіон. Ельдріммер о ловісса нуанен…

Ерагон знов і знов повторював ці чотири рядки, спрямовуючи їхню магічну енергію на коричневу пелюсточку, що була в нього на руці. Аж раптом пелюсточка затремтіла, а потім набрякла й випнулась, набуваючи круглої форми. З нижнього боку пелюсточки з'явилися два вусики, що почали розгортатися, лоскочучи Ерагонові зап'ястки, тимчасом як згори з'явилося стебло, котре вже невдовзі стало заввишки з цілий фут. За якусь мить кінчик стебла розділився на п'ять сегментів, що обернулися на довгі, воскового кольору пелюстки лілії. А сама квітка була блідо-блакитною й мала форму дзвіночка.

Коли квітка набула своїх звичайних розмірів, Ерагон припинив дію магії й став зачудовано розглядати свій витвір. Ельфійська раса вміла виспівувати квіти ще змалечку, проте сам Вершник робив це всього кілька разів за життя, тому не був певен, що все вийшло саме так, як належить. Магічне закляття було доволі потужним, адже юнак буквально за кілька хвилин створив лілію, яка б у природі мала рости принаймні рік. У голові йому неприємно загуло, проте він залишився дуже вдоволений і, посміхнувшись, подав квітку Арії:

— Це не біла троянда, однак… — Вершник ніяково знизав плечима.

— Не варто було витрачати сили, — мовила ельфійка. — Але мені дуже приємно, що ти зробив це для мене. — Арія провела кінчиками пальців по зовнішньому боці квітки й піднесла її до носа, щоб насолодитись запахом. Невеличкі зморщечки на її обличчі миттю розгладились, і вона кілька хвилин вдихала неземний аромат лілії. Потому ельфійка вирила в землі невеличку ямку, ще раз провела пальцями по пелюстках і, не зводячи з квітки очей, сказала:

— Дякую. Обидві наші раси звикли дарувати квіти, проте ми, ельфи, більш помірковані, ніж люди. І це стосується всього хорошого на світі: життя, краси, народження, дружби — розумієш? Я кажу це для того, щоб ти знав, як багато це для мене важить. Ти, мабуть, не підозрював, але…

— Я знав…

Арія зиркнула на нього з дуже серйозним виразом, ніби намагалася збагнути, про що саме він зараз говорить.

— Вибач мені, схоже, я вдруге забуваю, якими глибокими є твої знання. Відтепер це не повториться.

Наостанок вона вимовила слова подяки прадавньою мовою. Ерагон і собі, не зволікаючи, перейшов на прадавню мову, щоб сказати їй, що він дуже радий і що йому дуже приємно, оскільки його скромний дарунок припав їй до душі. Невдовзі потому Ерагон увесь аж здригнувся, бо в нього голосно забурчало в животі, хоч вони з Арією й попоїли менше, ніж годину тому.

Помітивши це, Арія лагідно мовила:

— Ти витратив надто багато сил, тож якщо в тебе лишалась енергія в Арен, скористайся нею, аби хоч трішки підживитися.

Ерагон не відразу збагнув, що Арен — це назва Бромової каблучки, оскільки чув її тільки одного разу від Ісланзаді, того дня, коли прибув до Елесмери. «Тепер це моя каблучка, — сказав він сам собі. — І мені слід відучитися думати, ніби вона Бромова». Юнак зацікавлено глянув на великий сапфір, що сяяв на його пальці в золотій оправі.

— Аріє, але ж я не знаю, чи є в Арен енергія. Сам я ніколи нічого туди не вкладав, і жодного разу не перевіряв, чи робив це Бром.

По цих словах Вершник спробував проникнути до сапфіра й невдовзі відчув, що в ньому вирує ціле розбурхане море. Камінь увесь аж тремтів від надміру енергії, і якусь мить Ерагонові здавалося, що він може не витримати й розлетітися під її гігантським тиском на мільярди крихітних скалочок. Вершник узяв із Арена достатню кількість енергії, аби залікувати свої рани й утамувати голод, з подивом помітивши, що в сапфірі її майже не поменшало.

Урвавши зв'язок із каменем і відчуваючи в усьому тілі приємне пульсування сили, Вершник засміявся й розповів про свою несподівану знахідку Арії.

— Схоже, Бром відкладав кожну крихітку енергії, яку міг заощадити, перебуваючи в Карвахолі, усі ті довгі роки… Ти навіть не уявляєш, яка сила ховається в цій каблучці. За допомогою цієї енергії я міг би зруйнувати цілий замок одним-єдиним закляттям.

— Він знав, що це буде потрібно для того, щоб новий Вершник почувався в безпеці, коли вилупиться Сапфіра, — мовила на те Арія. — Я чула, що Бром дуже часто захищав себе Ареном, б'ючись зі своїми найзатятішими ворогами, тож тепер, знаючи, що каблучка перейшла до тебе, вони навряд чи наважаться стати тобі поперек дороги. Я б на твоєму місці берегла цю енергію для найважливішого в житті бою. Берегла б і весь час накопичувала.

«Ні, — подумав чомусь Ерагон, — цього ніколи не буде. — Він покрутив каблучку на пальці, поглядаючи, як та переливається у світлі вогнища. — Відтоді, як Мертаг поцупив Зарок, оця каблучка, сідло Сапфіри й Сніговій — єдине, що в мене залишилось від Брома. І хоч гноми й забрали Сніговія з Фартхен Дура, мені дуже рідко доводиться бувати разом із ним. Тож Арен — одна-єдина згадка про старенького… Мій єдиний спадок від нього. Як би мені хотілося, щоб він і досі був живий! Я ж не встиг поговорити з ним ані про Оромиса, ані про Мертага, ані про свого батька… Господи, я ж узагалі майже ні про що не встиг із ним поговорити… А що б він сказав про мої почуття до Арії? — посміхнувся сам до себе Ерагон. — Я майже впевнений, що він назвав би мене закоханим йолопом і весь час би сварив, що я витрачаю енергію на марну справу. І мав би рацію, хоча… що я можу вдіяти, адже це єдина жінка, поряд з якою мені хочеться бути».

У багатті тріснула волога гілочка, й у небеса здійнявся невеличкий сніп іскор. Ерагон поглядав на них напівзаплющеними очима й думав про те, що від сьогодні Арія стала трохи ближчою йому, коли розказала про свій біль. А потім неспокійні думки юнака заполонив образ Сапфіри, і він став розмірковувати про те, що непокоїло його ще з часу останньої битви на Палаючій рівнині.

— Слухай, Аріє, а чоловіки-дракони дорослішають швидше за жінок-драконів?

— Ні. А чому це тебе так хвилює?

— Через Торнака. Йому лише кілька місяців, а він уже завбільшки із Сапфіру, і це дуже мене непокоїть.

Зірвавши суху травинку, Арія стала малювати на землі вигадливі ельфійські руни — Лідуен Кваедхі.

— Швидше за все, Галбаторіксу вдалося прискорити його ріст, щоб Торнак міг бути гідним суперником Сапфіри.

— Але ж… це небезпечно, хіба не так? Оромис весь час повторював, що може дати мені знання й енергію, проте я володів би ними не так вправно, як тоді, коли б набув їх самотужки, природним шляхом, тяжко працюючи над собою. Адже ті зміни, що сталися з моїм тілом під час Агаеті Блодхрен, ще й досі мене дивують.

Арія кивнула, продовжуючи вимальовувати на землі магічні руни.

— Усе можна виправити за допомогою певних заклять, але це дуже довгий і дуже складний процес. Тож якщо ти хочеш стати справжнім майстром, то маєш звикнути до думки, що всього слід досягати самотужки. І те, що Галбаторікс зробив із Торнаком за допомогою магії, може зіграти з ним злий жарт, адже тепер він має тіло дорослого дракона, проте в душі все ще залишається дитиною.

— А ти часом не знаєш, — погладжуючи мозолі на кісточках кулака, спитав Вершник, — чому Мертаг такий сильний… значно сильніший за мене?

— Якби я це знала, то для мене б не було загадкою й те, як Галбаторікс став таким могутнім. Але мені це невідомо.

«А от Оромисові відомо, — подумав Ерагон. — Принаймні ельф натякав на це, проте в нього ще не було нагоди поділитися таємницею зі мною і Сапфірою. Щойно ми повернемося до Ду Вельденвардена, слід неодмінно поговорити про це зі старшим Вершником. Він обов'язково має все нам розповісти! Адже саме через те, що ми не знаємо його таємниці, Мертаг переміг нас, і ми могли легко стати в'язнями Галбаторікса». Ерагон хотів був розповісти про це Арії, та вчасно прикусив язика, розуміючи, що якби в тому була потреба, ельф і сам би давно вже все їй розповів.

Ельфійка тим часом закінчила писати, й Вершник, схилившись до землі, прочитав одне-єдине речення: «Пливучи океаном часу, самотній Бог мандрує від одного узбережжя до іншого під проводом небесних зірок».

— Що це означає?

— Якби ж то я знала, — відповіла Арія й витерла рядки одним помахом руки.

— А чому так сталося, — спитав Вершник, промовляючи слова дуже повільно, немовби намагаючись дати лад власним думкам, — що ніхто не називає драконів клятвопорушників на ймення? Ми кажемо «дракон Морзана» або «дракон Кіаланді», але ми ніколи не називаємо імен цих драконів. Адже вони були не менш поважними за своїх Вершників, а я, здається, жодного разу не бачив їхніх імен навіть у тих манускриптах, що їх давав мені Оромис… Хоч вони мусили там бути, і я більш ніж упевнений, що були, проте не залишили в моїй пам'яті жодних слідів.

Арія хотіла була щось відповісти, але Ерагон необачно її урвав, не давши вимовити жодного слова:

— Я вперше радий, що Сапфіри зараз немає поруч із нами. Мені дуже ніяково, що я не помічав цього раніше. Навіть ти, Аріє, і Оромис, і кожен ельф, із яким я мав справу, не називали їх на ймення, так, ніби вони якісь тупі тварини, що не заслуговують на таку високу честь. Невже ви робите це навмисно, через те, що вони ваші вороги?

— А хіба про це не йшлося в жодному з твоїх уроків? — щиро здивувалась Арія.

— Можливо, Глаедр щось таке й казав про це Сапфірі, — мовив він, — але я не певен, бо в той час був у полоні Танку Змії та Журавля, тож не дуже пам'ятаю, що саме робила Сапфіра. Мені взагалі дуже важко було почути те, про що Сапфіра говорила з Глаедром, адже під час їхнього навчання мене весь час відволікав Оромис, намагаючись розтовкмачити мені все нові й нові премудрості військової справи та магії. А крім того, збагнути Глаедра було не завжди легко, адже він говорив не словами, а спілкувався із Сапфірою за допомогою образів і відчуттів…

— То ти взагалі не пригадуєш нічого з того, про що він розповідав?

Ерагон якусь мить вагався:

— Пригадую тільки те, що йшлося про ім'я, яке насправді не є іменем, але не більше.

— Те, про що він говорив, — сказала Арія, — було Ду Намар Аурбода, Вигнанням Імен.

— Вигнанням Імен?

Торкнувшись травинкою землі, Арія знову почала щось малювати.

— Це була одна з найвизначніших подій, що сталися під час боротьби між Вершниками й клятвопорушниками. Коли дракони зрозуміли, що тринадцятеро з них стали зрадниками й допомагають Галбаторіксу винищувати їхню расу, їхній люті не було меж. Вони зібрали докупи всі свої сили й за допомогою таємної магії позбавили тринадцятьох зрадників імен.

Від цієї новини в Ерагона аж мороз по шкірі пішов.

— Не розумію, як це?

— Хіба я не казала, що магія була таємною? Ми знаємо тільки те, що після того, як закляття почало діяти, ніхто не може назвати тринадцятьох драконів-зрадників на ймення. Ті, хто пам'ятав їхні імена, миттю їх забули, а коли ми намагаємось прочитати ці імена в манускриптах, то геть нічого не розуміємо й найчастіше просто їх не помічаємо. Дракони пощадили тільки Ярнунвоска, першого дракона Галбаторікса, що загинув у битві з ургалами, та Шруйкана, оскільки Галбаторікс і Морзан змусили його служити за допомогою магії.

«Як же це жахливо, втратити власне ім'я, — подумав Ерагон і здригнувся. — Якщо я щось і збагнув у ході навчання, то це лиш те, що ніколи не слід ворогувати з драконами».

— А як же їхні справжні імена? — спитав він уголос. — Вони теж їх стерли?

Арія ствердно кивнула.

— Справжні імена, імена, які вони отримали під час народження, прізвиська, родинні імена, титули. Геть усе… Таким чином усі тринадцять зрадників стали звичайнісінькими тваринами. Більше того, вони не могли сказати: «Мені це подобається», «Мені це не подобається» або ж «У мене зелена луска», — бо сказати так означає назвати себе. Вони навіть не могли назвати себе драконами. Одним словом, закляття знищило все, що робило драконів мислячими істотами, і клятвопорушники нічого не могли з цим удіяти. Їм довелося змиритися з тим, що їхні дракони втратили душі. Не всі витримали таке важке випробування. Ти, певно, чув, що п'ятеро клятвопорушників збожеволіли. — Арія уважно перечитала намальовані руни, потім невдоволено похитала головою, стерла їх і стала малювати ще раз. — І саме через Вигнання Імен люди дуже часто вважають драконів звичайними тваринами, на яких можна перелетіти з одного місця на інше, але не більше.

— Гадаю, вони швидко змінили б свою думку, якби хоч трішки поспілкувались із Сапфірою, — набурмошено сказав Ерагон.

— Навряд чи… — люб'язно посміхнувшись, відповіла Арія й закінчила виводити останній рядок рун, який Вершник тут-таки зміг прочитати: «Ошуканцем є той, хто загадує загадки, той, хто береже рівновагу, той, хто має багато облич, той, хто знаходить життя у смерті та не боїться зла, той, хто проходить крізь двері».

— Чому ти написала саме ці слова?

— Бо довго думала про те, що дуже багато речей насправді є не такими, якими здаються, — сказала ельфійка, стираючи руни із землі й здіймаючи невеличку хмаринку куряви.

— Цікаво, а хтось намагався дізнатись справжнє ім'я Галбаторікса? — спитав Ерагон. — Здається, це єдиний спосіб якнайшвидше закінчити війну. Правду кажучи, я взагалі гадаю, що тільки так ми й зможемо його перемогти.

— Виходить, раніше ти був зі мною нечесним? — спитала Арія, і її очі насторожено зблиснули.

Ерагон знічено посміхнувся:

— Звісно, ні. Це тільки слова, образ.

— Якщо це справді так, то він не дуже вдалий, цей твій образ… — мовила вона.

Ерагон якийсь час не наважувався говорити, проте врешті-решт опанував себе:

— Я знаю, що довідатись справжнє ім'я Галбаторікса буде надзвичайно важко, але якби всі ельфи й вардени, які володіють прадавньою мовою, спробували це зробити, то ми неодмінно б упорались.

Суха травинка зависла між її вказівним та великим пальцем, ніби коштовна, оздоблена маленькими часточками сонця, підвіска. Вона здригалася з кожним ударом пульсу в венах ельфійки. Спочатку Арія розірвала її довгий листочок на дві частини, а потім на чотири, й стала заплітати з них міцну шнурівку, тихо промовляючи собі під носа:

— Справжнє ім'я Галбаторікса не є великим секретом. Колись про нього дізналися троє ельфів — один із них був Вершником, а решта двоє — простими чарівниками.

— От бачиш! — вигукнув Ерагон.

Арія натомість не поділяла його захвату. Вона зірвала ще одну травинку, розірвала її листочок на рівні смужки й стала заплітати шнурівку в зворотному напрямку.

— Зрозумій, ми можемо лиш здогадуватись, чи сам Галбаторікс знає своє справжнє ім'я. Особисто я свято переконана, що він його не знає, бо як би там не було, а воно має бути таким жахливим, що коли б він його почув, то навряд би чи вижив.

— По-моєму, це добре, — знизав плечима Ерагон, — адже в справжньому імені Галбаторікса криється таємниця всіх його лихих вчинків, і нам неважко буде його знищити. Ми отримаємо над ним цілковиту владу.

— Можливо, — пальці ельфійки так швидко плели шнурівку, що їх майже не було видно. — У будь-якому разі, Галбаторікс знає, що в нього, як і в усіх істот, є справжнє ім'я і це його слабке місце. Але є один секрет. Перед тим як розпочати війну проти вершників, Галбаторікс вигадав закляття, що вб'є кожного, перш ніж він устигне скористатися його справжнім іменем. А оскільки ми не знаємо, як діє це закляття, то не можемо від нього захиститись. Тепер ти розумієш, чому ми облишили всі спроби? Оромис — один із небагатьох, хто ще й досі продовжує шукати справжнє ім'я Галбаторікса, щоправда, непрямим шляхом. — За мить ельфійка задоволено розтисла свої долоні, й Ерагон побачив на них чудовий кораблик, сплетений із зеленої та білої трави. Він був чотири дюйми завдовжки, проте майже нічим не відрізнявся від справжнього корабля. Не вірячи власним очам, Вершник здивовано розглядав лавки для гребців, крихітні перила вздовж палуби й малесенькі ілюмінатори, завбільшки з малинове зернятко. Вигнутий ніс корабля нагадував своїми обрисами дракона.

— Яке диво, — у захваті прошепотів він.

Арія тим часом нахилилась уперед і прошепотіла: «Флауга». Потому вона легенько дмухнула на корабель, той здійнявся в повітря, описав декілька кіл довкола вогнища і далі, набираючи швидкість, полинув у глибини нічного неба.

— Як довго він літатиме?

— Завжди, — сказала Арія. — Щоб триматися в повітрі, він бере енергію в рослин.

Захвату Ерагона не було меж, але він раптом подумав, що це якось сумно — мандрувати крізь вічність неба, будучи завжди самому й лише зрідка перетинаючись із перелітними птахами.

— Уяви собі, які історії розповідатимуть про нього люди, коли пройде багато років!

Арія схрестила свої довгі пальці, так, ніби боялася, що ті почнуть іще щось майструвати без її дозволу.

— У світі не так уже й мало чудес. Чим довше живеш, чим довше мандруєш, тим більше бачиш.

Ерагон якийсь час дивився на полум'я, а потім геть несподівано спитав:

— Слухай, Аріє, якщо приховувати своє справжнє ім'я аж так важливо, то, може, мені теж слід накласти на нього закляття, щоб Галбаторікс не зміг використати його проти мене?

— Можеш накласти, — сказала ельфійка, — але я гадаю, що в цьому нема особливої потреби. Справжнє ім'я не так уже й легко дізнатись, як тобі може здатися на перший погляд. Галбаторікс дуже мало про тебе знає, щоб визначити твоє справжнє ім'я. Для цього йому потрібно пробратися до твого мозку й вивчити кожну твою думку. Якщо це тебе заспокоїть, то навіть мені навряд чи вдасться це зробити.

— Невже? — не повірив Вершник. Його роздирали цілком протилежні почуття: з одного боку, він був задоволений, а з іншого — засмучений, оскільки виходило так, що якась частина його єства лишалась для Арії загадкою.

Ельфійка глянула на нього й тут-таки відвела очі.

— Справді… А ти можеш дізнатись моє ім'я?

— Ні…

Довкола панувала тиша. Сяйво зірок було блідим і холодним, а рівниною, пригинаючи до землі траву й завиваючи так сумно, ніби втратив своє кохання, пронісся вітер. Від його подуву вогнище яскраво спалахнуло й випустило в небеса цілу хмару іскор. Вершник зіщулився й підтягнув вище комір своєї сорочки. У цьому вітрі було щось таке, що видавалось йому ворожим. Мандрівники сиділи на своєму крихітному острівцеві тепла й світла, а довкола них була холодна порожня темрява.

Коли вітер трохи вщух, Арія набрала в долоні землі й стала засипати багаття. За мить Ерагон приєднався до неї, і невдовзі вогонь погас. Якийсь час Ерагонові очі не могли призвичаїтись до темряви, й він майже геть нічого не бачив, опинившись у світі тіней.

Арія стала підводитись, але несподівано застигла, так і не випроставшись, і стривожено розкинула руки, ніби намагалася втримати рівновагу. Ерагон теж щось відчув — повітря було колюче й гуло, ніби перед гуркотом грому.

— А це ще що таке? — прошепотів він.

— На нас хтось дивиться… Ерагоне, що б там не сталося, не користуйся магією, бо нас миттю вб'ють.

— Хто?

— Тс-с-с…

Вершник помацав землю поруч із собою і знайшов камінь завбільшки з кулак. Потому він підняв його із землі й кілька разів підкинув у повітря, аби визначити його вагу.

За кількадесят метрів від них виникла сяюча хмара з різнокольорових ліхтариків. Вона стала наближатися до табору, пересуваючись у повітрі низько над землею. Коли хмара була вже зовсім недалеко від друзів, Ерагон зміг краще її розгледіти — ліхтарики весь час змінювали свій розмір, то стаючи маленькими, ніби перлина, то збільшуючись до кількох футів у діаметрі. Усі вони переливались різними кольорами веселки. Навколо кожної кульки здіймався ореол невеличких блискавок, що весь час пронизували повітря, мовби намагаючись схопити щось у свої обійми. Хмара рухалася так швидко, що самі кулі годі було полічити, проте Вершникові здалося, ніби їх було близько двох дюжин.

Підлетівши впритул до табору, ліхтарики оточили його й закружляли навколо ельфійки та Вершника так швидко, що в того аж у голові запаморочилось. Невдовзі йому довелося присісти навпочіпки, спершись руками на землю, щоб не втратити рівновагу. Ерагон відчув у роті огидний металевий присмак, а також те, як його волосся почало поволі здійматися догори. З Арією, схоже, відбувалося те саме.

— Чого їм треба? — крикнув Ерагон, але ельфійка не відповіла.

Тим часом одна кулька відокремилась від стіни й зависла перед Арією, якраз на рівні її очей. Вона то зменшувалась, то збільшувалась, ніби живе серце, змінюючи свій колір від шляхетного синього до зелено-смарагдового з відтінками червоного. Одне з мацалець кульки потяглося вперед і схопило пасмо ельфійчиного волосся. Тієї ж миті повітря розітнув різкий звук, пасмо спалахнуло, ніби сонячний промінь, і раптом зникло. А відразу потому вершникові вдарив у носа неприємний сморід паленого волосся.

Проте Арія була геть спокійна, на її обличчі не здригнувся жоден м'яз, і, перш ніж Ерагон устиг її зупинити, ельфійка звела руку й поклала її на сяючу кулю. Та набула золотого та білого кольорів і стала збільшуватись. Арія заплющила очі й закинула голову назад, а на її обличчі з'явився якийсь блаженний, щасливий вираз. Губи ельфійки весь час щось промовляли, але як Ерагон не намагався бодай щось зрозуміти, у нього геть нічого не виходило. Коли Арія нарешті закінчила шепотіти, куля спалахнула криваво-червоним кольором, потім миттю стала зелено-пурпуровою, а далі яскраво заблимала іржаво-оранжевим і синім кольорами. Її світло було таке сліпуче, що Вершникові на якусь мить довелося навіть заплющити очі. Коли Ерагон знову глянув на неї, вона була вже чорного кольору, а мацальця, як і раніше, залишалися білими, тож сама куля нагадувала сонце під час затемнення.

Втративши будь-який інтерес до Арії, куля наблизилась до Ерагона, застигла перед ним і загула з такою силою, що у Вершника мимохіть почали сльозитися очі. Він відчув у роті гіркоту, і йому здалося, що його язик всуціль укритий міддю, а по шкірі пробігали невеличкі блискавки, завершуючи свій дивний танок на кінчиках юнакових пальців. Розгубившись, Вершник геть не знав, що йому робити, і якось приречено зиркнув на Арію, ніби питався в ельфійки поради. Та спокійно кивнула головою вбік кулі, й Ерагон зрозумів, що йому теж слід доторкнутися до її поверхні.

Він простягнув праву руку до порожнечі, якою здавалася куля, і на свій превеликий подив відчув опір. Поштовх нагадував потік теплої води. І що ближче Вершник підходив до кулі, то сильнішим ставав цей опір. Урешті-решт, Ерагон подолав останні кілька дюймів і торкнувся середини створіння. Між його долонею й поверхнею кулі засяяли синюваті промені. А коли вони дістались його очей, то юнак аж зашипів від болю, такими вони були яскравими. Відразу ж потому всередині кулі щось завовтузилося, так, ніби дракон мостився спати, і в розум Вершника, подолавши увесь опір, увійшла чиясь свідомість. Ерагон став просто задихатися від щастя, яке несподівано почало переповнювати все його єство. Було таке враження, наче сама куля тільки й складалася з щастя. Здавалось, що вона невимовно втішалась життям, сповнюючи щастям усіх, хто траплявся їй на шляху. Вершникові хотілося плакати від задоволення, проте він уже майже не контролював власного тіла. Створіння тримало його на місці, а мерехтливі промені продовжували сяяти з-під його долоні, доки воно проникало в його кістки та м'язи, на мить спиняючись у тих місцях, де його колись було поранено, а потім повертаючись до його розуму. Але яким би добрим і чудовим не було це створіння, його надприродна сила вселяла в Ерагона непідробний жах, і він би радо втік світ за очі, однак у нього не було такої можливості. Тож він продовжував непорушно стояти, доки істота вивчала його думки, перелітаючи від одного спогаду до іншого зі швидкістю ельфійської стріли. Юнакові було зовсім незрозуміло, як вона може так швидко вбирати в себе таку величезну кількість нової інформації.

Доки істота вивчала Ерагона, він хотів був і собі спробувати проникнути до її свідомості, проте наштовхнувся на відчайдушний спротив. Йому вдалося відчути лиш кілька розмитих думок, проте вони настільки відрізнялися від думок, які йому доводилось зустрічати у свідомості інших істот, що їх годі було збагнути.

Востаннє пройшовши тілом Вершника, створіння нарешті відступило. Контакт між ними урвався, ніби мотузка, що луснула, не витримавши надто великої напруги. Промені, які ще мить тому блукали його долонями, раптом зникли, залишивши по собі лише червоні, жовті й рожеві плями в очах.

Змінюючи кольори й зменшившись до розмірів яблука, куля повернулася до виру, що продовжував кружляти довкола ельфійки та Вершника. Гуркіт, який розтинав повітря, набув немислимої сили, й несподівано вир вибухнув у різні боки. Кульки розлетілися навсібіч, залишаючи по собі світлові доріжки, але десь за сто футів від табору знову утворили хмарку й, наштовхуючись одна на одну, ніби сліпі кошенята, помчали кудись на південь, так, ніби їх тут ніколи й не було. Вітерець став спокійним і легким.

Упавши на коліна й простягнувши руку туди, де щойно зникли кулі, Ерагон почувався геть знесиленим і розбитим, утративши відчуття щастя, яке йому щойно подарували.

— Що… — спитав він, проте закашлявся, бо в горлі йому геть пересохло, — що це було?

— Духи, — відповіла Арія й безсило опустилась на землю.

— Вони зовсім інакші, ніж ті, що вийшли зі Смерка, коли я його порішив.

— Духи можуть набувати різних форм, власне кажучи, вони стають такими, як їм заманеться.

Ерагон розгублено закліпав очима й витер пальцем кілька сльозинок, що зависли в нього на віях.

— Як можна керувати духами за допомогою магії? Це ж просто жахливо. Я б, приміром, після такого посоромився називати себе провидцем. Ха! А Тріанна ще й вихваляється цим. Я змушу її припинити це неподобство! Або вона перестане використовувати духів, або я прохатиму Насуаду, аби та вигнала її з табору варденів!

— На твоєму місці я б не поспішала.

— Невже ти думаєш, що будь-хто з чарівників має право примушувати духів підкорятися власній волі? Вони ж такі хороші… — він замовк і кілька разів струснув головою, щоб дати лад своїм думкам. — Кожен, хто чинить над ними насильство, — останній негідник.

Арія ледь помітно посміхнулась:

— Схоже, Оромис ще не говорив про це з тобою та Сапфірою.

— Якщо ти маєш на увазі духів, то він кілька разів про них згадував.

— Але… ці згадки були побіжними.

— Зрештою, так.

— Тоді ти маєш знати, що, приходячи й проникаючи в нас, духи завжди дарують відчуття щастя, проте дуже важливо не дати їм себе надурити. Адже вони не такі вже й добрі та життєрадісні, як хочуть здаватися. А те, що вони дарують нам радість, — усього-на-всього спосіб себе захистити. Духи ненавидять сидіти на одному місці й саме тому намагаються дарувати всім щастя, адже в людини, яка пізнала їхнє щастя, навряд чи виникне бажання полонити їх і зробити своїми рабами.

— Дивно якось виходить… Мені здавалось, що все якраз має бути навпаки. Адже з ними так добре, що хочеться, аби вони завжди були поруч.

Ельфійка знизала плечима:

— Духам так само важко передбачити нашу поведінку, як і нам їхню. Вони мають дуже мало спільного з іншими расами Алагезії, тому перемовини з ними навіть про якісь дріб'язкові речі можуть обернутися на дуже непросту й небезпечну справу, бо ніхто не може передбачити їхню реакцію.

— І все ж таки я не розумію, чому це мені не можна попрохати Тріанну, щоб вона більше не використовувала духів для своїх пророцтв.

— А ти бодай раз бачив, як Тріанна скликає до себе духів?

— Ні.

— Я чомусь так і думала. Тріанна провела з варденами цілих шість років, і за весь цей час вона займалась пророцтвом тільки одного разу, та й то після довгих умовлянь Аджихада. І маю сказати тобі по секрету, перш ніж узятися за цю справу, їй довелося подолати неабиякий страх. Вона вміє скликати духів, проте робить це дуже рідко й дуже обережно, оскільки це надто вже тонка й небезпечна справа.

Ерагон потер долоню великим пальцем лівої руки. Хоч і не так яскраво, як із самого початку, вона все одно продовжувала сяяти. Пошкрябавши нігтями свою гедвей ігназія, юнак схвильовано подумав: «Було б дуже некепсько, якби ця халепа перестала світитись уже за кілька годин. Яка мені радість ходити, ніби, ліхтар. По-перше, мене можуть помітити вороги, а по-друге, я виглядаю, ніби якийсь нетяма. Де ж бо таке бачили, щоб у Вершника дракона щось світилося».

Потому Ерагон спробував згадати все, що чув про духів від Брома.

— Скажи, Аріє, адже це не духи людей? І не духи ельфів. І не гномів, і не якихось інших істот. Тобто вони — не привиди, й ми не станемо ними після смерті.

— Авжеж ні. Я б залюбки тобі про все це розповіла, але це справа Оромиса, адже навчання пророцтва надто складне й тривале, а мені дуже не хочеться розповідати тобі щось таке, що може нашкодити твоїй науці. Оромис уже напевно запланував кілька уроків на цю тему. Окрім того, ти такий шибайголова, що можеш спробувати скористатися пророцтвом, володіючи лиш початковими знаннями, а це дуже небезпечно. Тому вибачай, я більше не скажу тобі про духів жодного слова.

— А коли я маю повернутись до Елесмери? — трохи ображено поцікавився Вершник. — Адже я не можу залишити варденів, доки Торнак і Мертаг живі. Я й Сапфіра будемо підтримувати Насуаду, аж доки вардени не переможуть Імперію, тому Оромисові й Глаедру було б краще приєднатися до нас. Ми б закінчили навчання, й Галбаторікс був би приречений.

— Який же ти наївний, Ерагоне, — зітхнула Арія. — Ця війна не може скінчитися так швидко. Імперія надто велика, а ми завдали їй лишень кількох незначних ударів. Буде значно краще, коли Галбаторікс ще певний час не здогадуватиметься про існування Оромиса й Глаедра. У цьому й полягає наша перевага.

— Яка ж це перевага, якщо вони не зможуть прийти нам на допомогу? — здивувався Ерагон, проте Арія нічого на це не відповіла.

Зрештою, юнак і сам відчував, що Оромисові з Глаедром краще буде залишатися в Елесмері, оскільки на те існувало кілька вагомих причин. А найвагомішою, певно, була та, що Оромис не міг накладати заклять, які потребували великої кількості енергії.

Відчувши холод, Вершник натягнув рукави на кулаки й обняв себе руками.

— А про що ти говорила з духами?

— Їм стало цікаво, чому ми користуємось магією, бо саме це привернуло їхню увагу. Я все їм пояснила, а також розповіла, що ти звільнив духів, які перебували в полоні у Смерка. Схоже, це неабияк їх потішило. — На якусь мить запанувала тиша. Потім ельфійка граційно підійшла до лілеї і знову не втрималась, щоб не провести кінчиками пальців по її стеблу. — Вона така чудова. Ніана! — мовила Арія.

За її наказом табір залило м'яке світло. Тоді Ерагон побачив, що листя й стебло лілії були з чистого золота, пелюстки — з якогось невідомого йому білого металу, а в самій серцевині виблискували рубіни й діаманти. Спантеличений Вершник провів пальцем по стеблу й, схилившись уперед, уважніше оглянув кожну деталь коштовної золотої квітки.

— Яка чудова копія! — видихнув він.

— І вона ще й досі жива.

— Та де там! — зосередившись, юнак спробував відчути слабке тепло й ледь помітний рух, притаманні кожній рослині. Йому ніяк не вірилося, що квітка залишилась живою. Але це справді було так. Ще раз торкнувшись пальцем пелюсток, Ерагон прошепотів: — Це не вкладається мені в голові, і я не можу збагнути, за допомогою яких саме заклять тобі вдалось так зробити. Адже за всіма правилами ця лілея має бути мертвою, натомість вона продовжує рости. Як же так? Гм… І де ти навчилась обертати рослини на живий метал? Хтозна, можливо, Сапфіра теж уміє так робити, та я дуже сумніваюсь, що вона мене цього навчить.

— А мене натомість хвилює інше питання, — замислено мовила Арія, — чи зможе ця квітка дати насіння й розмножуватись?

— Вона зможе розмножуватись?

— Я не дуже здивуюсь, якщо зможе. Адже навіть в Алагезії є безліч прикладів магії, що сама себе зберігає. Приміром, мандрівний кристал на острові Еоам або джерело мрій у печері Мані.

— Але якщо хтось знайде цю квітку, то відразу ж її викопає. А потім сюди налетить сила-силенна шукачів золота, тож навіть якщо вона почне розмножуватись, її тут-таки винищать.

— Думаю, винищити її буде не так уже й легко, але щоб дізнатися це, напевно, потрібен час.

Ерагон ледве стримав радісний сміх:

— Раніше я часто чув вираз — «позолотити лілію». Він означав, що люди хочуть прикрасити щось, а духи взяли й по-справжньому це зробили! Вони позолотили лілію! — юнак радісно зареготав, і його сміх полинув порожньою долиною.

— То он воно що, — мовила тремтливим голосом Арія. — Виходить, їхні наміри були шляхетними, й вони добре знають людські прислів'я!

— Не думаю… ха-ха-ха!

Ельфійка клацнула пальцями, й магічне світло згасло.

— Ми пробалакали майже всю ніч. Треба хоч трішки поспати, бо невдовзі почне розвиднюватись.

Продовжуючи хихотіти, Ерагон розпростерся на землі й миттю поринув у сон.

У РОЗБУРХАНІЙ ЮРБІ

Було пополудні, коли мандрівники нарешті побачили на обрії табір варденів. Вони спинилися на хребті низького пагорба й захоплено розглядали величезне місто із сірих наметів, що кишіло силою-силенною люду. На заході, оточена невеличким гаєм, лежала річка Джиєт, а за півмилі на схід виднівся ще один, менший, табір. Він нагадував невеличкий острів, що плавав поблизу берегів материнського континенту, — у ньому на чолі з Нар Гарцхвогом мешкали ургали. У радіусі кількох миль довкола табору снували невеличкі загони вершників. Кілька з них були патрульними, ще кілька — загонами посланців, а решта — вивідачами, які поверталися зі своїх завдань. Невдовзі два патрулі помітили Ерагона й Арію, засурмили в сигнальні сурми й галопом помчали в їхній бік. Вершник полегшено зітхнув і радісно посміхнувся.

— Ми зробили це! — вигукнув він. — Мертаг, Торнак, сотні солдатів і чарівників Галбаторікса, разаки — ніхто не зміг нас зловити. Ха! А чи не ловко ми поглузували з короля? Він, мабуть, сказиться від люті, дізнавшись про це!

— І стане вдвічі небезпечніший, — не зовсім весело похитала головою Арія.

— Я знаю, — вигукнув юнак, посміхнувшись іще ширше. — Можливо, він стане таким скаженим, що забуде заплатити своїм військам, тож вони знімуть його строї й приєднаються до варденів.

— Ти сьогодні якийсь божевільний…

— А чом би й ні? — спитав Ерагон.

Ставши навшпиньки, він відкрив кордони своєї свідомості й гукнув так голосно, як тільки міг: «Сапфіро!» Його думка, ніби стріла, швидко помчала вперед.

Вершникові не довелось довго чекати на відповідь.

«Ерагоне!»

Вони подумки обнялись, стискаючи одне одного в теплих обіймах любові й турботи. Потому Вершник і дракон обмінялись спогадами, що накопичилися в них за весь той час, доки вони були в розлуці. Дракон миттю позбавив Ерагона болю, який терзав його з часу останньої битви, — адже він узяв на себе стільки смертей, — і життя видалось юнакові просто чудовим.

«Я дуже сумував за тобою», — сказав він.

«І я за тобою, малий». — Потому вона послала йому образ солдатів, з якими він і Арія вступили в бій. — «Варто мені тебе залишити без нагляду, — з докором мовив дракон, — як ти щоразу вскакуєш у якусь халепу. Щоразу! Я така розлючена, що ладна задушити тебе власним хвостом! Варто мені відвернутися, як ти миттю встрягнеш у бійку й б'єшся не на життя, а на смерть».

«Будь справедливою, — заперечив Ерагон, — я встрявав у такі халепи навіть тоді, коли був із тобою. Виходить, що ми вдвох притягуємо до себе різні неприємності…»

«Ні, це ти їх притягуєш, — пирхнув дракон, — бо, коли я сама, у мене все гаразд. А щойно ми разом, на нас сипляться дуелі, засідки, безсмертні вороги, огидні разаки, магія. І всі нападають на нас так, ніби ми двійко зайців, що випадково провалились до гнізда голодних ласок».

«А як щодо того часу, який ти провела у Галбаторікса? Хочеш сказати, що це не халепа?» — поцікавився Ерагон.

«Тоді я ще навіть не вилупилась, — огризнувся дракон. — А це не береться до уваги. Різниця між мною й тобою полягає в тому, що ти вскакуєш в різні халепи, а я тебе з них витягую!»

«Нехай навіть так! — почав дратуватися Ерагон. — Але ж я ще тільки вчуся! Мине кілька років, і я в усьому стану таким самим вправним, як Бром! Ти ще скажи, що я нешляхетно вчинив зі Слоуном!»

«Гм… Про це ми ще поговоримо. Але якщо ти ще бодай раз утнеш подібну дурницю, я пришпилю тебе до землі й оближу з голови до п'ят».

Від її останніх слів Ерагон аж здригнувся, бо язик Сапфіри був помережаний гачкуватими шипами, що вмить здерли б із нього шкіру.

«Ну й добре, але ти маєш розуміти, що коли я стояв перед Слоуном, то й сам не знав, що вчиню за мить, — чи вб'ю його, чи відпущу. А крім того, якби я сказав тобі, що залишаюсь тільки через нього, ти б заходилася мене зупиняти…» Сказавши це, юнак почув, як його дракон роздратовано загарчав:

«Ти мав довіритись мені й зробити все правильно. Бо якщо в тебе є якісь таємниці, то які ж ми тоді в біса Вершник і дракон?»

«Хай буде по-твоєму, та мені здається, що твоє „зробити все правильно“ означало б тільки те, що ти забрала б мене з Хелгрінда примусом».

«Може, й ні», — сказала Сапфіра, набурмосившись.

Вершник натомість посміхнувся й заговорив дуже лагідно:

«У будь-якому разі ти маєш рацію. Мені треба було поділитися з тобою своїми планами, і я дуже шкодую, що не зробив цього. Від сьогодні я завжди радитимусь із тобою, перш ніж зробити якийсь важливий крок. Згода?»

«Гаразд, ти будеш радитися зі мною тоді, коли справа торкатиметься зброї, магії, короля або членів нашої родини», — мовила вона.

«Або квітів».

«Домовились. Але мені зовсім не обов'язково знати про те, що ти збираєшся з'їсти шматочок хліба із сиром посеред ночі».

«А якщо на мене чекатиме під наметом чоловік із довгим ножем?»

«Якщо ти не зможеш перемогти одного чоловіка з довгим ножем, то який ти тоді Вершник!»

«Виходить, мертвий».

«Ото ж бо й воно…»

«Але скільки б ти мені не казала, що я притягую до себе різні лиха, я цілком здатен упоратися з ними, на відміну від інших людей».

«Навіть найкращі воїни можуть зазнати поразки», — заперечив дракон.

«Ти маєш пам'ятати короля гномів Кага, якого вбив новенький мечоносець, коли той перечепився об каменюку. І головне твоє завдання — завжди бути напоготові! Не смію перечити — ти багато вмієш, але, попри всі твої знання й уміння, ти не зможеш вийти з будь-якої ситуації».

«Твоя правда. А зараз, будь ласка, давай облишимо всі ці балачки. За останні кілька днів я досхочу наслухався про долю, про місії, про справедливість та інші не зовсім веселі речі».

«Так-то воно так, але філософські розмови часом не тільки пригнічують і збивають з пантелику, а й можуть неабияк покращити настрій».

«Де ти? — роззирнувся навсібіч Вершник, шукаючи очима блакитнувату луску Сапфіри. — Я відчуваю, що ти десь зовсім поруч, але не бачу тебе».

«Прямісінько над тобою!»

Сапфіра радісно дзявкнула, ніби мале цуценя, й випірнула з-поміж хмар за кілька тисяч футів над головою Вершника, а потім притисла крила до тулуба й стала по спіралі спускатись униз. Опинившись зовсім близько від Ерагона, вона роззявила свою страшну пащеку й випустила стовп вогню, що на мить утворив вогненний ореол над головою Вершника. Юнак радісно зареготав і простягнув до дракона руки. Арія тим часом злякано припала до землі, а наполохані коні патрульних кинулися врозтіч, хоч воїни відчайдушно намагалися їх утримати.

— Я гадала, що ми ввійдемо до табору так, що нас ніхто не помітить, — ще й досі не оговтавшись, промимрила Арія, — але тепер розумію, що коли ти разом із драконом, то це майже неможливо.

«Я все чула», — захихотіла Сапфіра, а потім склала крила й урешті-решт таки приземлилась, гупнувши об землю всіма чотирма лапами. Її велетенські стегна й плечі здригнулись, ніби дракон увібрав у себе всю силу удару. Земля під Ерагоновими ногами задвигтіла, і він ледве втримав рівновагу. Склавши крила в себе на спині, Сапфіра повернула голову до Арії:

«Я вмію підкрадатися так, що мене ніхто не помітить! Але навіщо мені це зараз? Сьогодні я дракон, а не перепуджений голуб, який намагається уникнути очей сокола, що вилетів на полювання».

«А коли це ти не була драконом?» — спитав Ерагон, підбігши до неї. Легко, ніби пір'їнка, він перестрибнув з її лівої лапи на плече, а потім у западину на шиї, де зазвичай сидів під час польотів. Умостившись якнайзручніше, юнак обняв теплу Сапфірину шию й одразу ж відчув, як її м'язи напружуються з кожним новим подихом.

Вершник уже вкотре за останні кілька хвилин розплився в посмішці. «Ось де моє місце, — подумки мовив він, — тут, разом із тобою». Сапфіра й собі затремтіла від задоволення, замуркотівши якусь дивну чарівну мелодію, що її Вершник, на жаль, не міг пригадати.

— Мої вітання, Сапфіро, — мовила Арія й притисла руку до грудей, вітаючись по-ельфійськи.

Низько присівши й вигнувши довгу шию, Сапфіра торкнулась лоба Арії кінчиком своєї морди, майже так, як тоді, коли вона благословляла Елву у Фартхен Дурі. Потому дракон мовив: «Вітаю тебе, алфа-кону. Ласкаво просимо, і нехай у твоїх життєвих польотах тебе завжди супроводжує попутний вітер». Сапфіра говорила з Арією таким самим лагідним голосом, як і з Ерагоном, ніби вважала ельфійку частиною їхньої маленької родини.

Така поведінка неабияк здивувала Вершника. Він навіть почав був ревнувати, проте вже за мить опанував себе. Сапфіра тим часом продовжувала: «Я дуже вдячна тобі за те, що ти допомогла Ерагонові повернутися живим і здоровим. Я навіть не знаю, що б робила, якби він потрапив у полон».

— Твоя подяка є дуже великою честю для мене, — відповіла Арія й граційно вклонилась. — А якби Галбаторікс раптом захопив Ерагона, ти б урятувала його, а я б тобі допомогла навіть тоді, якби довелося вступити в бій у самому Урубейні.

«Я б залюбки тебе врятувала, мій любий Ерагоне, — мовила Сапфіра, крутнувши головою, щоб поглянути на свого Вершника, — проте я чомусь гадаю, що Імперія примусила б мене здатися. І я б неодмінно це зробила, аби тільки врятувати тебе, незважаючи на те, які б наслідки це мало для Алагезії. — Потому дракон струснув головою, пошкріб пазурами по землі й додав: — Та все це порожні балачки. Тепер ти тут, тож думати про ті небезпеки, на які ти наражався, означає — отруїти те щастя, яке ми зараз відчуваємо».

А вже наступної миті за тридцять ярдів від них зупинився патруль, що ніяк не наважувався підійти ближче, оскільки їхні коні й так були нажахані ледь не до смерті. Командир загону привітав прибульців і шанобливо поцікавився, чи можуть вони супроводжувати Ерагона, Арію та Сапфіру на прийом до Насуади. Потому один із вершників стрибнув на землю й люб'язно запропонував свого коня Арії, після чого всі вирушили на південний захід, туди, де виднілося ціле море наметів. Сапфіра крокувала зовсім поволі й тішилась із того, що може побути в компанії свого Вершника, адже щойно вони наблизяться до табору, як їх обступить гамірлива юрба, що не даватиме їм спокою аж до самої ночі.

Ерагон розпитався в Сапфіри, як поживають Роран та Катріна, а потім несподівано сказав:

«Від тебе чути запах іван-чаю. Ти, мабуть, чималенько його з'їла?»

«Авжеж! І ти помітив це тільки тому, що дуже давно не був поруч зі мною. Я пахну так, як і має пахнути дракон, і я була б вельми вдячна, якби ти більше ніколи не говорив, що в мене смердить із пащеки, якщо ти, звісно, не хочеш, аби я випадково впустила тебе вниз головою. А крім того, вам, людям, теж нічим хвалитися! Ви брудні істоти, від яких весь час тхне потом! Ось ви хто! А єдині створіння, що смердять так само, як і люди, це козли та ведмеді під час сплячки. Порівняно з вами запах дракона так само приємний, як аромат гірських квіточок».

«Не перебільшуй, — заперечив Вершник, — хоча… — завагався він, наморщивши носа, — після Агаеті Блодхрен я помітив, що люди й справді мають доволі сильний запах. Але ж ти не можеш порівнювати мене зі звичайними людьми, бо я тепер не зовсім людина».

«Може, воно й так, але покупатися тобі все одно не завадить!»

Коли загін перейшов долину, довкола нього почало збиратися море людей, утворивши хоч і геть необов'язковий, проте врочистий почет. Ерагон був трохи приголомшений — вир незахищених думок та емоцій, щасливі посмішки, коні, що ставали дибки, — усе це виводило його з рівноваги, до якої він так звик, мандруючи пустельними рівнинами Алагезії. Юнак спробував поринути в себе, і вже за мить галас юрби нагадував йому тихий плюскіт спокійних морських хвиль, що розбивалися об прибережне каміння. Проте яким би сильним не був його захист, він усе одно відчував наближення дванадцяти ельфів, що бігли вервечкою з іншого кінця табору, швидкі й худорляві, ніби жовтоокі гірські коти. Ерагон широко розправив плечі й поправив руками волосся, щоб мати пристойний вигляд, якщо це, ясна річ, було можливо після такої довгої й виснажливої подорожі. Потому він вибудував потужний бар'єр довкола своєї свідомості, аби ніхто, крім Сапфіри, не зміг почути його думок. Він чудово розумів, що ельфи приєдналися до варденів, щоб захищати його й Сапфіру, але, незважаючи на це, вони все ж таки залишалися слугами королеви Ісланзаді. З одного боку, юнак майже не сумнівався в тому, що вони не стануть підслуховувати його розмови з драконом, а з іншого — йому геть не хотілося, щоб королева ельфів знала про секрети варденів більше, ніж треба, або ж узагалі керувала ним. Якби в Ісланзаді була нагода, вона б залюбки посварила Вершника з Насуадою, і він це чудово розумів. Адже ельфи не так уже й довіряли людям, тож Ісланзаді напевно хотілося мати Ерагона й Сапфіру під своїм прямим командуванням. Та як би там не було, Вершника не дуже тішили такі перспективи — маючи справу з багатьма владиками, він найменше довіряв саме Ісланзаді, надто вже вона була пихата й непередбачувана.

Невдовзі дванадцятеро ельфів зупинилися перед Сапфірою, вклонившись і приклавши руки до грудей так, як це робила Арія. Потому вони по черзі назвали свої імена, додаючи до них перший рядок традиційного ельфійського привітання, а Ерагон люб'язно відповів їм їхньою мовою. Після ритуалу привітання головний ельф — високий красень із блискучою синьо-чорною шерстю, що вкривала майже все його тіло, — розповів Вершникові й дракону про те, для чого їх прислала королева Ісланзаді, й спитав, чи можуть вони приступити до виконання своєї почесної місії.

— Звісно, — кивнув Ерагон.

«Авжеж», — і собі погодилась Сапфіра.

По цих словах Ерагон підійшов ближче до ватажка ельфів і поцікавився:

— Блодхгарме-водрх, чи не мав я честі бачити вас на Агаеті Блодхрен? — юнак раптом пригадав, що під час свята він бачив ельфа з такою самою шерстю.

Блодхгарм люб'язно посміхнувся, оголивши ікла дикого звіра.

— Гадаю, — відповів він, — ви бачили мою двоюрідну сестру Ліоту. Ми дуже схожі, навіть попри те, що її шерсть плямиста й коричнева, а моя — темно-синя.

— Та ні ж бо, я можу заприсягнутися, що це були саме ви.

— Шкода, але на ту пору в мене були дуже важливі справи, тож я не мав нагоди відвідати це чудесне свято. Можливо, мені пощастить зробити це наступного разу, через сто років.

«Від нього дуже приємно пахне, чи не так?» — подумки спитала Сапфіра в Ерагона.

Ерагон втягнув носом повітря, проте нічого особливого не відчув.

«Жодних ароматів. Як би я не принюхувався — геть нічого не відчуваю».

«Дива та й годі, — Сапфіра передала йому запахи, й Вершник миттю збагнув, що вона має на увазі. Мускус оточував Блодхгарма, ніби густа й п'янка хмара. Це був теплий запах, у якому змішалися дим та аромат розчавлених ягід ялівцю. — Схоже, у нього закохалися всі жінки варденів. Вони скрадаються за ним, куди б він не пішов, але втрачають дар мови, коли його погляд звернений до них».

«Швидше за все, цей запах можуть відчувати тільки жінки. — Вершник уважно глянув на Арію. — Бачиш, на неї він, здається, не діє».

«Арія має захист проти магічного впливу».

«Я дуже на це сподіваюся… Гадаєш, ми маємо зупинити Блодхгарма? Адже те, що він робить, підло й ницо. Хіба він не може завоювати серця жінок якимось іншим чином, як справжній чоловік?»

«Це те саме, що вбирати на себе красивий одяг, задля того щоб привернути увагу того, кого кохаєш. Що ж тут поганого? А крім того, Блодхгарм іще жодного разу не скористався прихильністю зачарованих ним жінок. І мені здається, що цей його запах зовсім не для того, щоб зваблювати жінок твоєї раси. Швидше за все, він має на меті щось інше, тож наразі нам не варто його чіпати, мій малий друже».

«Слухай, а Насуада? Вона часом не потрапила в полон його чарів?»

«Насуада мудра й обережна. Вона попрохала Тріанну накласти на себе охоронне закляття, щоб уберегтися від впливу магії Блодхгарма».

«Ото й добре».

Коли вони нарешті дісталися до наметів, юрба була вже такою велетенською, що здавалось, ніби довкола них зібралася добра половина варденівського війська. Люди радісно гукали Ерагонові «Арджетламе!» й «Убивце Тіні!», а він вітав їх помахом руки й чув цілу зливу запитань: «Де ти так довго був, Убивце Тіні?», «Розкажи нам про свої пригоди!» Чимало з присутніх зверталися до нього на нове ймення, що звучало як «Смерть Разаків», і це так потішило юнака, що він мимохіть кілька разів подумки прошепотів ці приємні, ніби музика, слова. Людський вир закрутив Вершника й дракона — хтось благословляв його й бажав міцного здоров'я, хтось запрошував до себе на обід, а хтось пропонував йому всі свої коштовності, жалібно благаючи про допомогу: чи не зцілить він сина, який народився сліпим, чи не знищить пухлину, що прагне забрати в чоловіка дружину, чи не вилікує зламану ногу коневі. Один чоловічий голос благав полагодити зламаного меча, бо той належав іще його дідові, а хтось із жінок двічі вигукнув: «Убивце Тіні, ти часом не хочеш узяти мене заміж?»

Вершник пробирався крізь натовп в оточенні дванадцяти ельфів, які бачили й чули те, чого не міг бачити й чути він, тому юнак міг спокійно вітати доблесне військо варденів, не переймаючись своєю безпекою.

Невдовзі серед сірих наметів стали з'являтися карвахольці, й Ерагон радо тис руки друзям свого дитинства, посміхаючись і від щирого серця регочучи з жартів, що були геть незрозумілими тим, хто народився поза межами Карвахола. Серед карвахольців був і Хорст, який розчулено схопив Вершника у свої міцні ковальські обійми.

— Ласкаво просимо, Ерагоне. Ти молодчина, і ми в боргу перед тобою за те, що ти порішив чудовисько, яке вигнало нас із домівок. Ти й справді живий-здоровий, мій любий друже?

— Разакам довелося б рухатися швидше за світло, щоб зробити мені бодай одну подряпинку! — хвацько відповів Ерагон.

Потому він привітався і з синами Хорста — Альбричем і Бальдором, — далі із шевцем Лорингом та його трьома синами. За мить назустріч йому вийшли Тара і Морн, який мав у Карвахолі таверну, а ще Фіск, Фельда, Каліта, Делвін і Ленна. Вершник розплився в привітній посмішці, проте невдовзі відчув на собі чийсь колючий і злий погляд.

— Дякую тобі, Ерагоне бозна-чий сину, — роздратовано мовила Бірджит і виступила вперед, — дякую тобі за те, що ті потвори зжерли мого чоловіка, а ти їм помстився. Відтепер моє серце назавжди з тобою.

Та перш ніж Вершник устиг бодай щось відповісти жінці, розбурханий натовп відтіснив її від нього.

«Бозна-чий сину? — тяжко зітхнув про себе юнак. — Та ні ж бо, у мене є батько, і його всі ненавидять».

Його сумні думки розвіяв Роран, який нарешті пробився крізь юрбу разом із Катріною.

Брати обнялись.

— Ох і дурницю ж ти втнув, брате, коли залишився там! — скрикнув Роран. — І я б зараз мав дати тобі за це добрячого копняка! Обіцяй, що наступного разу, перш ніж тобі заманеться прогулятись на самоті, ти мене про це попередиш, інакше це може стати твоєю звичкою. Бачив би ти, якою сумною була Сапфіра, коли ми повертались назад.

— Пробач, братику, — поклавши руку на ліве плече Рорана, мовив Ерагон. — Мені дуже шкода, що я не попередив тебе заздалегідь, але ж я й сам до останньої секунди не знав, чи варто мені там залишатися.

— То навіщо ж ти залишився стирчати в тих печерах?

— Бо там було дещо дуже для мене цікаве…

Роран миттю збагнув, що зараз він навряд чи доб'ється від Ерагона якоїсь більш докладної відповіді, його обличчя посуворішало, а Вершник злякався, що той почне наполягати, аби він зараз же все розповів. Натомість Роран сказав:

— Нехай буде так, адже я проста людина й мені годі збагнути, чим керується Вершник дракона, навіть якщо це мій двоюрідний брат. Найважливіше те, що ти допоміг мені врятувати Катріну й повернувся живий та здоровий, — Роран глянув спочатку на Сапфіру, а потім кинув швидкий погляд на Арію, яка стояла за кілька ярдів від Ерагона. — Господи, а де ж моя палиця? Адже я пройшов з нею цілу Алагезію, а тобі було досить кількох днів, щоб її загубити!

— Я віддав її одній людині, якій вона була потрібна значно більше, ніж мені, — відповів Ерагон.

— Та годі тобі засипати Ерагона докорами, — урвала Катріна Рорана і, якусь мить повагавшись, обняла Вершника. — Не переймайся, насправді Роран дуже радий тебе бачити, ти ж знаєш, просто йому важко добрати потрібні слова, щоб передати свої почуття.

На Рорановому обличчі з'явилась якась покірна, овеча посмішка, і він, закохано подивився на свою наречену:

— Вона, як завжди, має рацію.

Ерагон тим часом уважно глянув на Катріну. Її мідне волосся знову набуло свого неповторного блиску, і хоч дівчина ще й досі мала бліде обличчя, загалом виглядала значно краще, ніж після звільнення.

Підійшовши ближче до Вершника, так, щоб ніхто з варденів не міг почути її слів, Катріна прошепотіла йому на вухо:

— Я ніколи не думала, що буду аж так вдячна тобі, Ерагоне. Що ми будемо аж так вдячні. Відтоді, як Сапфіра принесла нас сюди, я дізналась, чим ти ризикував, щоб урятувати мене. Розумієш, якби я провела в Хелгрінді ще бодай тиждень, то напевно вмерла б або збожеволіла, а божевілля — це все одно що смерть. Ти врятував мені життя й зцілив Роранове плече, але найбільше я вдячна тобі за те, що тепер ми знову можемо бути разом!

— Мені здається, що Роран витяг би тебе з Хелгрінда навіть без мене, — відповів на те Ерагон, — Адже в нього срібний язик. Він неодмінно умовив би якогось іншого чарівника допомогти йому, приміром, знахарку Анжелу… Будь-що-будь, він би звільнив тебе.

— Знахарку Анжелу? — пирснув Роран. — Навряд чи те балакуче дівча впоралося б із разаками.

— Ти був би дуже здивований, брате… Одна річ, як вона виглядає, і зовсім інша — те, що вона вміє… — із цими словами Ерагон зробив те, чого ніколи не наважився б зробити, живучи в Паланкарській долині. Він поцілував Катріну й Рорана в чоло й урочисто промовив: — Роране, ти мій брат. А отже, Катріна — моя сестра. Тож якщо у вас будуть якісь неприємності, покличте мене, байдуже, ким ви захочете мене бачити, Ерагоном-фермером чи Ерагоном-Вершником, — я завжди прийду вам на допомогу.

— Ми обіцяємо тобі те саме, — кивнув Роран. — Тож, яке б лихо тебе не спіткало, варто лиш гукнути нас, і ми миттю прийдемо тобі на допомогу.

Вершник вдячно кивнув, проте не став пояснювати, що ті лиха, які можуть його спіткати, навряд чи будуть по зубах простим смертним. Потім він обняв Катріну та Рорана за плечі й прошепотів:

— Живіть довго, майте багато діточок і будьте завжди щасливі.

Посмішка на мить зникла з Катріниного обличчя, та Ерагон не встиг спитати, що сталося, оскільки Сапфіра потягла його до червоного намету Насуади, що був у самісінькому центрі повстанського табору.

Вони були на місці всього за кілька хвилин. Насуада чекала на прибульців перед входом до свого намету, а ліворуч від неї нетерпляче переступав з ноги на ногу король Орин. Уся повстанська шляхта розташувалась по обидва боки намету, відгородившись від натовпу вервечкою охоронців.

Насуада була вбрана в зелену шовкову сукню, що сяяла на сонці, ніби пір'я колібрі, контрастуючи з її гладенькою чорною шкірою. Руки дівчини аж до самісіньких зап'ястків були обмотані білосніжними бинтами. На тлі свого почту, що стовбичив за її спиною, вона сяяла, ніби смарагд серед пожовклого осіннього листя. Випромінювати стільки сяйва й тепла могла хіба що Сапфіра.

Ерагон і Арія привіталися з Насуадою та королем Орином, а Насуада у свою чергу привітала їх від імені всіх варденів і похвалила за мужність. Дівчина закінчила свою промову словами:

— У Галбаторікса може бути Вершник і дракон, що битимуться за нього так само відчайдушно, як Ерагон і Сапфіра за нас. У нього може бути така велика армія, що вкриє половину земної кулі. Він може користуватися жахливою магією… Але, попри все це, він не зміг зупинити Ерагона й Сапфіру, які вбили його найкращих слуг і безкарно перетнули всю Імперію! Тепер ми знаємо, що армія Галбаторікса слабша за нашу, якщо він не може захистити кордони своєї держави!

Ерагон ледь помітно всміхнувся, розуміючи, що Насуада надихає своїх вірних воїнів на перемогу, змальовуючи стан речей у значно яскравіших барвах, аніж те було насправді.

Але це не було брехнею, бо Ерагон знав, що дівчина не сказала жодного неправдивого слова навіть тоді, коли мала справу з таким грізним супротивником, як рада старійшин. Вона говорила чисту правду, прикрашаючи її своїм красномовством і розуміючи, що саме це зараз потрібно її війську, аби кожен солдат був свято переконаний у своїх силах та перемозі.

Коли юбра варденів нарешті вгамувалася, Ерагона й Арію привітав король Орин. Його промова була значно спокійнішою, ніж Насуадина, хоча воїни час від часу уривали її бурхливими оплесками. Ерагон добре знав, що військо любить Орина значно менше за Насуаду, проте схиляється перед його знаннями. Але цих знань було все ж замало для того, щоб пихатий і пещений Орин міг стати справжнім лідером, який би повів за собою величезне військо, здатне перемогти Імперію.

«Якщо ми вб'ємо Талбаторікса, — сказав Ерагон Сапфірі, — Орин не зможе сісти на його трон в Урубейні. Йому буде не під силу об'єднати землі так, як Насуада об'єднала під своєю орудою варденів».

«Я згодна з тобою», — кивнула вона у відповідь.

Король вправлявся у красномовстві доволі довго, а коли він нарешті скінчив, Насуада із радісним блиском в очах прошепотіла Вершникові на вухо:

— Тепер твоя черга промовляти до війська. Воно зібралося, щоб подивитись на нового Вершника дракона.

— Моя?!

— Не соромся, всі чекають на твою промову.

Ерагон глянув на силу-силенну воїнів, і його язик зробився сухий, ніби пісок. Юнак геть розгубився й утратив дар мови, проте миттю опанував себе, розуміючи, що може осоромитись перед усіма варденами.

Десь збоку форкнув кінь, але над усім табором панувала мертва тиша. Тоді Сапфіра штовхнула Вершника мордою під лікоть і подумки йому підказала:

«Скажи, що для тебе велика честь відчувати їхню підтримку і що ти дуже радий знову опинитися в їхніх дружніх лавах».

Сором'язливо озвучивши думку Сапфіри кількома не надто доладними фразами, Ерагон почув шквал оплесків, швиденько вклонився й ступив крок назад. Потому він вичавив із себе посмішку й дивився, як воїни дружно вітають його, б'ючи своїми мечами об щити.

«Це було жахливо! — сказав він Сапфірі. — Я б із превеликим задоволенням ще раз вступив у двобій із Тінню, ніж спробував би знову промовляти до такої юрби».

«Та ну! Це ж зовсім не важко, Ерагоне!»

«Ще й як важко!»

Сапфіра здивовано пирснула, і з її ніздрів вирвалась невеличка хмаринка диму.

«Який же ти Вершник дракона, якщо боїшся говорити з людьми! Якби про це знав Галбаторікс, то напевно попрохав би тебе виступити перед своїм військом, а потім захопив би в полон, як безпомічне пташеня! Ха!»

«Не дуже-то воно й смішно», — трохи ображено буркнув Ерагон, проте Сапфіра таки не стрималась і захихотіла.

ЩОБ ВІДПОВІСТИ КОРОЛЮ

Відразу ж по закінченні короткої промови Ерагона Насуада зробила жест рукою, і до неї миттю підскочив Джормандер.

— Накажи, щоб усі негайно поверталися на свої пости, бо якщо на нас зараз нападуть, ми зазнаємо нищівної поразки.

— Слухаюсь, моя пані.

Гукнувши до себе Ерагона з Арією, Насуада поклала руку на плече короля Орина, і вони разом увійшли до намету.

«А як же ти?» — спитав Ерагон у Сапфіри, але, опинившись усередині намету, враз заспокоївся. Задні пологи намету було піднято й закріплено на дерев'яній рамі, так, щоб дракон міг вільно просунути голову й брати участь у розмові. За мить шия Сапфіри й справді з'явилася в отворі, а по стінах намету забігали пурпурові плямки світла, які відбивала її луска. У наметі було значно менше меблів, ніж того разу, як Ерагон востаннє до нього зазирав. Схоже, Насуада ще не встигла обладнати його після безцеремонного й руйнівного вторгнення Сапфіри, коли драконові страшенно закортіло побачити свого Вершника в чарівному дзеркалі. Тож зараз у наметі залишилися тільки стілець із високою спинкою, на який усілася дівчина, магічне дзеркало, що висіло на різьбленій мідній палиці, кілька складаних стільчиків та ще низький стіл, завалений військовими картами й іншими державними документами. Долівку вкривав напрочуд гарний килим, що його виткали гноми. Крім Арії та короля Орина, перед Насуадою зібралася ще одна невеличка група людей, які насторожено поглядали на Вершника. Серед них Ерагон упізнав Нархейма, головнокомандувача гномів, Тріанну, кількох чарівників із Ду Врангр Гата, Сабре, Умерта, решту представників ради старійшин і кількох шляхтичів із двору короля Орина. Крім того, юнак помітив іще кількох осіб, що їх він не знав, але які, судячи з усього, обіймали високі посади в загонах, із яких наразі формувалося військо варденів. У наметі також було шестеро вірних охоронців Насуади — двоє непорушно стовбичили біля входу, а четверо розташувались у дівчини за спиною. Але це було ще не все, бо Ерагон подумки відчував Елву, проте не міг збагнути, де саме переховується дівчина-провидиця.

— Ерагоне, — мовила Насуада, — ви не мали честі познайомитись раніше, тож дозволь мені представити тобі Сагабато-но Інапашунна Фадавара — ватажка племені Інапашунна. Це дуже хоробрий чоловік. Потому Вершникові довелося цілу годину спілкуватися з гостями Насуади, які засипали його найрізноманітнішими питаннями. На деякі з них він намагався уникати прямої відповіді, оскільки не хотів розкривати секрети, про які мало знати лиш вузьке коло його найближчих друзів. Коли питання гостей нарешті вичерпались, Насуада з усіма ввічливо попрощалася, й варта впустила до намету нових гостей. Так повторювалося кілька разів. Увесь цей час Ерагон безглуздо посміхався, тиснув руки, які йому простягали, і намагався запам'ятати силу-силенну імен та титулів. Якоїсь миті все це йому обридло, проте він і надалі старався бути чемним, розуміючи, як його поважають усі ці люди. Єдине, що затьмарювало його радість, було усвідомлення того, що всі вони ставляться до нього з пошаною не тому, що він був їхнім добрим другом, а через його могутність і силу, які мали допомогти варденам перемогти Імперію.

Вершникові дуже хотілося, аби все це скінчилося якомога швидше. Тоді б він заліз на спину Сапфіри й полетів би деінде, в якусь тиху й спокійну місцину. Проте діватися було нікуди. Однією-єдиною втіхою для Вершника залишалось хіба що спостерігати за тим, як гості реагували на двох велетенських ургалів, які нависали над Насуадиним стільцем. Дехто намагався вдавати, ніби не помічає рогатих воїнів, але якоїсь миті гостей зраджували їхні хаотичні рухи й тремтливі голоси. Дехто зацікавлено розглядав ургалів і не знімав руки зі своїх мечів чи кинджалів. А дехто взагалі намагався поводитись зухвало, вихваляючись своєю силою та явно недооцінюючи спритність і могутність ургалів.

Цілком байдужими до велетенських воїнів залишилися всього кілька осіб. Це були Насуада, король Орин, Тріанна й граф, який казав, ніби бачив Морзана та його дракона, що спустошили ціле місто, коли той був малюком.

Невдовзі терпець Ерагонові почав уриватися, тож Сапфіра, відчувши це, набрала повні груди повітря й загарчала так гучно, що чарівне дзеркало аж забряжчало у своїй рамі. У наметі миттю зробилось тихо, мов на кладовищі. І хоч гарчання дракона не здавалось загрозливим, кожен із гостей мав досить розуму, аби не випробовувати Сапфіриного терпіння. Поквапливо вибачаючись і збираючи свої речі, останні відвідувачі попрямували до виходу, а дракон нервово шкрябав своїми пазурами по землі. Побачивши це, навіть найбільш мужні гості вилетіли з намету, ніби обпечені.

Коли всередині не залишилося сторонніх осіб, Насуада полегшено зітхнула.

— Дякую тобі, Сапфіро, — сказала вона. — Мені дуже прикро, що вам довелося відбути цю церемонію, але ви маєте розуміти, ким ви є для варденів. Я не можу весь час тримати вас біля себе, адже ви належите людям. А вони хочуть бачити вас, тож ані я, ані король Орин не годні йти проти волі війська. Зрозумійте, навіть Галбаторікс у своєму темному лігві в Урубейні боїться праведного гніву свого війська й намагається бути якнайближче до людей.

Король Орин тим часом позбувся своєї незворушної королівської маски, його обличчя набуло більш м'якого виразу, а в очах з'явилися іскорки безмежної зацікавленості. Кілька разів розправивши плечі під своїм цупким вбранням, він глянув на Насуаду.

— Гадаю, — сказав він, — тепер ваші Нічні Яструби можуть зайняти свої пости перед наметом.

— Авжеж, — погодилась Насуада, потім плеснула кілька разів у долоні й відпустила шістьох охоронців.

Підтягнувши вільного стільця, король Орин усівся поруч із дівчиною.

— От що, — мовив він, переводячи погляд з Ерагона на Арію, — давайте-но послухаємо повну розповідь про твої пригоди, Убивце Тіні. Адже допоки ми не почули жодної важливої підстави, яка б справді вимагала того, аби ти мав залишитись у Хелгрінді. Ти годував нас оманливими відповідями, а тепер повинен розповісти, навіщо ти залишився в Імперії й що саме там із тобою сталося. І май на увазі, доки я не буду вдоволеним з того, що почую від тебе, ніхто з нас не покине цього намету.

Однак Насуада увірвала короля.

— А чи не надто багато ви на себе берете… Ваша Величносте? — сказала вона крижаним голосом. — Адже ви не маєте права затримувати ані мене, ані мого васала Ерагона, ані Сапфіру, ані Арію, яка не підкоряється жодному смертному правителю і є підданою королеви Ісланзаді. Так само, як ми не можемо затримувати вас. Тож ви повинні пам'ятати, що тут зібралися п'ять осіб, які володіють абсолютно рівними правами.

Відповідь короля Орина була вже не такою твердою:

— Ви хочете сказати, що я перевищив свої повноваження? Гм… Може, воно й так… Але якщо всі присутні тут особи рівні за своїми правами, то я просив би ставитись до мене належним чином. Ерагон підкоряється вам і тільки вам. Але ж після випробування довгими ножами ви отримали владу над мандрівними племенами, безліч з яких підкорялися мені. Ви командуєте варденами, а також людьми із Сурди, що довгий час доблесно служили моїй родині.

— Стривайте, хіба не ви самі попрохали мене стати на чолі варденів у цій війні? Я ж не тягнула вас за язик!

— Так, я прохав вас, щоб ви взяли командування над нашими військами. І я геть не соромлюся того, що ви досягли значно більших успіхів у воєнній справі порівняно зі мною. Одначе я б переконливо просив вас не забувати про те, що я ще й досі залишаюся королем Сурди, а також належу до родини Лангфельд. Самі розумієте, мені нічого не варто повернути свої війська до Таненбранда, який дав нам перстень і був першим із нашої раси, хто сів на трон там, де зараз перебуває Урубейн.

— Я дуже поважаю те, що Дім Лангфельдів вирішив допомогти нам, але мене неабияк обурює те, що ви наважились ігнорувати права мого Дому. Ви чините так, ніби ваші слова — то єдина істина, й не берете до уваги нічиїх думок. Ви весь час намагаєтесь видобути користь для своїх людей, не зважаючи на те, що ваші дії можуть зашкодити нашій спільній справі. А як можна назвати ваші переговори з ургалами, на яких ви говорите від нашого імені, навіть не повідомивши нас про це? Ви влаштовуєте державні прийоми високого рівня, як, приміром, із Блодхгарм-водхром, навіть пальцем не поворухнувши, аби попередити мене про його прибуття. Не кажучи вже про те, що вітаєте його делегацію самі, не дочекавшись, доки до церемонії долучусь я!

— А якщо я просто хочу спитатися, чому Ерагон, заради якого я приєднав своє військо до варденів, наражаючи на небезпеку всіх підлеглих мені гномів, як у Сурді, так і тут, залишився сам-самісінький на ворожій території Галбаторікса… Якою буде ваша відповідь? Невже ви ставитесь до мене, як до цікавого хлопчиська, що надумав понабридати вам своїми дурними запитаннями? Я в жодному разі цього не потерплю! Тож, якщо ви не поважаєте мій титул і не хочете порівну розподілити обов'язки, як це належало б зробити двом рівноправним спільникам, тоді мені доведеться визнати, що вам не під силу керувати нашим союзом! І тоді я чинитиму так, як вважатиму за потрібне!

«Який довгокрилий хлопчина», — зауважила Сапфіра.

Дуже стривожений річищем, у яке спрямувалась розмова, Ерагон у розпачі спитав: «А що мені тепер робити? Я не хотів казати про Слоуна нікому, крім Насуади, бо чим менше людей знатиме про те, що він залишився живим, тим буде краще».

Схожі на діаманти, гострі кінчики луски на Сапфіриній шиї стали майже дибки, а до її плечей прокотилась неспокійна блакитна хвилька — це була вірна ознака того, що дракон дуже занепокоєний.

«Малий, я не можу сказати тобі, як буде краще. У цій ситуації тобі краще покластися на самого себе. Прислухайся до свого серця й, може, воно підкаже тобі, як уникнути наклепів і підозри в тому, що ти зрадник».

Вислухавши тираду короля Орина, Насуада склала руки на колінах і спокійним рівним голосом мовила:

— Якщо я виявила до вас неповагу, сер, то це сталося через мою необачність, а не через бажання образити вас або ваш Дім. Тож я прошу, щоб ви пробачили мені мою помилку, й обіцяю, що цього більше ніколи не повториться. Ви ж самі знаєте, що я зовсім недавно на цій посаді й іще не цілком опанувала належну манеру дипломатичного спілкування.

Орин повагом схилив голову, приймаючи її вибачення.

— А що стосується Ерагона та його пригод в Імперії, то я не могла вам про це розповісти, оскільки й сама нічого не знала. Гадаєте, мені легко було змиритися з тим, що я зовсім нічого не знаю про свого Вершника дракона?

— Авжеж ні.

— Отож, я вважаю, що нашій суперечці якнайшвидше покладе край розповідь Ерагона, а ми уважно її вислухаємо й уже тоді будемо вирішувати, що його робити.

— Не впевнений, що це зможе покласти край суперечці, проте радо вислухаю Вершника, — погоджуючись, кивнув король Орин.

— Тоді не будемо гаяти жодної хвилини, — мовила Насуада. — Давайте послухаємо розповідь Ерагона, адже він зараз тут саме для цього.

Потому юнак відчув на собі чотири сповнених цікавості погляди. Він важко зітхнув і врешті-решт почав:

— Нехай усе, що я зараз вам розповім, залишиться таємницею. Я чудово розумію, що не можу просити ані вас, королю Орине, ані вас, леді Насуадо, тримати цю таємницю глибоко в серці аж до смерті, проте благаю зробити саме так, бо якщо мою історію почують чужі вуха, це може спричинити велике лихо.

— Королю недовго бути королем, якщо він не цінуватиме мовчання, — сказав на те Орин.

Почувши таку відповідь, Ерагон без жодних вагань розповів усе, що сталося з ним у Хелгрінді, а також про те, як він дістався до табору варденів. Арія натомість додала від себе лише кілька слів, підтвердивши, що Вершник розказав щиру правду, й трохи докладніше описала битву з патрулем Галбаторікса.

Після цього в наметі запанувала мертва тиша, бо Орин і Насуада непорушно сиділи на своїх стільцях і тільки здивовано кліпали очима. Вершник тим часом почувався ніби в дитинстві, коли йому доводилося сидіти перед мовчазним Герроу й чекати на своє покарання за те, що він зробив на фермі якусь шкоду.

Урешті-решт Насуада розправила свою сукню, зиркнула на Орина, який і досі виглядав неабияк спантеличеним, і мовила:

— Король Орин може бути іншої думки, і якщо це справді так, то я готова вислухати всі його пояснення, проте особисто я вважаю, що ти вчинив правильно, Вершнику!

— Я також, — ледь чутно вимовив Орин, дуже всіх здивувавши.

— Справді? — полегшено зітхнув Ерагон. — Я дуже не хотів здаватися вам легковажним і страшенно радий, що ви зрозуміли, чому я зберіг життя Слоуну. Тим не менше, це геть не применшує моєї провини, і я хотів би почути, чому ви вирішили не накладати на мене покарання?

Король Орин глянув на Вершника спідлоба.

— Чому? — відповів він. — Усі мають дотримуватись закону. А якби ти вирішив стати катом Слоуна, то взяв би на себе повноваження, якими молодіємо тільки ми з Насуадою. Адже той, хто наважується вирішувати, кому жити, а кому померти, уже не підкоряється законам, а сам встановлює їх. І як би великодушно це не виглядало, ми навряд чи схвалили б твій самовільний учинок. Зрозумій, Насуада і я підкоряємось лише одному володарю, перед яким навіть королі мають ставати на коліна. Ми підкоряємось Ангварду в його царстві безкінечного сяйва. Ми підкоряємось Сірому Чоловікові на сірому коні. Смерті… І ми б могли бути найжорстокішими тиранами за всю історію, проте свого часу нам доведеться перед ним відповідати… Відповідати йому, але не тобі. Нам не потрібен іще один Галбаторікс… — із цими словами на вустах Орина з'явилася багатостраждальна посмішка. — Розумієш мене, Ерагоне? Ти такий небезпечний, що ми змушені сказати тобі про це прямо, й дуже сподіваємось, що тебе не цікавить влада, якою б привабливою вона не була…

Потому король Орин поклав голову на руки й замислено глянув на складки свого вбрання.

— Я сказав навіть більше, ніж збирався… — продовжив він за якусь мить. — Гадаю, тепер ніхто не питатиме, чому я погодився з думкою Насуади. Ти мав рацію, пощадивши Слоуна в Хелгрінді. А якби ти вбив беззахисного старого, піддавшись спокусі помсти, це було б куди гірше.

Насуада ствердно кивнула:

— Правильно сказано.

Кільканадцять останніх хвилин дівчина слухала Орина з дуже дивним виразом на обличчі, тож було геть незрозуміло, якої саме гадки вона про все, що відбувалося.

За мить король Орин і Насуада стали розпитувати Вершника, які саме закляття він наклав на Слоуна, й укотре прохали переповісти пригоди, що їх йому довелось пережити під час повернення до табору. Запитань було ціле море, тож невдовзі дівчина наказала принести до намету тацю з холодним сидром, фруктами та пирогами з м'ясом. Побачивши, як ласо проковтнула слину Сапфіра, Насуада була змушена ще раз покликати слуг, і незабаром ті повернулися зі стегном бика. Орин і Насуада ставили все нові й нові запитання, а поки Ерагон відповідав, ласували харчами. Тим часом Ерагонові їсти було ніколи — він насилу встиг зробити кілька ковтків сидру, щоб промочити собі горло.

Урешті-решт король Орин розпрощався з усіма присутніми й пішов перевіряти бойову готовність своєї кавалерії. За ним швиденько вискочила й Арія, пояснивши, що їй слід зв'язатися з королевою Ісланзаді, а також «нагріти барильце води, щоб змити із себе пісок і набути нормального вигляду».

— Щось я не дуже впевнено почуваюсь, — мовила Арія, перш ніж вийти з намету, — коли в мене немає китичок на вухах, а очі круглі, ніби дві монети.

Залишившись на самоті з Ерагоном та Сапфірою, Насуада полегшено зітхнула й поклала голову на спинку стільця. Вершник був ошелешений тим, як втомлено вона виглядала. Її жвавість і непосидючість безслідно зникли, а в очах уже не було колишнього вогника. Схоже було на те, що дівчина вже давно намагається виглядати значно сильнішою, ніж є насправді, щоб не спокушати своїх ворогів і підтримати бойовий дух повстанської армії.

— Ти захворіла? — спитався обережно Ерагон.

Насуада кивнула на свої руки:

— Не зовсім. Але одужання триває довше, ніж я думала… А часом мені взагалі дуже кепсько.

— Якщо хочеш, я можу…

— Ні, — миттю урвала його Насуада. — Дякую, проте навіть не намагайся мене вмовити. Одне з головних правил випробування довгими ножами полягає в тому, що треба дозволити ранам загоїтись самим, без використання магії. В інакшому разі в мого суперника будуть підстави стверджувати, що я не витримала болю порізів.

— Але ж це варварство!

На вустах дівчини заграла легенька посмішка:

— Можливо, але тепер, коли я витримала такий нелюдський біль і все незабаром має скінчитися, буде дуже безглуздо здатись.

— А якщо твої рани не загояться й почнуть гнити?

— Тоді я сповна заплачу за свою помилку, але навряд чи мене спіткає таке лихо, адже за мною наглядає Анжела. Вона чудово знає всі лікарські рослини й зможе назвати тобі справжнє ім'я кожної травинки в Алагезії, торкнувшись кінчиками пальців одного-єдиного листочка.

По цих словах Сапфіра солодко позіхнула, діставши нижньою щелепою долівки, а горішньою ледь не зламавши поперечину, на якій тримався дах намету. Аби відігнати від себе сон, дракон струснув головою і розсипав навколо сотні синюватих сонячних зайчиків.

Помітивши це, Насуада випрямилась на стільці й винувато мовила:

— Мені так шкода, що прийом тривав надто довго. Тим не менше, я дуже вдячна вам за те, що ви були такими терплячими.

Співчутливо поглядаючи на дівчину, Ерагон став перед нею на коліна й обережно провів правою долонею по її забинтованих руках.

— Не хвилюйся за мене, Насуадо. Я добре знаю свої обов'язки й ніколи в житті ніким не хотів би керувати. А якщо вже мені й запропонують сісти на трон, то я неодмінно відмовлюсь і спробую зробити так, щоб на ньому опинився той, хто зможе керувати нашою расою значно ліпше за мене.

— Ти гарна людина, Ерагоне, — тихо сказала Насуада й стисла його долоні у своїх. Потому вона посміхнулась і лукаво мовила: — Останнім часом я надто багато переймаюся справами вашої родини, тобто маю халепу з тобою, Рораном і Мертагом.

— Мертаг мені не рідня, — обурився юнак.

— Вибач мені, будь ласка. Але ти маєш погодитись, що ви втрьох завдали Імперії та варденам неабияких клопотів.

— Це в нас родинне, — пожартував Ерагон.

«Це в них у крові, — цілком серйозно підтвердила Сапфіра. — Де б вони не опинилися, їм завжди вдається вскочити в найнеприємнішу халепу. — Дракон тицьнувся мордою в Ерагонову руку. — Особливо йому. А що ще можна чекати від вихідців із Паланкарської долини? Адже всі вони є нащадками навіженого короля».

— Проте самі вони не навіжені, — заперечила Насуада. — Принаймні мені так здається… Хоча… — захихотіла вона. — Якби тебе, Рорана й Мертага замкнули в одній клітці, то я б не наважилась сказати, хто саме з вас вижив би.

Ерагон і собі посміхнувся:

— Напевне, Роран. Бо він нізащо не дозволить такій дрібниці, як смерть, стати поміж ним і Катріною.

Посмішка Насуади стала якоюсь напруженою.

— Авжеж… — дівчина трохи помовчала, а потім заклопотано сплеснула в долоні. — Господи, що ж це я роблю! Сонце вже майже повністю сіло за обрій, а я ще й досі тримаю тебе тут тільки через те, що мені заманулося побазікати.

— Я говорю з тобою з превеликим задоволенням!

— Дякую, але мені здається, що ми знайдемо більш підходящий час для дружньої розмови. Ти пережив дуже довгу мандрівку, й тобі, певно, кортить якомога швидше помитися й вбратися в чистий одяг, та й зголоднів ти, мабуть, добряче!

Ерагон із розпачем глянув на яблуко, що лежало перед ним, уявляючи, як за мить від нього не лишилося б навіть хвостика, проте їсти під час прийому було вкрай нечемно. Дівчина перехопила його погляд і тихо сказала:

— Ти схожий на вовка, який пережив голодну зиму, тож я більше не катуватиму тебе. Іди скупайся та вдягни свою найкращу сорочку. Потім я з радістю запрошу тебе на вечерю. Але знай, що за моїм столом ти будеш не єдиним гостем, адже в нас так мало часу, що навіть під час трапези я змушена вирішувати якісь важливі державні питання. Проте мені було б значно веселіше, якби ти таки згодився прийти.

Ерагон насилу стримався, щоб не скривитись від однієї тільки думки про те, що йому доведеться вечеряти в компанії тих людей, які ще зовсім недавно засипали його градом своїх нудних і безглуздих питань. Однак відмовити Насуаді було б геть нечемно, тож він вдячно вклонився й увічливо прийняв її запрошення.

БЕНКЕТ ІЗ ДРУЗЯМИ

Попрощавшись із Насуадою, Ерагон і Сапфіра в супроводі ельфів попрямували до маленького намету, який їм виділили після того, як вони приєдналися до варденів на Палаючій рівнині. Біля намету на Ерагона вже чекала велика діжка з гарячою водою, над якою у світлі великого призахідного сонця вигравали білі кільця пару. Утім спочатку юнак подався в намет.

Увійшовши досередини, він глянув, чи всі його речі на місці, потім зняв із плечей торбу, обережно витягнув зброю й поклав її під ліжко. Вершник пам'ятав, що її треба витерти й змастити, але вирішив зробити це трохи перегодом. Потому він випростав руку й заходився мацати нею під ліжком, аж доки не торкнувся довгого твердого предмета. То був важкий пакунок, загорнутий у тканину.

Витягши його й поклавши собі на коліна, Ерагон розв'язав декілька вузликів і став поволі його розгортати. За якусь мить юнак побачив потерте шкіряне руків'я короткого меча Мертага, потім гарду й широке сяюче лезо. У тих місцях, якими Мертаг відбивав Ерагонові удари, воно було зазублене, ніби пилка.

Від споглядання зброї Ерагона на мить охопило сум'яття. Вершник ще й досі не міг збагнути, чому на другий день після битви він повернувся на поле бою, де Мертаг упустив свого меча, й витяг його з багнюки. Меч уже встиг вкритися плямами іржі, попри те що пробув у багнюці всього лиш одну ніч. Одним словом, він піддавався корозії. Можливо, Ерагон відчував потребу взяти цю зброю тому, що Мертаг украв його власний меч — така собі нерівна й небажана заміна, що могла бодай трохи відшкодувати його втрату. Можливо, він зробив це тому, що хотів мати щось на згадку про ту криваву сутичку. А може, й тому, що все ще плекав почуття приязні до Мертага, незважаючи на жорстокі обставини, які змусили їх виступити один проти одного. Попри те що Ерагон ненавидів того, ким став Мертаг, він жалів його й відчував певний зв'язок, який існував між ними. У них була одна доля. Адже він міг народитися в іншому місці й виховуватись в Урубейні, а Мертаг — у Паланкарській долині. І зараз він би міг бути на місці Мертага, а Мертаг — на його місці. Як не крути, їхні життя були нерозривно пов'язані.

Ерагон дивився на сріблясту сталь, водночас складаючи закляття, яке б допомогло зняти всі подряпинки та зазубринки на краях леза й відновити силу його духу. Він ще й досі не вирішив, чи варто йому прибирати шрам на стегні від Мертагового удару. Адже шрам, що залишився від удару Смерка, він зберігав як згадку про їхню сутичку доволі довго. Дракони допомогли позбутися його тільки під час Агаеті Блодхрен. Можливо, він має зберегти й цей шрам? Але чи буде це добре: носити такі болючі знаки на стегні? І чи добрий це приклад для варденів — володіти мечем зрадника? Зарок був подарунком Брома, Ерагон не міг не взяти його, і геть не шкодував, що так сталося. Але ось цей меч, який зараз спочивав у нього на колінах…

«Мені потрібен меч, — подумав Вершник. — Проте не цей».

Він знову загорнув меча в тканину й засунув його назад під ліжко. Потому Вершник узяв свіжу сорочку, вийшов з намету й попрямував до діжки з водою.

Після купання він рушив на зустріч із Насуадою до наметів цілителів, як та його й просила. Наздогнавши свого Вершника, Сапфіра струснула головою й мовила: «Мені надто тісно на землі. Я весь час натикаюся на намети, до того ж, варто мені піти з тобою, як довкола нас відразу ж збереться натовп, й ми дістанемось до Насуади не раніше як за годину. Тому я краще полечу».

Насуада чекала на нього біля трьох флагштоків, на яких майоріло шість яскравих прапорів. Після того як вони попрощалися, дівчина вже встигла перевдягнутися, і тепер на ній була легка літня сукня кольору вигорілої соломи. Своє густе-прегусте волосся Насуада заплела високо на голові в неймовірну кількість вузликів та шнурочків. Усю цю красу тримала одна-єдина біла стрічка.

Побачивши Ерагона, дівчина посміхнулась. Юнак усміхнувся їй у відповідь і прискорив кроки. Коли він підійшов ближче, його охорона змішалася з її охороною — Нічні Яструби трималися насторожено й обережно, тимчасом як ельфи були спокійні й байдужі.

Насуада взяла Ерагона за руку, і вони, тихо перемовляючись, попрямували через море наметів. Угорі над табором кружляла Сапфіра, чекаючи, доки вони дійдуть до пункту призначення, аби приземлитися якраз у потрібному місці. Під час цієї коротенької розмови Вершник і дівчина встигли обговорити лиш кілька важливих питань, і тим не менше, Ерагон був просто в захваті від того, яка в нього розумна й дотепна співрозмовниця. Дівчина розуміла його з півслова, а її слова були для Вершника ніби найсолодша на світі музика. Ніжний доторк їхніх рук став чимось значно більшим, ніж просто потиск рук сеньйори та її васала. Це було зовсім нове відчуття для Ерагона, адже, окрім тітоньки Маріан, яку Ерагон уже майже не пам'ятав, його все життя оточували самі тільки чоловіки, й він ніколи не мав нагоди потоваришувати з жінкою. Через брак досвіду юнак почувався не надто впевнено, а тому був трохи незграбним, утім Насуада, здавалося, не помічала цього. Коли вони нарешті зупинилися перед наметом, що увесь був залитий світлом свічок і аж гудів від численних нерозбірливих голосів, Насуада мовила:

— А зараз нам знову доведеться зануритись у нетрі державних справ, тож будь готовий.

По цих словах дівчина відкинула полог намету, й тієї ж миті до Ерагонових вух долинуло різноголосе: «Сюрприз!». Він і справді аж здригнувся від несподіванки. Посеред намету стояв величезний широкий стіл, заставлений всілякими наїдками, а за столом сиділи Роран, Катріна та ще близько двох десятків селян із Карвахола — Хорст із родиною, знахарка Анжела, Джоуд, його дружина Гелена та кілька людей, схожих на матросів, яких Ерагон не знав. На долівці, поруч зі столом, бавилось шестеро дітлахів. Але варто було Насуаді й Ерагонові ввійти до намету, як вони миттю покидали свої іграшки й прикипіли до них цікавими поглядами, кумедно пороззявлявши свої ротики, їхні оченята хаотично бігали — складалося таке враження, що вони не можуть вирішити, хто саме з цих двох дивних прибульців заслуговує на більшу увагу.

Ерагон був геть розгубився, але на допомогу йому миттю прийшла знахарка Анжела.

— Агов! І чого ви отам стовбичите? — дзвінко мовила вона, піднявши свого келиха. — Хутчіш заходьте й сідайте. Я страшенно голодна!

Усі голосно зареготали, а Насуада повела спантеличеного Ерагона до двох порожніх стільців, що стояли біля Рорана. Вершник ґречно допоміг дівчині сісти за стіл, а потім, здавалося, ще й досі не вірячи власним очам, спитав:

— Це ти все влаштувала?

— Роран підказав мені, кого б ти хотів бачити за цим столом, але взагалі, ідея справді моя.

— Дякую, — сказав Ерагон, зашарівшись. — Красно тобі дякую.

У дальньому лівому кутку намету юнак побачив Елву, що сиділа схрестивши ніжки й тримаючи тарілку на колінах. Решта дітей не хотіли з нею гратися, й складалося таке враження, ніби між ними ніколи не може бути чогось спільного. Та й ніхто з дорослих, окрім Анжели, не почувався спокійно в її присутності. Мале дівча з вузенькими плечима зиркнуло на Ерагона своїми неймовірними фіолетовими оченятами й сказало:

— Вітаю тебе, Убивце Тіні.

— Я також вітаю тебе, Далекоглядна, — відповів юнак.

Маленькі рожеві губки дівчинки склалися в посмішку, що могла б бути чарівною, якби не пронизливі оченята зі злими вогниками.

Раптом стіни намету заходили ходором, стіл похитнувся, а тарілки на ньому різноголосо забряжчали. Усе сталося так несподівано, що Вершникові довелося схопитися за стілець, щоб не впасти на долівку й не осоромитись. За мить між пологами намету з'явилась захекана морда Сапфіри:

«М'ясо! — сказала вона й облизнулась. — Я знаю, у вас має бути м'ясо!»

Одним словом, бенкет розпочався, й Ерагон добрі кілька годин смакував різними наїдками, теревенячи з карвахольцями. Йому було так затишно й тепло, ніби він повернувся додому. Осушивши по кілька келихів вина, селяни стали сміливішими й почали розмовляти з Вершником, як зі старим другом. Юнак натомість посміхався й розумів, що це найбільший подарунок, який вони могли зробити йому сьогодні. Так само щиро й привітно селяни тримали себе з Насуадою, щоправда, не наважуючись із нею жартувати, як вони могли собі це дозволити з Ерагоном. Невдовзі свічки повністю догоріли й намет затягло димом. Тоді Вершник почув гучний регіт Рорана й Хорста, що ледь не падали зі стільців, поглядаючи на маленького чоловічка, якого Анжела зробила з хлібної скоринки й змусила танцювати за допомогою одного зі своїх вигадливих заклять.

Дітлахи поступово перестали боятися Сапфіри, а найсміливіші з них навіть наважились підійти до неї й погладити її по морді. Невдовзі вони вже зовсім освоїлись, позалазили їй на шию й почали смикати дракона за шипи. Поглядаючи на розгублену морду Сапфіри, Вершник не міг натішитись. Джоуд тим часом затягнув якусь стару пісню, а Тара витанцьовувала під неї джигу. Вершник весь час поглядав на Насуаду, з вуст якої не сходила щаслива посмішка, проте невдовзі карвахольці почали прохати, щоб він розповів їм кілька своїх пригод, зокрема й про те, як вони з Бромом утекли з рідного села.

— Оце так дива, — мовила круглолиця чаклунка Гертруда, закутуючись у шаль, — у нас у долині жив дракон, а ми про це геть не підозрювали. — Вона дістала з рукава пару в'язальних спиць, тицьнула ними на Ерагона й продовжила: — Це ж треба, я лікувала тобі ноги, які ти обідрав, літаючи на Сапфірі, і навіть гадки не мала, звідки в тебе ті страшні рани. — Похитавши головою й прицмокнувши язиком, чаклунка підхопила спицями коричневу вовняну нитку й стала швидко-швидко в'язати.

Першою з усіма розпрощалася Елейн. Зовсім скоро вона мала народити дитину, тож не дуже добре почувалася. Разом з нею пішов також один з її синів, Бальдор. А десь за півгодини з-за столу звелася й Насуада. Перш ніж піти, вона перепросила, пояснивши, що на неї чекають важливі державні справи, а потім, побажавши всім щастя й здоров'я, висловила сподівання, що всі вони підтримають її в боротьбі проти Імперії.

Виходячи з намету, дівчина ледь помітним помахом руки покликала за собою Ерагона. Він наздогнав її біля самісінького виходу, й Насуада, повернувшись до всіх гостей спиною, тихо прошепотіла йому на вухо:

— Ерагоне, я знаю, що тобі потрібен час, щоб поновити сили після важкої подорожі. Тож завтра й післязавтра можеш розпоряджатися ним, як заманеться, проте вранці третього дня ти мусиш прибути до мого намету. Поговоримо про твоє майбутнє. Я маю для тебе дуже важливе завдання.

— Гаразд, моя пані, — відповів Ерагон, а потім поцікавився: — Ти завжди береш із собою Елву?

— Так, вона оберігає мене від тих небезпек, які можуть не помітити Нічні Яструби. А крім того, вона бачить те, що завдає людям болю, а це напрочуд важливо для мене. Адже значно легше допомогти своєму народові, коли знаєш, на чому саме йому залежить.

— Я дуже хвилююсь за Елву, — сумно мовив Ерагон, — а ти б не хотіла, аби я припинив її страждання?

Насуада пильно глянула Ерагонові в очі:

— Ти збираєшся зняти з Елви своє закляття?

— Авжеж, я хотів би спробувати. Пригадуєш, я обіцяв їй, що зроблю це?

— Звісно… — на мить Насуадину увагу відволік гуркіт падаючого стільця, проте вона швидко себе опанувала й продовжила: — Але твоя обіцянка може обернутися для нас смертю… Елва — дуже цінна зброя, оскільки ніхто не має такого дару, як вона. І її допомога куди вагоміша, ніж гори золота. Часом мені здається, що тільки це дитя здатне перемогти Галбаторікса, адже воно може передбачити кожну його атаку. А твої закляття підкажуть їй, як зупинити короля Імперії… Ерагоне, благаю тебе, заради варденів, заради всіх, хто живе в Алагезії, чи не міг би ти вдати, ніби тобі не під силу зцілити Елву?

— Ні, ні, — стояв на своєму юнак. — Я ніколи цього не зроблю, бо це несправедливо. Якщо ми залишимо Елву такою, як вона є, то вона повстане проти нас, а ти ж не хочеш мати іще одного грізного ворога? — Вершник трохи помовчав, а потім, зазираючи прямо в очі Насуади, додав: — До того ж, може статися так, що мені й справді буде не під силу її зцілити. Адже зняти закляття, в якому я припустився помилки, буде неймовірно важко. І ще… Коли твоя ласка, я хотів би дещо тобі порадити…

— Що саме?

— Будь чесною з Елвою. Поясни їй, як багато вона значить для варденів, і спитай, чи хоче вона нести свій тягар заради свободи багатьох людей. Вона може відмовитись, бо має на це право, але тоді ми знатимемо, що на неї не варто покладатися. А якщо вона згодиться, то це буде її власна воля.

Насуада спохмурніла.

— Я говоритиму з нею завтра, — відповіла вона, — і мені б дуже хотілося, аби ти був присутній при нашій розмові. Удвох ми або переконаємо її, або ж ти принаймні спробуєш зняти з неї те закляття. Приходь до мого намету за три години потому, як зійде сонце. — По цих словах дівчина пірнула в темряву, де-не-де поцятковану вогнями факелів.

Коли селяни стали розходитись по своїх наметах, Роран узяв Ерагона під руку й вийшов з ним на вулицю. Вони зупинились біля Сапфіри, там, де їх ніхто не міг почути.

— А ти нічого не приховував, коли розповідав про Хелгрінд? — спитав Роран, тримаючи Ерагонову руку так міцно, ніби в залізних лещатах. Його погляд був суворий і пронизливий. Проте Ерагон його витримав.

— Якщо ти довіряєш мені, Роране, — сказав він, — тоді більше ніколи не питай про Хелгрінд. Тобі навряд чи варто знати те, що я можу розповісти.

Вершник говорив і відчував, як десь глибоко в його нутрі вовтузиться холодне й слизьке відчуття неспокою, адже йому доводилось брехати й приховувати від Рорана й Катріни історію зі Слоуном. Юнак розумів, що він не має права вчинити якось інакше, проте йому було дуже боляче брехати своєму братові. Якоїсь миті його вагання стали настільки сильними, що він ледь-ледь не розповів усю правду, але вчасно прикусив язика, на долю секунди уявивши, які це може мати наслідки.

Обличчя Рорана було дуже схвильоване, але він усе ж таки відпустив братову руку.

— Я довіряю тобі, і саме тому ми є братами, хіба не так?

— Так, але будь обережний, бо надмір довіри може вбити.

— Та ну тебе із твоїми жартами, — зареготав Роран, потерши носа великим пальцем, а потім потягнувся, щоб помасажувати праве плече — він ще й досі не міг позбутися цієї звички, час від часу забуваючи, що Ерагон зцілив страшну рану, якої йому завдав один із разаків. — Але я хотів би ще дещо в тебе спитати.

— Що саме?

— Точніше, не спитати, а… попрохати тебе про одну послугу, — по тих словах на його вустах з'явилась кривенька посмішка, — от уже ніколи не думав, що доведеться прохати про це саме тебе, адже ти молодший за мене й тільки-но став справжнім чоловіком… До того ж, ти мій двоюрідний брат…

— Та годі, кажи вже, досить ходити околяса!

— Гм… Ідеться про вінчання, — тихо мовив Роран і підвів голову. — Ти обвінчаєш нас із Катріною? Мені було б дуже приємно, якби ти на це згодився. Я ще нічого їй не казав, але думаю, їй теж буде вельми приємно, якщо ти поєднаєш наші життя, як чоловіка та дружини.

Вершник був такий ошелешений, що на якийсь час втратив дар мови. Урешті-решт він сяк-так оговтався.

— Я?.. — мовив він одними губами. — Я б з радістю це зробив, але ж… Ти справді цього хочеш? Гадаю, Насуада б теж залюбки погодилась вас обвінчати… Ти міг би також попрохати про це короля Орина, справжнього короля! Він би теж з охотою погодився очолити церемонію й стрибав би від щастя, бо це допомогло б йому здобути мою прихильність.

— Та ні ж бо, ні. Я хочу, щоб це був ти, Ерагоне, — повторив Роран і поплескав його по плечу. — Ти Вершник і єдина рідна для мене душа. А те, що десь там є Мертаг, мене не обходить. І я хочу, щоб наші з Катріною руки поєднав саме ти!

— Ну що ж, — мовив Ерагон, який ще й досі виглядав спантеличено, — я згоден.

Роран обняв його так міцно, що Вершникові аж подих перехопило. А коли двоюрідний брат нарешті випустив його зі своїх міцних обіймів, Ерагон спитав:

— Коли ви збираєтесь вінчатися? Мені дуже важливо знати це саме зараз, бо Насуада має для мене якесь важливе завдання. Я поки що не знаю, яке саме, але швидше за все, мені знадобиться тиждень або навіть два, щоб із ним упоратись. Гадаю, я зможу обвінчати вас за місяць. Як ти на це дивишся?

Роран знизав плечима, кілька разів струснув головою, ніби той бик, що чухає свої роги об кущ ожини, а потім мовив:

— А як ти дивишся на те, щоб зробити це завтра?

— Завтра? Навіщо ж так поспішати? Адже слід добре підготуватись. До того ж людям може не сподобатись такий поспіх.

— Ми не можемо чекати, — сказав Роран, стискаючи й розтискаючи кулаки так, що на його руках повипинались жили. — Якщо ми якнайшвидше не одружимось, тоді старі жінки матимуть значно цікавіші теми для пліток, аніж те, що мені кортить якнайшвидше одружитися… Тепер розумієш?

Правду кажучи, Ерагон не відразу збагнув, що саме має на увазі його брат. Але коли в його голові промайнув розмитий здогад, він насилу стримав посмішку. «Роран буде батьком!» — подумав Вершник, а потім, давши волю почуттям, мовив:

— Я все зрозумів: Ну що ж, післязавтра так післязавтра. — Роран удруге згріб його у свої обійми, та так сильно, що Ерагон аж крекнув, насилу вирвавшись із його дужих лапищ.

— Я у великому боргу перед тобою, — посміхнувся Роран. — Дякую тобі, брате. Побіжу поділюся добрими новинами з Катріною, а потім ми відразу ж почнемо готуватися до весільного бенкету. А коли саме він почнеться, я повідомлю тобі після розмови з Катріною.

— Гаразд.

Роран побіг до намету, проте за мить зупинився, здійняв руки до неба, так, ніби хотів обняти увесь білий світ, і закричав:

— Ерагоне, я одружуюся!

Юнак махнув на нього рукою й весело гукнув:

— Біжи вже, дурко. Вона чекає на тебе.

Коли Роран пірнув до намету, Ерагон заліз на Сапфіру, а вже звідти покликав:

— Блодхгарме!

Тієї ж миті ельф нечутно, ніби тінь, вислизнув з темряви, зблиснувши своїми жовтими, як вуглинки, очима.

— Ми із Сапфірою хочемо трохи політати. Зустрінемось біля мого намету, — сказав Вершник.

— Так, Убивце Тіні, — покірно мовив Блодхгарм і схилив голову.

Тоді Сапфіра змахнула своїми велетенськими крилами, пробігла кілька кроків і полинула над наметами, що захиталися під ударами повітряних хвиль. Щоб чого доброго не впасти, юнак схопився за шип на драконовій шиї, а той продовжував по спіралі здійматися вгору над табором, освітленим смолоскипами. Невдовзі пристановище варденів обернулося на маленьку цяточку світла. Сапфіра летіла поміж землею та небом сам на сам зі своїм Вершником, а навколо панувала чиста й прозора тиша.

«Можеш відпочити, малий, — сказала Сапфіра. — Я буду дуже обережна й подбаю, щоб ти не впав».

За мить Ерагон поринув у сон, і йому привиділось кругле кам'яне місто, що стояло в серці безмежної рівнини, а ще маленька дівчинка, яка блукала вузькими заплутаними вуличками, наспівуючи якусь дуже дивну мелодію.

Ніч тим часом стрімголов мчала назустріч ранкові.

САГИ, ЩО ПЕРЕТНУЛИСЯ

Тільки-но зійшло сонце, Ерагон усівся на ліжко й заходився змащувати свою кольчугу. Невдовзі до нього зайшов один із лучників і став прохати вилікувати його дружину, що страждала через пухлину. І хоч юнак уже менш ніж за годину мав бути в Насуади, він мерщій побіг за воїном до його намету. Дружині лучника було дуже кепсько, тож Ерагонові довелося докласти неабияких зусиль, щоб звільнити її тіло від хвороби. Зцілення забрало в нього чимало енергії, проте юнак був дуже задоволений з того, що йому вдалося врятувати жінку від повільної й страшної смерті.

Вийшовши з намету лучника, Вершник зупинився перед Сапфірою й почухав її по шиї. Дракон задоволено муркнув, легенько вдарив своїм блакитним хвостом і весь аж вигнувся, щоб Ерагон міг дістатися до гладесенької шкіри під його лускою. «Доки ти лікував ту жінку, — мовила Сапфіра, — приходило ще кілька прохачів, які хотіли зустрітися з тобою, але Блодхгарм та його ельфи не пустили їх, бо їхні прохання не були аж такими важливими».

«Справді? — поцікавився юнак, продовжуючи чухати драконову шию. — А може, мені слід зробити так само, як Насуада?»

«Тобто?» — не зрозуміла Сапфіра.

«Шостого дня кожного тижня, з ранку й до полудня, вона приймає всіх, хто приходить до неї з якимось проханнями. Я б міг зробити так само».

«Непогана ідея, — погодилась Сапфіра. — Однак тобі слід бути дуже обережним, щоб не витратити надто багато енергії, допомагаючи людям. Адже ми маємо бути готові будь-якої миті вступити в бій з Імперією». Із цими словами вона потерлась своєю шиєю об Ерагонову руку й муркнула ще голосніше.

«Мені потрібен меч», — сказав Вершник.

«Так знайди його».

Проте Ерагон, здавалося, не звернув на Сапфірині слова жодної уваги й мовчки продовжував чухати її шию, аж доки вона не сказала:

«Тобі слід поспішити, інакше можеш спізнитися до Насуади».

Друзі стали пробиратися до намету дівчини, що перебував у самісінькому центрі табору. Цього разу Сапфіра вирішила пройтися разом зі своїм Вершником, адже до намету головнокомандувачки було не більше ніж чверть милі.

Приблизно за сто футів від намету Ерагон помітив знахарку Анжелу. Та повзала на колінах, тицяючи пальцем у квадрат зі шкури, розстелений на великому пласкому камені. На шкурі лежала купа кісточок, завбільшки з палець, на кожній грані яких було викарбувано якісь чудернацькі символи. Це були ті самі кісточки дракона, за допомогою яких знахарка прочитала майбутнє Ерагона в Тейрмі.

Навпроти Анжели сиділа висока, широкоплеча жінка із засмаглою, висушеною вітром шкірою, її чорне волосся, заплетене в довгу густу косу, спадало на спину, а обличчя, незважаючи на зморшки довкола рота, усе ще було красивим і привабливим. Жінка була вбрана в грубу сукню, трохи замалу для неї, оскільки її зап'ястки на кілька дюймів визирали з рукавів. Вони були обмотані смужками темної тканини, проте на лівій руці тканина розв'язалася й сповзла аж до ліктя, оголивши жахливі шрами, що бувають тільки від наручників.

«Швидше за все, ця жінка побувала в полоні у ворогів, — подумав Вершник, — і вона боролася, боролася аж доти, доки не розтерла свої зап'ястки до кісточок, такі в неї страшні шрами». Юнакові стало дуже цікаво, хто вона — злочинець чи бранка, проте вже за мить його опанувала інша думка. «Це ж яким треба бути жорстоким, — розмірковував він, — щоб довести свою жертву до такого стану й змусити її нівечити своє тіло».

Поруч із жінкою сиділа замислена дівчина, що ось-ось мала розквітнути й обернутися на дорослу жінку. М'язи на її руках були такими великими, ніби вона навчалася в коваля або мечоносця. Ерагон дивився й не міг повірити власним очам. Йому було геть незрозуміло, як така юна дівчина може володіти такою силою.

Коли Вершник і дракон зупинились навпроти них, Анжела якраз закінчила розмовляти з жінкою та її супутницею. Вона вправним рухом згребла кісточки зі шкіряного квадрата й запхала їх за жовтий ремінь на своєму зап'ясткові. Потому знахарка звелася й, широко посміхнувшись, вигукнула:

— Це просто дивовижно! У вас обох надзвичайне відчуття часу. Здається, ви завжди з'являєтесь саме тоді, коли починає крутитися веретено долі.

— Веретено долі? — перепитав Ерагон.

— А що? — знизала вона плечима. — От тільки не кажи, що ти не чекав почути від мене таких красивих слів. — Потому знахарка вказала на двох незнайомок, що ніяково тупцялися біля неї. — Ерагоне, ти можеш їх благословити? Вони пережили чимало бід, а попереду на них чекає важка дорога. Гадаю, благословення Вершника дракона неабияк їм допоможе.

Ерагон якусь мить вагався. Він-бо добре знав, що Анжела дуже рідко розкидає кісточки дракона, якщо її про це просять. Зазвичай вона робила це тільки для тих, з ким погоджувався говорити Солембум, оскільки тоді її пророцтво завжди справджувалося й відкривало таємниці майбутнього. А отже те, що Анжела гадала для вродливої жінки зі шрамами на зап'ястках і для дівчинки з руками справжнього воїна, мало означати, що вони були хорошими людьми й могли чимало зробити для Алагезії. Ніби підтверждуючи здогад Вершника, з-за найближчого намету визирнув Солембум, великий котище з китичками на вухах, і став спостерігати за всім, що відбувалося, своїми загадковими жовтими очима. Та як би там не було, Ерагонові ще й досі не давала спокою згадка про його перше й останнє благословення, коли він через своє кепське знання прадавньої мови скалічив життя ні в чому не винній дитині. Словом, юнак був зовсім невпевнений у власних силах, тож прошепотів своєму дракону:

«Сапфіро…»

«Не відмовляйся, — мовила вона, махнувши хвостом. — Це була помилка, яка більше ніколи не повториться. То чому б тобі не дати своє благословення тим, хто його потребує? Благослови їх! І цього разу зроби все так, як належить».

— Як вас звати? — спитав Ерагон.

— Убивце Тіні, — мовила висока темноволоса жінка з акцентом, якого Вершник ніколи раніше не чув, — дозволь нам не називати своїх імен. Тобі напевно відомо, що вони мають силу, тож нам не хотілося б, аби їх хтось знав. — Вона дивилася собі під ноги, проте її голос лунав твердо й наполегливо. У супутниці жінки тим часом аж подих перехопило, коли вона почула таку зухвалу відповідь.

Як це не дивно, поведінка незнайомки геть не здивувала Вершника, а лиш посилила його цікавість. Йому хотілося знати їхні імена, хоча для того, що йому належало зробити, вони й не мали особливого значення. Знявши рукавичку з правої руки, юнак приклав долоню до теплого лоба жінки. Вона здригнулась від його доторку, проте не відступила. Її вуста склалися в рівну смужку, а між бровами з'явилась глибока зморшка. Вершник відчув, як жінка тремтить усім тілом. Було таке враження, ніби його доторк спричиняє їй неабиякий біль. Подумки Ерагон відчув, як до них поспішає Блодхгарм — напевно на той випадок, якщо жінка виявиться ворогом.

Подивований реакцією жінки, Ерагон проник крізь бар'єр її свідомості, занурився в потік магії і вимовив прадавньою мовою:

— Атра гулай ун іліа тотр оно ун атра оно вейс сколіро фра ротр.

Перш ніж вкласти в прадавню фразу енергію, Вершник кілька разів перевірив, чи вона справді здатна змінити життя жінки на краще, і, лиш переконавшись у цьому, звернувся до магії. Віддаючи свою енергію, він був дуже обережний, оскільки найменша помилка могла призвести до того, що закляття весь час живилося б його життєвою силою, аж доки не вбило б його. Коли ж закляття було закінчене, юнак відчув, як у нього підгинаються ноги, й обвів затуманеним поглядом усіх присутніх, але вже за мить повернувся до тями.

Полегшено зітхнувши, він забрав руку з лоба жінки, а та зробила крок назад і потерла шрами на своїх зап'ястках. На її обличчі був якийсь гидливий вираз, ніби вона хотіла очистити себе від чогось дуже неприємного.

Потому Ерагон благословив дівчину, поглядаючи, як затремтіли її губи, коли закляття стало частиною її тіла.

— Дякую тобі, Убивце Тіні, — мовила вона. — Ми у великому боргу перед тобою. Я молитимусь, щоб ти переміг Імперію й скинув Галбаторікса.

Вона повернулася й хотіла була піти, проте несподівано зупинилась, бо перед нею зависла морда Сапфіри. Вигнувши шию, дракон спочатку дмухнув в обличчя жінці, потому дівчині, а потім послав свої думки з такою силою, що вони пройшли б навіть найпотужніший захист. Сапфіра, так само, як і Ерагон, помітила, що свідомість жінки перебуває за добрячим бар'єром. Урешті-решт вона мовила: «Успішного полювання вам, Дикі люди. Нехай під вашими крилами завжди буде вітер, нехай сонце завжди світить вам у спину, а здобич сама потрапляє до ваших рук. Я дуже сподіваюся. Вовчі Очі, що, коли ти знайдеш того, хто залишив твої лапи у своїй пастці, ти не вбиватимеш його надто швидко».

Почувши Сапфірині слова, обидві незнайомки так і вклякли на місці. Трохи оговтавшись, старша вдарила себе в груди й мовила:

— Не вбиватиму, о Велика Мисливице.

Перш ніж піти, вона вклонилась Анжелі:

— Більше тренуйся й бий першою, провидице.

— Гаразд.

Замерехтівши своїми картатими спідницями, незнайомки повернулися й побігли геть. Невдовзі вони зникли десь у лабіринті наметів.

«А як же знаки в них на чолі?» — спитав Ерагон у Сапфіри.

«Елва була не така, як усі. І я нікого не благословлю так, як її. Щось усередині мене підказало, що я маю лишити знак на її чолі, але я ще й досі не розумію, що саме мною керувало».

За мить трійко друзів уже мовчки поспішили до намету Насуади. Проте Ерагон таки не втримався.

— Хто вони? — пильно глянувши на Анжелу, спитав він.

Знахарка скривила губи в посмішці:

— Мандрівники своєї вічної мандрівки.

— Це не зовсім та відповідь, яку б мені хотілось почути, — буркнув Ерагон.

— У мене нема звички роздавати таємниці, ніби солодкі горішки під час зимового сонцестояння. А надто тоді, коли ці таємниці належать іншим людям.

Якийсь час Ерагон ішов мовчки, проте його щось-таки дратувало:

— Коли хто-небудь намагається щось від мене приховати, це лиш зайвий раз підхльостує мене дізнатися правду. Я не люблю, коли чогось не знаю, бо запитання без відповіді — це ніби шпичка в тілі, яка дошкулятиме весь час, аж доки ти її не витягнеш.

— Бідолаха…

— Чого це раптом?

— Бо на світі є безліч питань, на які ніхто не знає відповіді. Тож дивись, щоб невдовзі не стати з голови до ніг обліпленим твоїми «шпичками».

Футів за шістдесят від Насуадиного намету друзям перегородив дорогу доволі великий загін вояків, що марширував через табір. Чекаючи, доки загін пройде, Ерагон відчував, як його тілом розливається якесь дрібне неприємне тремтіння. Тоді Вершник подмухав собі на долоні й ледь чутно пробурмотів:

— Непогано було б, аби в нас лишилася вільна хвилька, щоб чогось попоїсти.

— Магія? — швидко спитала Анжела. — Це вона тебе так виснажила?

Юнак ствердно кивнув, і знахарка миттю засунула руку в одну зі своїх торб, що висіла в неї поясі, діставши звідти якийсь твердий коричневий кусень, посиланий насінням льону.

— Ось, візьми, це дозволить тобі дожити до ланчу.

— А що це таке?

— Їж, — тицьнула юнакові кусень Анжела. — Тобі має сподобатись, повір. — Коли Ерагон таки взяв кусень, знахарка хвацько схопила його за зап'ясток і тримала доти, доки уважно не оглянула всі мозолі на його кісточках. — Дуже розумно з твого боку, — кивнула Анжела. — І хоч вони потворні, ніби бородавки на жабі, проте хто на це зважатиме, якщо вони допомагають зберегти кісточки? Мені подобається ця ідея. Дуже подобається. Тебе надихнув на неї Аскудгамлн?

— Від тебе важко щось приховати, правда? — спитав юнак.

— Усе, що ховається, нехай собі ховається. А мене цікавлять ті речі, які існують.

Вершник спантеличено кліпнув очима, не знаючи, як розуміти чергову загадку знахарки, якими вона говорила доволі часто. А вона тим часом постукала по одному з мозолів кінчиком свого короткого нігтя:

— Я й сама собі зробила б такі, та, на жаль, вони чіплятимуться за вовну, коли я в'язатиму.

— Ти в'яжеш із вовни? — спитав Ерагон, здивований тим, що знахарка займається бодай чимось, чим займаються звичайні жінки.

— Авжеж! Це чудовий спосіб зняти напругу. А крім того, якби я не в'язала, то звідки б у мене тоді взявся светр з охоронним закляттям проти скажених кроликів? Я зв'язала його, прочитавши Лідуен Кваедхі. А хіба ти не бачив мою магічну пов'язку, жовтого, зеленого та яскраво-рожевого кольорів?

— Які ще скажені кролики?

Анжела струснула своїми густими кучерями.

— Ти б дуже здивувався, дізнавшись, як багато чарівників померло від укусів скажених кроликів! І їх не так уже й мало, як ти собі, певно, думаєш!

Ерагон витріщив очі й розгублено спитав у Сапфіри:

«Як гадаєш, вона з мене кепкує?»

«Спитай її, то й дізнаєшся», — відповів дракон.

«А який у тому сенс? Вона знову відповість мені загадкою».

Загін солдатів нарешті пройшов, і Ерагон, Сапфіра й Анжела попрямували до намету. Поруч із ними гордо крокував Солембум. Юнак навіть не помітив, коли він до них приєднався. Обережно переступаючи купки гною, що залишилися після коней кавалерії короля Орина, Анжела мовила:

— От скажи, ти бився з разаками, але ж під час твоєї подорожі неодмінно мало статися іще щось цікавеньке! Ти ж знаєш, як я люблю слухати цікаві історії.

Ерагон посміхнувся, згадавши про духів, які приходили до нього з Арією, але зараз йому не хотілось про це говорити:

— Авжеж! Зі мною справді трапилось кілька дуже цікавих пригод. Якось я зустрів пустельника на ім'я Тенга, котрий живе в зруйнованій ельфійській вежі. У нього фантастична бібліотека — там було сім…

Почувши це, Анжела стала ніби вкопана, а Вершник за інерцією пройшов іще добрих три кроки, перш ніж і собі зупинитися. Знахарка виглядала так, ніби її вдарили по голові чимось дуже важким. Побачивши, що з хазяйкою коїться щось незрозуміле, Солембум миттю підскочив до неї й став тертися об її ноги.

— А… — облизавши губи, насилу мовила вона. — Ти точно впевнений, що його ім'я було Тенга?

— Ти його знаєш?

Почувши, про кого йдеться, Солембум зашипів, а шерсть йому миттю стала дибки. Швидше за все, він був не в найкращому гуморі, тож Вершник відступив на кілька кроків назад, щоб гострі котячі пазурі були якнайдалі від нього.

— Знаю його? — гірко усміхнулась Анжела, торкнувшись руками губ. — Знаю? Навіть більше! Я була його ученицею багато… багато нещасливих років.

Ерагон аж ніяк не сподівався на те, що Анжела так легко розкаже йому щось про своє минуле.

— А де це було? Коли?

— Далеко звідси й дуже давно. І маю тобі сказати, що наші шляхи розійшлися, коли ми не були добрими друзями. Я не бачила його хтозна-скільки років й гадала, що він уже давно віддав богові душу, — спохмурніла знахарка.

«Якщо ти була його ученицею, — мовила Сапфіра, — то напевно маєш знати, на яке питання він і досі шукає відповідь?»

— На жаль, уявлення не маю. У Тенги завжди були питання, на які він намагався знайти відповідь. А коли це йому вдавалося, то він одразу ж знаходив собі інше питання, і так повторювалось безліч разів. Відтоді, як я бачила його востаннє, він міг вигадати собі сотню нових запитань, а може, ще й досі скніти над тим питанням, відповідь на яке він шукав тоді, коли я від нього втекла.

«І що ж це було за питання?»

— Чи фази місяця справді впливають на кількість і якість опадів, що формуються біля підніжжя Беорських гір, як це стверджують гноми.

— Хіба ж це можна довести? — здивувався Ерагон.

Анжела знизала плечима:

— Якщо й можна, то це під силу одному лиш Тензі. Навіть якщо він божевільний, це не применшує його талантів.

«А ще цей чолов'яга любить роздавати копняки котам», — прошипів Солембум, ніби це було головною рисою Тенги.

— Я більше не хочу чути про нього жодного слова! — сплеснула в долоні Анжела. — Їж свої ласощі, Ерагоне, та ходімо вже до Насуади.

РОБЛЯЧИ ПОПРАВКИ

— Ви спізнилися, — сказала Насуада, коли Ерагон та Анжела обрали собі місця на стільцях, що стояли півколом перед її троном. Неподалік від них уже сиділи Елва, а також її літня нянька Грета. Саме вона благала Ерагона у Фартхен Дурі благословити дитя. Сапфіра, як завжди, вмостилась надворі, просунувши голову крізь отвір у стіні намету, а Солембум скрутився клубочком біля її голови. Якби не його хвіст, що час від часу нервово тремтів, можна було б подумати, що він міцно спить.

Тим часом Ерагон і Анжела вибачились за своє спізнення й стали слухати, як Насуада пояснює Елві, що її дар має неоціненне значення для варденів.

«Ніби вона сама того не знає», — сказав Ерагон Сапфірі.

Дівчина намагалася вмовити Елву, щоб та звільнила Вершника від його обіцянки, наголошуючи на тому, що зараз від неї залежала доля цілої країни.

— Ти можеш пожертвувати своїм спокоєм, — казала Насуада, — і врятувати Алагезію від Галбаторікса.

Насуада говорила красномовно й пристрасно. Вона сподівалась, що Елва зрозуміє її й зробить великодушний учинок.

Але дитя, яке, уважно слухаючи, підпирало своє маленьке гостре підборіддя кулачками, звело голову й твердо мовило:

— Ні…

Після її відповіді в наметі запанувала мертва тиша.

Елва заговорила першою.

— Ерагоне, Анжело, — сказала вона, переводячи погляд з одного обличчя на інше, — ви маєте знати, як це, коли відчуваєш, як хтось помирає. Ви маєте знати, як боляче тоді, коли ти відчуваєш, ніби якась частинка тебе назавжди зникає. Проте це смерть лиш одної людини. Різниця полягає в тому, що ви можете від цього втекти, а от я… Я не маю вибору і відчуваю це щоразу, коли хтось помирає. Смерть ніколи не покидає мене. Навіть зараз я відчуваю, як життя полишає Шефтона, одного з твоїх, Насуадо, воїнів, якого поранили на Палаючій рівнині. І я знаю, які б слова я могла йому сказати, щоб полегшили його страх перед смертю. Цей страх такий безмежний, що я вся аж тремчу! — дитя затулило обличчя руками, наче намагаючись захиститися від чийогось удару. — Усе… Він помер… Але ж є тисячі інших людей. Завжди є інші. І смерть ніколи не закінчується. — Голос дівчинки звучав геть по-дорослому. — Ти ж справді мене розумієш, Насуадо, леді Нічні Кроки… Та-що-буде-правителькою-світу? Ти справді розумієш? Я відчуваю всі передсмертні муки навіть тоді, коли їх не бачу… Вони проникають до моєї свідомості, ніби дощ у спраглі після літньої засухи поля. І цей біль такий сильний, неначе є моїм власним болем… Ви навіть не уявляєте, як це жахливо — бути в полоні магії, яка хоч і полегшує страждання інших людей, проте забирає всі твої сили. А коли я намагаюсь опиратися, то моя плоть миттю повстає проти мене — у животі пече вогнем, голова пульсує так, ніби по ній грюкають тисячами молотів ковалі-гноми, і я ледь тримаюся на ногах. Насуадо, невже ти справді хочеш, щоб я продовжувала ось так мучитись?

Біль, що переповняє світ, не дає мені спокою ані вдень, ані вночі. Відтоді, як Ерагон благословив мене, я не знаю нічого, крім болю й страху. Я не знаю, що таке щастя й радість. Ви забрали в мене те, що робить життя життям. Ви забрали в мене світло, і я не бачу нічого, крім темряви. Навколо мене безмежне море людського болю, чиї хвилі простираються на довгі милі, куди б я не пішла. Прикро, але благословення Вершника вкрало в мене дитинство й зробило мене не такою, як інші діти. Воно змусило подорослішати моє тіло й розум. І тільки Ерагон може позбавити мене цього жахливого дару. Але, повернувшись у дитинство, я вже не буду тією, ким є зараз. Я божевільна. Я ані дитина, ані доросла. Я приречена завжди бути на самоті… Бачу, ви хотіли почути від мене щось зовсім інакше. — Елва похитала головою. — Проте ви просите в мене надто багато. Я більше не годна терпіти біль ані заради тебе, Насуадо, ані заради варденів, ані заради всієї Алагезії, ані навіть заради своєї нещасної матінки, якби вона й досі була жива. Він того не вартий. Я хочу покласти цьому край і жити своїм життям, у якому не буде почуттів інших людей. Таке моє рішення. Хоч-не-хоч, а тобі, Вершнику, доведеться виправити свою помилку. — Її губи скривились у посмішці. — І якщо ви зі мною не згодні, якщо ви думаєте, що це надто егоїстично з мого боку, то краще пригадайте, ким я насправді є… і зрозумієте, що вимагати таких жертв від дитини, якій не виповнилося й двох рочків, цілковите безглуздя. Це все, що я можу вам сказати, і я не зміню своєї думки, бо вона тверда, як залізо.

Насуада ще раз спробувала вмовити Елву, але та жодним чином не реагувала на її слова. Тоді вона попрохала Анжелу, Ерагона й Сапфіру допомогти їй. У відповідь на те знахарка лиш знизала плечима й пояснила, що навряд чи зможе бути більш красномовною, ніж Насуада. Важко зітхнувши, вона прошепотіла Насуаді на вухо:

— Елва має сама зробити свій вибір і бути такою, як їй хочеться, бо це її життя. А зараз ми напалися на неї, ніби зграя сойок на орла.

Ерагон був тієї самої думки, проте все ж таки згодився поговорити з Елвою.

— Елво, — мовив він, — я не можу змусити тебе думати так чи інакше, бо ти, і тільки ти маєш вирішувати, що тобі робити. Але перш ніж відмовитись від пропозиції Насуади, ти мусиш добре обміркувати її слова. Насуада намагається врятувати нас від Галбаторікса, і їй потрібна наша підтримка. Тільки тоді в нас будуть шанси на успіх. Я не вмію зазирати в майбутнє, проте свято вірю в те, що твій дар може стати непереможною зброєю проти Галбаторікса. Ти здатна передбачити кожен його напад. Ти можеш пояснити нам, як знищити його закляття. А найголовніше те, що ти відчуваєш слабкі місця тирана, це ж запорука нашої перемоги!

— І це все, що ти можеш мені сказати, Вершнику? — мовило дитя. — Якщо ти й справді хочеш, щоб я змінила свою думку, тобі варто повправлятися в красномовстві.

— Ні, я не хочу, щоб ти змінювала свою думку, — відповів Ерагон. — Я просто намагаюся впевнитись, що ти добре обдумала своє рішення.

Дівчинка засовалась на місці, але так нічого й не відповіла.

«Що у твоєму серці, о Сяюче Чоло?» — спитала в неї Сапфіра.

— Я говорила від чистого серця, Сапфіро, — м'яко, без жодного сліду роздратування, відповіла Елва.

На тому розмова й закінчилась.

Насуаду неабияк розчарувала впертість дівчинки, але вона намагалась не подавати вигляду, хоч її обличчя й не було надто привітним.

— Я все-таки не згодна з твоїм рішенням, Елво, — урешті-решт мовила Насуада, — однак ми змушені з ним погодитись, оскільки переконати тебе — справа марна. Буду чесною, я ніколи не відчувала того болю, що його ти відчуваєш кожного дня, тож якби я була на твоєму місці, то, може, вчинила б так само, як ти. Ерагоне, прошу тебе…

По цих словах Вершник став перед Елвою на коліна. Узявши її маленькі долоньки у свої руки, юнак відчув, як усе її тіло палало, палало так, ніби в неї була сильна лихоманка. Дівча тим часом зазирнуло своїми фіолетовими оченятами йому в очі.

— Їй буде боляче, Убивце Тіні? — спитала тремтячим голосом Грета.

— Не повинно, але я не знаю напевно. Знімати закляття значно важче, ніж накладати, і чарівники рідко коли за це беруться.

Обличчя Грети спохмурніло. Вона погладила Елву по голівці:

— Не бійся, моя сливко.

Дічинка роздратовано зиркнула на жінку, але та, здається, цього не помітила. Вершник тим часом, більше не звертаючи уваги на Грету, продовжив:

— Послухай мене, Елво. Є два способи знищити закляття. Один полягає в тому, що чарівник, який наклав закляття, відкриває себе для енергії власної магії…

— О, у мене з цим завжди виникали труднощі, — мовила Анжела. — І саме тому я більше довіряю відварам, травам і магічним предметам.

— Анжело, якщо ти не заперечуєш, я все ж таки продовжу…

— Вибач, — із ледь помітною посмішкою сказала знахарка.

— Отож, — вів далі Ерагон, — чарівник спочатку має відкрити себе…

— Або ж вона… — знов урвала його Анжела.

— Ти даси мені мовити бодай слово? — не на жарт розгнівався Ерагон.

— Ой, вибач…

Вершник помітив, що Насуада насилу стримується, аби не розсміятись.

— Спочатку він відкриває себе для потоку енергії всередині свого тіла й, говорячи прадавньою мовою, промовляє не лише слова закляття, але й те, чого він збирається досягти за їхньою допомогою. Гадаю, ти розумієш, що це доволі складно. Якщо чарівник поставив собі якусь неправильну мету, то він, на жаль, тільки змінить початкове закляття замість того, щоб його знищити… А другий спосіб полягає в тому, що чарівник накладає іще одне закляття, яке нейтралізує дію першого. І хоч ми його не знищимо, ти повернешся до нормального життя. Якщо на це твоя ласка, то я так і зроблю.

— Непогана ідея! — вигукнула Анжела. — Але скажи мені, як ти забезпечиш протизакляття постійним потоком енергії?

Не зводячи очей з Елви, Вершник вів далі.

— Для цього нам знадобиться твоя енергія, — сказав він дівчинці, стискаючи руками її долоньки. — Зовсім трішки енергії, проте це зменшить твою життєву силу. Якщо я зроблю це, ти ніколи не зможеш бігати так само швидко, як ті, хто не має закляття.

— А чому ти сам не можеш дати мені енергію? — спитала Елва, здивовано звівши брови. — Адже саме ти винен у тому, що зі мною сталося.

— Я б охоче зробив це, та чим далі я від тебе перебуватиму, тим важче мені буде посилати енергію. А якщо я опинюся дуже далеко, скажімо, за милю або ж більше, то це мене вб'є. Ну що, можемо розпочинати? Не бійся, якщо я зроблю в заклятті помилку, то не станеться нічого поганого — воно просто не заблокує моє благословення. Тоді я накладу на тебе інше закляття.

— А якщо воно теж не подіє?

Юнак, хвильку помовчавши, сказав:

— Тоді я завжди можу повернутися до першого способу, про який тобі щойно розповідав. Це ж бо єдиний спосіб, за допомогою якого закляття можна зняти цілком, але якщо спроба буде невдалою, то тобі може стати ще гірше, ніж зараз.

— Розумію… — прошепотіла Елва.

— То що, ти дозволяєш мені розпочати?

Дівчинка ствердно кивнула й схилила голову.

Глибоко вдихнувши, Вершник зосередився, опустив очі додолу й став говорити прадавньою мовою. Щоб уникнути помилки, Ерагон вимовляв кожен звук дуже обережно, і вони зливалися в слова, важкі й влучні, ніби удар молота. Протизакляття весь час крутилося йому в голові, він думав про нього, повертаючись із Хелгрінда, й намагався обрати найкращі слова, чекаючи на той день, коли йому доведеться спокутувати свою провину й урятувати Елву від того болю, на який він її прирік.

Сапфіра весь час допомагала йому своєю енергією, й Ерагон відчував, як вона уважно стежить за накладанням протизакляття, готова будь-якої миті втрутитись, помітивши, що він може зробити помилку.

Протизакляття було дуже довгим, бо юнак намагався нейтралізувати кожне можливе тлумачення свого благословення. Минуло добрих п'ять хвилин, перш ніж Ерагон вимовив останній рядок, останнє слово й останній склад.

— Я ще його відчуваю… — розчаровано сказала Елва в цілковитій тиші.

— Кого? — схилившись уперед, поцікавилась Насуада.

— Тебе, його, її, усіх, у кого є біль. Він не зник! Зникло відчуття, що змушувало мене допомагати цим бідолахам, але біль ще й досі в мені пульсує.

— Ерагоне?! — скрикнула Насуада.

— Мабуть, я щось пропустив, — спохмурнів юнак. — Дозвольте мені трохи подумати, і я складу інше закляття, що все виправить. Є ще кілька варіантів, про які я думав, але… — Він замовк, стурбований тим, що протизакляття не діяло так, як йому хотілося. А крім того, накласти спеціальне закляття, яке б позбавляло Елву болю, було значно складніше, ніж спробувати зняти саме закляття. Одне неправильне слово, одна кепсько збудована фраза, і він міг знищити будь-яке з її відчуттів. Дівчинка могла втратити співчуття, могла загубити власне відчуття болю й нічого не відчувати, поранившись.

Перш ніж щось робити, Ерагон вирішив порадитись із Сапфірою. Та він не встиг іще сказати й одного слова, як Елва урвала його своїм щасливим вигуком:

— Ні!

Юнак спантеличено зиркнув на неї. Здавалось, дівчинка вся аж світилася. Її круглі, схожі на перлинки зубки виблискували, коли вона посміхалась, а в оченятах спалахнули радісні вогники.

— Ні, нічого більше не роби.

— Але ж чому, Елво?

— Бо я не хочу витрачати свою енергію на ще якісь там закляття. Я відчуваю, що можу не звертати на них уваги! — Вона схопилась за бильця стільця й уся аж затремтіла від захвату. — Тепер я не повинна допомагати кожному, хто страждає! Я можу на все це не звертати уваги й не відчувати болю! Я можу не звертати уваги на чоловіка з відрізаною ногою, я можу не звертати уваги на жінку, яка щойно обпекла пальця, я можу не звертати уваги на них усіх і не відчувати їхніх страждань! Яке полегшення! Яка тиша! Благословенна тиша! Немає жодних порізів, подряпин, синців і зламаних кісток. Жодних переживань дурнуватої молоді. Жодного болю покинутих жінок і зраджених чоловіків. Немає тисяч жахливих ран, яких завдають одне одному воїни під час бою. — По щоках дівчинки потекли сльози, і вона радісно засміялася. Проте цей сміх нагадував шурхіт листя, через що в Ерагона аж волосся стало дибки.

«Але навіщо тобі це божевілля? — спитала Сапфіра. — Навіть якщо ти не звертатимеш на це уваги, то навіщо тобі залишатися прикутою до болю інших людей, коли Ерагон може тебе звільнити?»

— Я вже ніколи не буду такою, як решта людей, — мовила Елва з якимось неприємним блиском в очах. — Тож, якщо мені судилось бути не такою, як усі, дозвольте мені зберегти частину мого дару. І доки я зможу його контролювати, він не буде для мене тягарем. Ерагоне! Ха! З цієї миті я непідвладна болю й допомагатиму всім тільки тоді, коли сама того схочу. І якщо я буду служити варденам, то робитиму це тільки тому, що мені так підказуватиме серце, а не тому, що мене попросиш ти, Насуадо. Відтепер я завжди робитиму так, як схочу, і горе тому, хто наважиться стати мені на шляху, бо я знатиму всі його страхи й миттю зроблю так, що він пошкодує про свій вчинок!

— Елво! — скрикнула Грета. — Не мели дурниць! Ти ж зовсім не те маєш на увазі!

Струснувши волоссям, дівча різко повернулось до неї:

— Я геть забула про тебе, моя няню. Ти завжди піклувалась про мене, і я дуже вдячна тобі за те, що ти вдочерила мене після того, як померла моя матуся. Але тепер мені не потрібна твоя допомога, я житиму й дбатиму про себе сама, щоб ні від кого не залежати.

Приголомшена жінка прикрила рота рукавом й відскочила від своєї вихованки на добрих три кроки.

Почуте неабияк вжахнуло Вершника. Він добре знав, що не має права зберегти Елвин дар, якщо вона ним зловживатиме. Сапфіра була такої самої думки, тому вони мерщій вигадали нове закляття. Та щойно Ерагон відкрив рота, щоб його вимовити, як швидка, ніби змія, Елва прикрила йому вуста долонькою, так і не давши нічого сказати. Наступної миті намет здригнувся від оглушливого реву Сапфіри, а всі довкола аж поприсідали. Сама тільки Елва, що продовжувала тримати ручку в Ерагона на вустах, залишилася геть незворушною.

«Відпусти його, дитино!» — гаркнув дракон.

Почувши Сапфірин рев, до намету, зі зброєю напоготові, влетіло шестеро Насуадиних охоронців. Ельфи Блодхгарма теж не марнували часу. Вони стали в бойовому порядку обабіч дракона й уважно спостерігали за всім, що відбувалось у наметі. Насуада тим часом зробила знак, і Нічні Яструби опустили свою зброю. Проте Блодхгарм та його загін вважали за доцільне того не робити, і їхні мечі сяяли, ніби крига.

Елва ж була такою спокійною, що здавалось, ніби гамір і спрямована на неї зброя геть її не обходили. Дівча схилило до Ерагона голову й розглядало його так, ніби він був якоюсь дивною комахою, що повзала по бильцю стільця. За мить Елва посміхнулася з таким милим і невинним виразом, що Вершникові стало не по собі від того, як він її недооцінював.

— Зупинись, Ерагоне, — мовила Елва солодким, ніби мед, голоском. — Якщо ти накладеш закляття, то зробиш мені боляче, а хіба ж тобі мало моїх страждань? Щоночі, лягаючи спати, ти згадуватимеш про мене, і спогади про те зло, яке ти мені заподіяв, роздиратимуть тобі душу. Ерагоне, ти хочеш скоїти зло? Отямся, невже ти вважаєш себе суддею цілого світу? Невже ти хочеш показати, що маєш наді мною владу? Гадаю, Галбаторіксу це б сподобалось!

Із цими словами дівчина відпустила Ерагона, але він був такий ошелешений, що навіть не ворухнувся. Елва влучила в самісіньке яблучко, і він нічого не міг їй заперечити. Усе, що вона казала, було чистісінькою правдою. У Вершника аж мороз по шкірі пішов, коли він збагнув, наскільки точно вона прочитала його думки.

— Я вдячна тобі, Ерагоне, — вела вона далі, — за те, що ти прийшов сюди, щоб виправити свою помилку. Адже не кожен має достатньо сміливості визнати й загладити свою провину. Однак я не можу подякувати тобі за те, що ти скоїв сьогодні. Ти зробив усе, що міг, і так вчинила б будь-яка чесна людина, опинившись на твоєму місці. Проте спокутувати той біль, що його мені довелось пережити, тобі не під силу. Отже, коли наші шляхи іще раз перетнуться, прошу тебе, Убивце Тіні, не вважай мене ані своїм другом, ані своїм ворогом. Я нічого до тебе не відчуваю й готова любити тебе так само, як і ненавидіти. А як воно все буде, залежить тільки від тебе. Сапфіро, ти подарувала мені сріблясту зірку на чолі й увесь час була до мене доброю, тому я завжди буду твоєю вірною слугою.

Звівши голову, щоб здаватися бодай трішки вищою, Елва роззирнулася навсібіч:

— Ерагоне, Сапфіро, Насуадо… Анжело, бувайте здорові!

Сказавши так, дівчина попрямувала до виходу. Нічні Яструби дали їй дорогу, і вона вийшла з намету. Ерагон тим часом стояв геть розгублений і спантеличений.

— Я створив чудовисько, — мовив юнак, після чого два ургали торкнулися кінчиків своїх рогів. Це було знаком того, що вони передчувають біду. — Пробач, Насуадо. Здається, я зробив тільки гірше для тебе… та й для нас усіх.

Спокійна, наче гірське озеро, Насуада розправила свою сукню:

— Не переймайся. Просто гра стала дещо складнішою, ото й усе. Цього варто було чекати, адже з кожною хвилиною ми стаємо дедалі ближчими до Урубейна й Галбаторікса.

А вже наступної миті Ерагон відчув, як до нього хтось наближається. Юнак відсахнувся, але все ж таки не встиг уникнути болючого ляпаса такої сили, що йому мимохіть довелося схопитись за стілець, щоб не опинитися на підлозі. Прийшовши до тями, Вершник блискавично повернувся й звів ліву руку, готуючись відбити наступний удар. Другою рукою він вихопив мисливського ножа, що завжди був у нього за поясом. Та нового нападу не було, оскільки ельфи тут-таки скрутили Анжелі руки, готові будь-якої миті випровадити її з намету, тільки-но Ерагон попросив би їх про це. Біля ніг своєї войовничої хазяйки ошивався Солембум, настовбурчивши шерсть і вишкіривши страшні ікла.

— За що? — ошелешено спитав у знахарки юнак, відчуваючи пекучий біль і металевий присмак крові, яка жебоніла з його розбитої губи.

— За те, — ображено закинула голову та, — що наступні десять років мені доведеться вчити Елву гарних манер! А це аж ніяк не входило в мої плани!

— Вчити її? — вигукнув Ерагон. — Гадаєш, вона тобі дозволить? Отямся, вона зупинить тебе так само, як і мене!

— Гм… Не думаю. Вона не знає моїх слабких місць, а отже не зможе заподіяти мені нічого лихого. Я помітила це ще тоді, коли ми вперше з нею зустрілись.

— А ти б не могла нам допомогти? — спитала Насуада. — Адже після того, що сталося, нам би не завадило мати якийсь захист від Елви.

— Я не робитиму цього, — мовила Анжела й вийшла з намету. Слідом за нею, гордо задерши хвоста, почимчикував і Солембум.

Ельфи й собі, сховавши зброю, покірно вийшли на вулицю.

— Магія, — поскаржилась Насуада й потерла скроні руками.

— Магія, — погодився Ерагон.

Грета тим часом упала на підлогу і рвала на собі одяг та розпатлане волосся.

— О, моє бідолашне дитятко! — відчайдушно голосила вона. — Я втратила свою ягничку! Втратила! Що з нею тепер буде, коли вона залишиться сама-самісінька? О горе мені, моє власне дитя прогнало мене від себе. Оце й уся нагорода за те, що я її виростила? О жорстокий і дикий світе, ти вкрав моє щастя! — причитала вона. — Мою сливку… Мою трояндочку… Мій солодкий горошок… Вона втекла, і поруч із нею не буде нікого, хто зміг би про неї подбати… Убивце Тіні! Ти ж не дозволиш, щоб з нею сталося щось лихе?

Ерагон узяв жінку під руку й допоміг їй звестись на ноги. Він спробував запевнити Грету, що хто-хто, а вже вони із Сапфірою обов'язково подбають про Елву.

«Якщо вона, — зітхнула Сапфіра, — не встромить нам ніж поміж ребер».

ДАРУНКИ ЗОЛОТА

Ерагон і Сапфіра стояли ярдів за п'ятдесят від червоного намету Насуади. Юнак тішився, що йому принаймні ближчим часом не доведеться перетинатися з Елвою, і замріяно поглядав у небо. Дракон тим часом збирався злітати на річку Джиєт, щоб скупатися в її спокійних глибоких водах. Юнакові ж треба було завершити змащування обладунків, приготуватися до Роранового весілля та ще й устигнути завітати до Джоуда, щоб підшукати собі доброго надійного меча.

«Як довго тебе не буде?» — потираючи підборіддя, спитав Ерагон у Сапфіри, що вже зібралася була летіти.

«Гадаю, кілька годин. Спочатку я хочу скупатися, а потім збираюся вполювати двох або трьох жирненьких оленів, яких я бачила на західному березі річки, коли ті спокійно ласували собі зеленою травичкою. Хоча… Як це не прикро, вардени вже встигли винищити й розлякати чимало дичини, тож, може, мені доведеться пролетіти півдюжини миль убік Хребта».

«Гаразд, але спробуй далеко не залітати, — попередив Сапфіру Вершник, — бо тебе можуть побачити солдати Імперії».

«Так я й зроблю, — кивнув дракон, — хоча… якщо натраплю на невеличкий загін ворожих солдатів… — Сапфіра ласо облизнулася, — то неодмінно спробую отримати насолоду від швидкої битви. До того ж, люди смакують мені так само, як і олені».

«Сапфіро, ти цього не зробиш!» — скрикнув Вершник.

«Може, й не зроблю… хтозна, — зблиснула вона очима. — Усе залежить від того, чи будуть вони в обладунках, чи ні. Ненавиджу гризти метал і висмоктувати м'ясо з мушель, так, ніби це гігантські равлики».

«Зрозуміло, — похнюпився Ерагон, а потім глянув на високу ельфійку зі сріблястим волоссям: — Ельфи навряд чи відпустять тебе саму. Ти дозволиш двом із них полетіти з тобою? Сумніваюся, що вони встигнуть за тобою, пересуваючись по землі».

«Ні, сьогодні я хочу полювати сама! — сказала Сапфіра, а потім змахнула крилами, здійнялася в повітря й за мить була вже високо над головою Вершника. Коли вона повернула на захід, до річки Джиєт, і була вже досить далеко, Ерагон почув її тихий голос: — А коли я повернусь, ми ж політаємо разом, малий?»

«Авжеж, повертайся швидше, і ми будемо літати вдвох, тільки ти і я», — відповів юнак дракону, поглядаючи, як він стрімголов гайнув на захід, страшенно задоволений відповіддю свого Вершника.

За мить потому до юнака підскочив гнучкий, мов лісовий кіт, Блодхгарм і став питати, куди це полетіла Сапфіра. Намагаючись не дивитися йому в очі, Ерагон усе пояснив. Ельф був дуже роздратований, але терпляче його вислухав і нічого не відповів.

— То що, — сказав Ерагон сам собі, коли Блодхгарм приєднався до своїх побратимів, — почнімо з найголовнішого.

Юнак попрямував табором, аж доки не вийшов на великий майдан, де вправлялися з різною зброєю близько тридцяти варденів. Вони були надто заклопотані, щоб помітити Ерагона, тож Вершник, полегшено зітхнувши, присів і поклав праву руку долонею догори на витоптану землю. Потому він згадав потрібні слова прадавньої мови й прошепотів: «Кулдр, різа лам ієт ун малтінає унін боллр».

Земля поруч із ним не змінилася, проте юнак відчув, як закляття полинуло її надрами на сотні ярдів у всіх напрямках. Секунд за п'ять поверхня землі завирувала, ніби вода в забутому на вогні чайнику, й набула яскравого жовтого кольору. Свого часу Оромис розповів Ерагонові, що де б він не був, у землі завжди містяться крихітні часточки тих чи інших елементів, видобути які можна тільки за допомогою магії. За мить із центру жовтої ділянки вирвався фонтан золотистого пилу й полинув прямісінько Ерагонові на долоню. Потому часточки почали з'єднуватися, і незабаром на долоні Вершника утворилося три кульки чистого золота, завбільшки з чималий горіх.

«Летта», — промовив Ерагон. Він відпустив магію, відчувши, як його миттю накрила хвиля втоми. Вона була такою потужною, що йому довелось присісти навпочіпки, щоб не впасти. Юнакові потемніло в очах, він схилив голову й вдихнув на повні груди, чекаючи, доки до нього повернуться сили, й розглядаючи на своїй долоні гладенькі, ніби дзеркало, кульки. «Яка краса, — подумав Вершник. — Якби ж то я вмів робити це ще тоді, коли ми жили в Паланкарській долині… Адже закляття забрало в мене значно менше сил, ніж тоді, коли я спускався зі Слоуном із верхівки Хелгрінда».

Поклавши золото до кишені, юнак знову подався табором у пошуках чогось їстівного — надто вже багато енергії витратив він за сьогоднішній ранок, раз у раз накладаючи закляття. Тепер треба було добряче попоїсти. Проковтнувши потрійний сніданок у наметі кухарів, Вершник попрямував на майдан, де розташувались мешканці Карвахола. Раптом за кільканадцять метрів від себе Ерагон почув брязкіт металу й вирішив глянути, звідки він долинає. Обійшовши кілька возів, якими було загороджено дорогу, юнак побачив Хорста, котрий стояв між наметами, тримаючи в руці залізяку, інший кінець якої був розпечений до вишнево-червоного кольору й лежав на поверхні масивного двохсотфутового ковадла, прилаштованого на низькому широкому пеньку. Альбрич і Бальдор, сини Хорста, закидаючи молоти високо над головою, по черзі опускали їх на червоний метал.

Удари молотів були такі гучні, що Ерагон не наважився підходити ближче. Хорст помітив його лиш тоді, коли Альбрич і Бальдор нарешті скінчили свою роботу, а він повернув брусок до горна.

— Агов, Ерагоне! — гукнув Хорст до Вершника, махнувши вільною рукою, а потім дістав із лівого муха вовняну затичку й додав: — Ось так… Тепер я знову нормально чую. Що привело тебе до нас, друже?

Доки він говорив, його сини підсипали до горна вугілля й узялися за інше ковальське знаряддя — щипці й форми, які лежали на землі. Шкіра всіх трьох чоловіків вилискувала від поту.

— Хотів подивитись, що тут за брязкіт, — відповів Ерагон. — Хоч міг би й здогадатися, що це ваших рук справа. Адже в Карвахолі більше нікому здійняти такий гуркіт.

Хорст зареготав, закинувши голову так високо, що його густа борода, схожа на лопату, якийсь час стриміла в небо.

— Дякую, Вершнику, ох і потішив же ти моє самолюбство! Але мені здається, що ти й сам здійняв би не менший гуркіт!

— Авжеж, усі ми такі. Ти, я, Роран і решта карвахольців. Алагезії напевно б чогось бракувало, якби нас не було, — відповів Ерагон, а потім тицьнув на ковальське знаряддя: — А чого це ви тут? Я гадав, ви працюєте разом з усіма ковалями.

— Ми були там, Ерагоне. Однак я переконав капітана, який відповідає за цю частину табору, дозволити мені працювати поблизу нашого намету. — Хорст нервово посмикав себе за бороду. — Через Елейн… Ти ж знаєш, що вона чекає дитину і їй зараз дуже нелегко. Та воно й не дивина, якщо згадати все, що нам довелося пережити по дорозі сюди. Я дуже хвилююсь, бо тепер… ну… — він смикнувся, ніби ведмідь, що намагався відігнати від себе надокучливих мух. — Може б, ти зайшов до неї на хвильку, коли буде нагода, й глянув, чи можна їй якось допомогти.

— Обов'язково зайду, — пообіцяв Ерагон.

Хорст зітхнув, витяг залізяку з вугілля, щоб поглянути, чи добре розпеклася сталь, проте знову повернув її у вогонь.

— Нехай іще, — гукнув він до Альбрича. — Вона майже готова. — Альбрич почав роздмухувати шкіряні міхи, а Хорст мовив до Ерагона: — Коли вардени почули, що я коваль, то були такі раді, ніби перед ними стояв іще один Вершник дракона. Адже їм дуже бракує ковалів, сам знаєш. Вони дали мені інструменти й ось це ковадло. Бо коли ми залишали Карвахол, мені було геть не по собі під того, що я не матиму змоги займатися своєю улюбленою справою. Я, звісна річ, не майстер по мечах, але й іншої роботи тут стільки, що нам з Альбричем і Бальдором вистачить її ще на добрі півстоліття. І хоч ми працюємо майже без перепочинку, це значно ліпше, ніж скніти у в'язниці Галбаторікса.

— А надто зважаючи на те, що наші кістки зараз могли обсмоктувати разаки, — додав Бальдор.

— Твоя правда, синку, — кивнув Хорст і махнув рукою, щоб вони знову бралися за молоти. Тримаючи вовняну затичку біля вуха, він пильно глянув на Ерагона: — Ти ще щось хотів, Вершнику? Бо сталь уже готова, і я більше не можу зволікати.

— Хорсте, ти часом не знаєш, де Гедрік?

— Гедрік? — перепитав Хорст, наморщивши лоба. — Він має тренуватися, як і решта чоловіків, за чверть милі звідси. — Хорст показав, де саме його слід шукати, тицьнувши великим пальцем.

Ерагон подякував і пішов, почувши, як позаду нього знову залунав монотонний брязкіт, чистий, ніби удари дзвону, і різкий, як скляна голка, що на неї коваль нанизував повітря. Затуливши вуха, Вершник посміхнувся, бо був дуже вдоволений з того, що Хорст і надалі займався своєю улюбленою справою. Отже, він лишився таким самим, як і був у Карвахолі, незважаючи навіть на те, що втратив увесь свій статок і домівку. Відчуваючи завзяття й любов до життя таких людей, юнак дедалі сильніше починав вірити в те, що насамкінець усе буде добре — вардени таки переможуть Галбаторікса, а карвахольці знову повернуться до свого рідного села й заживуть, як і раніше, у мирі та злагоді.

Невдовзі Вершник дістався місцини, де воїни-карвахольці вправлялися зі своєю новою зброєю. Хорст не помилявся — Гедрік, спритно вимахуючи мечем, саме відбивався від скажених атак Фіска, Дармена й Морна. Зачекавши, доки скінчиться бій, Ерагон підійшов до однорукого ветерана, який керував усім тренувальним процесом, і попросив його на кілька хвилин відпустити Гедріка.

Той миттю підскочив до Ерагона, Він був невисокий на зріст, смаглявий і мав важкі брови. Його широкі щелепи нагадували щелепи мастифа, а руки були м'язистими й грубими через те, що він півжиття копирсався в смердючих чанах, у яких треба було вимочувати шкури. І хоч природа не наділила Гедріка належною вродою, Ерагон знав, що він є доброю й порядною людиною.

— Чим можу допомогти тобі, Убивце Тіні? — сором'язливо спитав Гедрік.

— Ти вже допоміг, і саме тому я прийшов тобі подякувати.

— Я? Як же я міг тобі допомогти, Убивце Тіні? — повільно й дуже обережно мовив чолов'яга, ніби чекаючи якоїсь пастки.

'— Невдовзі потому, як я втік із Карвахола, ти помітив, що хтось поцупив у тебе з клуні три бичачі шкури, адже так?

Гедрік переступив з ноги на ногу, трохи помовчав, а потім сказав:

— Таж я ніколи не замикав тієї клуні, сам знаєш. І їх міг поцупити хто завгодно. До того ж, порівняно з тим, що сталося пізніше, ця крадіжка геть не варта уваги. Ти, певно, не чув, але, перш ніж ми вирушили на Хребет, я знищив більшу частину своїх запасів, щоб ними не могла скористатися Імперія й трикляті разаки. Тож я все одно знищив би ті три шкури. Яке це тепер має значення? Що було, те загуло, правда?

— Може, воно й так, — мовив Ерагон. — Але я хочу тобі зізнатися, що ті шкури поцупив саме я і мені ще й досі соромно за свій учинок.

Гедрік зустрівся з Вершником очима. Він глянув на нього так, ніби той був простою людиною, — без жодного страху й послужливості.

— Я знаю, що зробив дуже негарно, проте ці шкури були мені вкрай потрібні. Без них я б навряд чи дістався до ельфів у Ду Вельденварден. Усю дорогу я намагався переконати себе, ніби позичив їх у тебе, хоч насправді розумів, що просто украв їх. Тож, пробач мене. А оскільки шкури, точніше те, що від них лишилося, ще й досі в мене, то я хочу тобі за них заплатити. — Сказавши це, Ерагон дістав із-за пояса важку золоту кульку, що зберігала тепло його тіла, і простягнув її Гедрікові.

Чоловік здивовано поглядав на блискучу металеву перлину, а його масивні щелепи стислися так, що довкола вузьких губів утворились глибокі зморшки. Потому він зважив золото на руці, попробував його на зуб, й аж тоді сказав:

— Я не можу взяти його, Ерагоне. Я був гарним кожум'якою, але шкура, яку я робив, не коштувала аж так багато. Дуже ціную твою щедрість, проте мені незручно брати від тебе такий подарунок. Я його не заслужив, тож думка про це весь час мені дошкулятиме.

Ерагон не здивувався такій відповіді.

— А якби хтось інший вирішив з тобою поторгуватися, ти б не відмовив йому? — спитав він.

— Звісно, ні.

— От і добре. Тоді ти й мені не відмовиш. Більшість людей торгується задля того, щоб знизити ціну. А я торгуватимусь задля того, щоб, навпаки, її підняти. До того ж я робитиму це так завзято, ніби намагатимусь зберегти цілу жменю монет. Ти не повіриш, але для мене ці шкури справді варті унції золота кожна. Ти в жодному разі не отримав би за них більше навіть тоді, якби приставив мені до горлянки лезо ножа.

— Гаразд, якщо вже ти так наполягаєш, — мовив Гедрік, стискаючи золоту кульку своїми грубими товстими пальцями, — то я не буду впертюхом, згоден. Нехай ніхто не каже, що Гедрік Оственссон відмовився від цілого статку тільки через те, що хотів показати, який він благородний. Дякую тобі, Убивце Тіні. — Із цими словами він загорнув кульку в клаптик вовняної тканини, щоб захистити коштовний метал від подряпин, і поклав її до мішечка, що висів у нього на поясі: — Герроу добре тебе виховав, Ерагоне. Він добре виховав вас обох — і тебе, і Рорана. Старенький міг бути різким, ніби оцет, і сухим, як зимова бруква, проте він вклав у вас всю свою душу й дуже пишався б вами, якби був живий.

Від цих слів в Ерагона защеміло серце, а на очах ледь не виступили сльози.

Гедрік хотів був повернутися до решти селян, щоб продовжити тренування, але, якусь мить повагавшись, спитав:

— Ерагоне, а як же тобі допомогли мої шкури?

— Як? — захихотів Ерагон. — Бром допоміг мені зробити з них сідло для Сапфіри. Ясна річ, відтоді, як ельфи подарували їй справжнє сідло, вона вдягає його не так уже часто, проте воно зіслужило нам добру службу під час багатьох битв, зокрема й у битві під Фартхен Дуром.

Гедрік був такий здивований, що його брови повільно поповзли вгору, а зморшки на обличчі розгладились, показавши білі смужки шкіри. За мить, ніби тріщина в сіро-синьому граніті, засяяла і його широка посмішка.

— Сідло! — видихнув він. — Це ж треба, я вичиняв шкуру для сідла Вершника! І зовсім нічого про це не знав, анічогісінько! Для Вершника, для самого Вершника! Для того, хто нарешті переможе найчорнішого тирана на землі! Якби ж то мій батько міг мене зараз бачити! — Гедрік аж підскочив на місці, станцювавши щось схоже на джигу. Продовжуючи посміхатись, він вклонився Ерагонові й пішов до селян, де відразу ж заходився розповідати свою історію всім, хто тільки міг його почути.

Намагаючись зникнути, перш ніж потрапить в оточення галасливої юрби, Ерагон швидко пірнув між наметами й поспішив подалі від тренувального майданчика. «Може, мені й треба на це трохи часу, — подумав він, — але я завжди повертаю свої борги».

Урешті-решт юнак таки дістався потрібного намету, що стояв ближче до східного краю табору, й постукав у жердину, прилаштовану між двома пологами, які відразу ж відхилилися з різким звуком. Ерагон побачив на вході Гелену, дружину Джоуда. Вона непривітно зиркнула на Вершника:

— Гадаю, ти прийшов поговорити саме з ним.

— Якщо він удома, ясна річ, — відповів Ерагон, хоч не мав жодних сумнівів, що Джоуд у наметі, оскільки дуже добре відчував його свідомість.

Якоїсь миті юнакові здалося, що Гелена скаже, ніби її чоловіка немає, але та лиш знизала плечима й, відійшовши вбік, кивнула:

— Заходь.

Опинившись усередині, Вершник побачив і самого господаря, що сидів на стільцеві перед купою пергаментів, книжок та аркушів, розкиданих на незастеленому ліжку. Із лоба Джоуда, повторюючи обриси шраму, що тягнувся вгору від лівої скроні, спадало тонке пасмо волосся.

— Ерагоне! — вигукнув той, побачивши юнака, і на його обличчі засяяла радісна посмішка. — Ласкаво просимо, ласкаво просимо! — він потис юнакові руку, а потім підсунув до нього стілець: — Сідай, а я примощуся ось тут, на краєчку ліжка. Ні-ні, навіть не думай заперечувати, адже ти наш гість. Може, чогось вип'єш або скуштуєш якого харчу? Насуада видає нам подвійний пайок, тож не думай, що, пригостивши тебе, ми помремо з голоду. Звісно, ми зараз не можемо почастувати тебе тим, чим частували колись у Тейрмі, але на війні всілякі ласощі бувають хіба що на столі в королів.

— Дякую, я не голодний, а от від чаю не відмовлюся, — сказав Ерагон.

— Гелено, — покликав дружину Джоуд, — принеси нам, будь ласкава, чаю й печива.

Швиденько схопивши чайник з підлоги, Гелена підійшла до бурдюка з водою й притулила носик чайника до його горлечка. Чайник миттю затремтів, оскільки вода вдарила в його дно надто сильним струменем. Тоді жінка міцніше стисла горлечко бурдюка, й вода потекла тоненькою цівкою. На обличчі Гелени лишався холодний і байдужий вираз, що зазвичай буває в людини, яка змушена займатися якоюсь неприємною справою. Вода лилась до чайника з монотонним жебонінням, і це неабияк дратувало.

На Джоудових губах з'явилась непевна посмішка. Схоже, він хотів перепросити за поведінку своєї дружини, проте передумав. Потому він опустив голову й заходився досліджувати клаптик паперу, що лежав біля його ноги, чекаючи, доки Гелена нарешті набере-таки води. А Ерагон тим часом замислено розглядав складки на стіні намету.

Надокучливе жебоніння тривало хвилин зо три, а коли чайник наповнився, Гелена повісила бурдюк на гачок, прибитий до центральної жердини намету, і прожогом вискочила назовні.

Ерагон здивовано звів брови, але Джоуд лиш розвів руками.

— Моя посада у варденів не така висока, як вона сподівалася, — пояснив він, — тому я весь час змушений слухати її докори. Гелена згодилась утекти зі мною з Тейрма, думаючи, що Насуада зробить мене своїм радником або винагородить землями й статком, гідними лорда… Або ж іще якось віддячить мені за те, що я допоміг варденам під час викрадення яйця Сапфіри. Словом, вона аж ніяк не думала бути дружиною звичайнісінького воїна, спати в наметі, готувати їжу й прати одяг… Це, ясна річ, зовсім не означає, що в неї на думці одне лиш багатство… Її можна зрозуміти, адже вона народилася в одній із найзаможніших родин Тейрма, до того ж, за багато років нашого подружнього життя я так-таки майже нічого й не досяг. Вона не звикла до такої скрути, як зараз, і їй треба якось до неї призвичаїтися. — Джоуд на хвильку замовк, а потім повів далі: — Я гадав, що наша подорож, якщо її можна так назвати, допоможе позбутися тих непорозумінь, що виникли між нами в минулі роки, але з'ясувалось, що все не так уже й просто.

— То ти вважаєш, що вардени мають приділяти тобі більше уваги? — спитав Ерагон.

— Мені навряд чи… А от Гелені… — Джоуд якусь мить вагався. — Я хочу, щоб вона почувалась щасливою. Життя дало мені безліч винагород — першу, коли мені пощастило живим і здоровим вибратись із Джиліда після того, як мене та Брома атакував Морзан зі своїм драконом. Другою винагородою було те, що я допоміг завдати неабиякого удару Галбаторіксу, повернувся до свого колишнього життя й продовжую допомагати варденам у їхній справі. Третьою — що зміг одружитися на Гелені. І врешті-решт, я був страшенно радий, коли побачив Сапфіру, яка літала над Палаючою рівниною, затягнутою димом. Оце і є мої винагороди, і я неабияк утішений, що маю їх. Однак я не знаю, що робити з Геленою. Але… схоже, я надто багато говорю… Це не твої проблеми, і тобі зовсім не обов'язково про них знати.

— Тоді скажи мені, — спитав у Джоуда Ерагон, торкнувшись одного із сувоїв кінчиком вказівного пальця, — для чого тобі так багато паперів? Ти що, став переписувачем?

— Не зовсім, — озвався Джоуд, трішки здивований запитанням Вершника. — Хоч доволі часто моя робота й справді буває нудною. Відтоді, як я знайшов потаємний хід до замку Галбаторікса в Урубейні, мені пощастило забрати деякі рідкісні книжки до своєї бібліотеки в Тейрмі, от Насуада й попрохала мене знайти такі самі лази в інших містах Імперії. Розумієш, якщо я знайду тунель, що, приміром, проходить під стінами Драс-Леони, то ми зможемо уникнути кровопролиття.

— І де ж ти його шукаєш?

— Скрізь, де тільки можу, — відповів Джоуд, відкинувши назад пасмо волосся, що спадало йому на лоб. — Перечитую підручники з історії, міфи, легенди, вірші, пісні, релігійні трактати, нотатки Вершників, чарівників, різних божевільних, невідомих правителів, мандрівників, полководців… Словом, передивляюся все, де тільки можуть зринути згадки про потаємні тунелі або ж іще якісь таємниці, якими ми могли б скористатися. Отож, мені доведеться перегорнути купу-купезну сторінок, оскільки більшість міст існують сотні років, а деякі з'явилися ще до того, як до Алагезії прийшли люди.

— А ти впевнений, що тобі вдасться бодай щось знайти?

— Ні, звісно. Адже ніколи не можна знати напевно, чи пощастить тобі розгадати таємниці минулого. Проте якщо в мене буде досить часу, я неодмінно спробую це зробити. Певен — те, що я шукаю, має існувати в кожному місті, адже вони надто старі, щоб не мати потаємних ходів, які ведуть за фортечні стіни. Та зараз мене хвилює інше питання: чи існують записи про ці ходи й чи володіємо ми цими записами. Адже люди, які знають про існування потаємних дверей, зазвичай нікому не хочуть про них розповідати й забирають цю таємницю із собою в могилу. — Джоуд згріб купу паперів, що лежала на ліжкові, підніс їх ближче до очей, а потім роздратовано пожбурив убік. — Дивина, я намагаюсь розгадати загадки, які вигадали люди, котрі зовсім не хотіли, щоб їх хтось розгадав.

Джоуд та Ерагон встигли поговорити й про інші, менш важливі справи, до того часу, як до намету нарешті повернулась Гелена. Вона принесла три кухлі гарячого чаю з червоної конюшини. Беручи кухля з її рук, Ерагон помітив, що жінка вже не була така сердита, і йому стало цікаво, чи чула вона все, що про неї говорив Джоуд. Гелена подала чоловікові його кухля, потім поставила перед гостем залізну тарілку з печивом і маленький глиняний глечик із медом. За мить, тримаючи кухля в руках і дмухаючи на свій чай, жінка відійшла на кілька футів і сперлася спиною об центральну жердину намету.

Дотримуючись правил увічливості, Джоуд зачекав, доки Ерагон першим візьме з тарілки печиво, а потім спитав:

— То чим я можу тобі допомогти, Ерагоне? Якщо я не помиляюсь, ти прийшов не просто тому, що давно мене не бачив?

Ерагон зробив кілька ковтків.

— Після битви на Палаючій рівнині, — сказав він, — я пообіцяв тобі, що розкажу, як помер Бром. Саме тому я й прийшов.

Обличчя Джоуда спохмурніло, і він важко зітхнув.

— Але якщо ти цього не хочеш, то можу й не розповідати.

Джоуд заперечно похитав головою:

— Хочу. Просто це для мене — велика несподіванка.

Джоуд не прохав Гелену вийти, тож Ерагон якусь мить вагався, чи починати йому свою розповідь, чи ні. Проте врешті-решт вирішив, що й Гелена, і будь-хто інший має право почути його історію, адже в цьому не було нічого поганого. Отож юнак став без поспіху переповідати ті пригоди, які сталися з ним і Бромом після того, як вони залишили господу Джоуда. Він докладно розповів про їхню сутичку з ургалами, про те, як вони шукали разаків у Драс-Леоні, про те, як ті влаштували їм засідку за межами міста й врешті-решт убили Брома…

Коли він розповідав про останні години свого вчителя, його душили сльози. Якоїсь миті Вершникові забракло слів, щоб змалювати запах смерті, який він відчував у сухому повітрі, й Бромову могилу з піщаника, яку Сапфіра обернула на діамантову.

— Якби я володів тоді знаннями, якими володію зараз, — зітхнув Ерагон, — я б зміг його врятувати… — не в змозі завершити фразу, юнак ковтнув сльози, хутенько витер очі й сьорбнув чаю, хоч і ловив себе на думці, що залюбки б випив зараз чогось міцнішого.

Джоуд скрушно зітхнув:

— Таким був кінець Брома. І хоч ми всі дуже сумуємо за ним, я більше ніж певен, що якби в нього була можливість обрати собі смерть, він помер би саме так, служачи варденам і захищаючи останнього Вершника дракона.

— А ти знав, що він теж був Вершником? — поцікавився Ерагон.

Джоуд ствердно кивнув:

— Вардени розповіли мені про це ще до того, як ми з ним зустрілися.

— А я думала, він належав до тих людей, які не любили про себе розповідати, — сказала Гелена.

Обоє чоловіків сумно посміхнулися.

— Саме таким він і був, — мовив Джоуд. — Правду кажучи, я був просто ошелешений, коли побачив його разом із тобою в нас на порозі. Бром завжди все вирішував сам. Ми стали близькими друзями, коли мандрували разом. І я ще й досі не можу збагнути, чому він дозволив мені повірити в те, що був мертвий упродовж… дай-но я подумаю… цілих шістнадцяти, а то й сімнадцяти років? Надто довго… До того ж, коли Бром убив Морзана в Джиліді й приніс яйце Сапфіри до варденів, вони геть нічого мені не сказали, і я продовжував вважати його небіжчиком. Уяви собі, я майже два десятки років гадав, що найважливіша пригода мого життя завершилась нічим і що ми втратили будь-які надії на те, що в нас колись буде Вершник дракона, який переможе Галбаторікса. Ти навіть уявити не можеш, як ця думка весь час мене пригнічувала.

Джоуд потер рукою лоба.

— І коли я відчинив двері й зрозумів, хто переді мною стоїть, то спершу подумав, що по мене прийшли привиди минулого. А потім Бром пояснив мені, що весь час переховувався, щоб дочекатись тієї миті, коли з'явиться новий Вершник дракона й він зможе його тренувати. Правда, це пояснення здалося мені звичайнісінькою відмовкою. Тож я ще й досі до кінця не розумію, чому він зник із життя всіх, кого знав і любив? Чого він боявся? Що він захищав?

Провівши пальцем по ручці кухля, Джоуд на хвильку замовк, а потім знову продовжив:

— Я не можу сказати напевно, та мені здається, що, б'ючись із Морзаном у Джиліді, Бром дізнався про щось надзвичайно важливе… Таке важливе, що це знання змусило його облишити все, чим він займався у Своєму житті. Ясна річ, це тільки здогад, але мені ще й досі цікаво, чому він не поділився своїм знанням ані зі мною, а ні з жодною іншою живою душею. Розлука тривала стільки років… І, побачивши Брома знову, я так сподівався іще бодай раз вирушити разом із ним у якусь мандрівку… Проте в долі були інші наміри. Розумієш, я втратив його вдруге за якихось кілька тижнів після того, як дізнався, що він живий. — Пройшовши повз Ерагона, Гелена спинилася біля Джоуда й поклала руку йому на плече. Той посміхнувся й притулився щокою до її тонкого зап'ястка. — Я радий, що ви із Сапфірою спорудили Бромові таку могилу, якій позаздрив би сам король гномів. Він заслуговував на це… і навіть більше. Адже він стільки зробив для Алагезії. Проте… Варто буде людям знайти його могилу, як вони розіб'ють її на безліч дрібних діамантів.

— Вони дуже про це пошкодують, — буркнув Ерагон, вирішивши, що при першій-ліпшій нагоді повернеться до Бромової могили й накладе на неї захисні закляття, які б уберегли її від мародерів. — До того ж, швидше за все, вони будуть надто поглинені збиранням золотих лілей, щоб потурбувати Брома.

— Що-що?

— Та так, нічого… Дурниці.

Чоловіки продовжили пити чай, а Гелена мовчки їла печиво. Урешті-решт незручну мовчанку порушив Ерагон:

— Ти зустрічався з Морзаном, Джоуде, адже так?

— Мою зустріч із ним важко назвати дружніми посиденьками, але я все ж таки його бачив.

— І який він був?

— Як людина? Мені важко сказати, хоч я й чув безліч розповідей про його злодіяння. Щоразу, коли я та Бром траплялися йому на шляху, він намагався нас убити, точніше кажучи, спочатку довго катувати, а вже потім убити. Сам розумієш, у нас не було жодних підстав плекати до нього дружніх почуттів. — Ерагон так уважно слухав Джоуда, що навіть не відреагував на його жарт, тому Джоуд усівся зручніше й повів далі: — Морзан був неперевершеним воїном, і ми згаяли чимало часу, тікаючи від нього та від його дракона. До речі, можеш мені повірити: коли за тобою женеться розлючений дракон, то це не так уже й весело…

— А як він виглядав?

— Схоже, він тебе чимось дуже зацікавив.

Ерагон розгублено закліпав очима, проте швидко знайшов, що відповісти:

— Авжеж, зацікавив. Адже він останній із клятвопорушників, а Бром був тим, хто його вбив. До того ж, Морзанів син став моїм смертельним ворогом.

— Дай мені трішки подумати… — мовив Джоуд. — Він був високий, у нього були широкі плечі, чорне волосся, схоже на перо ворона, а ще він мав очі різного кольору. Одне — блакитне, а інше — чорне. Бороди в нього не було, а ще йому бракувало кінчика пальця, але я геть на пам'ятаю, якого саме. Його врода була вражаюча. А коли він починав говорити, то ставав іще більш привабливий. Проте в голосі вчувалася вся його гордість і жорстокість. Морзан завжди тримав свої обладунки в бездоганному стані, начищеними до блиску — байдуже, була це кольчуга чи нагрудні пластини. Здавалось, він геть не переймався тим, що через це його можуть помітити вороги. І мені здається, він справді цього не боявся. Морзан мав іще одну особливість — коли він сміявся, його обличчя набувало такого виразу, ніби йому було дуже боляче.

— А як щодо його супутниці, жінки на ім'я Селена? Ти також її зустрічав?

Джоуд посміхнувся:

— Якби я з нею зустрівся, то зараз уже напевно б не сидів поруч із тобою. Морзан був безстрашним воїном, великим чарівником і зрадником, проте ця жінка вселяла в людей не менший жах, аніж він сам. Вона виконувала його найогидніші, найпотаємніші й найскладніші завдання, за які ніхто не наважувався взятись. Ця жінка була його Чорною Рукою, і її поява завжди означала неминучу смерть, катування, зраду або ж іще якісь жахіття.

Коли Ерагон почув, як Джоуд говорить про його матір, йому стало геть зле.

— Вона була нещадною й ніколи не знала ані жалю, ані співчуття. Подейкують, що коли Селена попрохала Морзана, щоб той узяв її на службу, то він улаштував їй випробування: спочатку він навчив її вимовляти прадавньою мовою слово «зцілися», аби вона стала чарівницею й воїном, а потім поставив проти неї дванадцять найкращих воїнів.

— І як же вона їх перемогла?

— Вона позбавила їх страху, ненависті й усіх почуттів, які змушують людей убивати. А потім, доки вони стояли й посміхалися одне одному, ніби пришелепкуваті вівці, поперерізала їм горлянки… Тобі зле, Ерагоне? Ти такий блідий, наче мрець…

— Та ні ж бо, зі мною все гаразд. А що ти ще пам'ятаєш?

Джоуд замислено постукав пальцями по ручці кухля.

— Узагалі, я дуже мало знаю про Селену. Вона завжди була загадкою, і ніхто, крім самого Морзана, не знав її справжнього імені. Воно стало відоме лиш за кілька місяців до його смерті. Для всіх людей вона була Чорною Рукою. До речі, загін, що носить це ім'я, існує ще й досі. Це купка вивідачів, убивць і чарівників, які виконують найпідліші накази Галбаторікса. Гадаю, таким чином він намагається зберегти про неї пам'ять. Серед варденів її справжнє ім'я знало всього кілька людей, та й то — більшість із них уже давно зогнили в землі. Наскільки мені відомо, саме Бром розгадав її таємницю. Перш ніж я вирушив до варденів, щоб розповісти їм про потаємний хід до замку Ілірея, який ельфи збудували тисячу років тому і який захопив Галбаторікс, звівши чорну фортецю, котра зараз височить над Урубейном, Бром дуже довго нишпорив маєтком Морзана, сподіваючись знайти бодай одне з його слабких місць… Наскільки я знаю, йому пощастило дослідити маєток Морзана, перевдягнувшись в одного з його слуг. Саме тоді він і дізнався про те, що цей негідник зробив із Селеною. Одначе ми так і не довідались, чому вона завжди залишалася з Морзаном. Може, вона кохала його. Та в будь-якому разі, Селена зберігала йому вірність аж до самісінької смерті. Невдовзі потому, як Бром убив Морзана, до варденів дійшла чутка, ніби вона померла від якоїсь тяжкої недуги. Але мені здається, що вона, як приручений сокіл, так любила свого хазяїна, що просто не змогла жити без нього.

«Вона не була аж такою вже вірною, — подумав Ерагон. — Адже зрадила Морзана, приховавши від нього моє народження, хоч це й коштувало їй життя. Якби ж то їй пощастило врятувати ще й Мертага».

Правду кажучи, розповідь Джоуда вжахнула Вершника, хоч він і далі незламно вірив у те, що від самого початку його матінка була доброю, і тільки потім Морзан зробив із неї нещадне чудовисько. Його серце розривалось від болю, коли він думав про те, що його батьки були злими людьми.

— Вона любила його, — сказав Ерагон, поринувши в споглядання темних плям на дні кухля. — І швидше за все, спочатку вона любила його не так, як було далі. Мертаг — її син.

Джоуд здивовано звів брови:

— Справді? Сподіваюся, ти дізнався про це від самого Мертага?

Ерагон ствердно кивнув.

— То он воно що… — протяг Джоуд. — Це дає відповідь на безліч питань, які мене завжди непокоїли. Мати Мертага… Дивно лиш те, що Бром сам не розкрив цієї таємниці.

— Морзан зробив усе можливе, аби приховати існування Мертага навіть від решти клятвопорушників.

— Я добре знаю історію цих негідників — вони були такими жадібними до влади, що, швидше за все, Морзан просто намагався врятувати Мертагові життя… На жаль…

Після цих слів запанувала тиша, схожа на маленьке звірятко, що було готове будь-якої миті дременути навтьоки. Вершник так і продовжував зосереджено розглядати кухоль. У його голові юрмилась купа-купезна питань, але він знав, що Джоуд не зможе на них відповісти, та й навряд чи хтось інший міг би це зробити. «Чому Бром переховувався в Карвахолі? — розмірковував юнак. — Щоб наглядати за мною, сином свого смертельного ворога? І чи не було це злим жартом, коли він віддав мені Зарок, меч мого батька? І чому Бром не розповів мені правди про батьків?» Ерагон мимохіть так міцно стис кухоль, що той не витримав і хруснув.

Звук був такий несподіваний, що всі троє здригнулись.

— Я допоможу тобі, — скрикнула Гелена й кинулась до Вершника, щоб витерти йому сорочку ганчіркою. Ерагон зніяковіло став вибачатися, проте Джоуд і Гелена в один голос заспокоювали його й просили, аби він не переймався такими дрібницями.

Доки Гелена збирала уламки кухля, Джоуд заходився копирсатися у своїх книжках і сувоях.

— Я ж геть забув… — примовляв він. — У мене є те, що може стати тобі в пригоді. Ось вона, знайшов… — із радісним вигуком він випростався й помахав книжкою, яку тут-таки простягнув Ерагонові.

Це була «Доміа абр Вірда», або ж «Вищість долі», — повна історія Алагезії, яку написав колись монах Геслант. Уперше Ерагон побачив цю книгу в бібліотеці Джоуда в Тейрмі й, правду кажучи, зовсім не сподівався, що в нього коли-небудь іще буде нагода потримати її в руках.

Юнак із насолодою провів рукою по чорній тисненій шкірі старовинної обкладинки, а потім розгорнув книжку й пробіг очима по акуратних рядочках рун, виведених червоним чорнилом. Він був явно спантеличений тим, які колосальні знання зараз тримає в руках.

— Ти хочеш, аби я її взяв? — тихо спитав Вершник.

— Так, хочу, — кивнув Джоуд, відходячи від ліжка, з-під якого Гелена діставала шматочок розбитого кухля. — І гадаю, ти неодмінно знайдеш у ній щось корисне для себе. Ерагоне, ти причетний до великих подій історії, і на тебе чекає ще безліч труднощів, які сягають своїм корінням сивої давнини. На твоєму місці я б звернув найпильнішу увагу на ті уроки, які нам дає історія, бо вони можуть допомогти розв'язати безліч наших проблем. Знання минулого часто допомагало мені в моєму житті — воно додавало мені сміливості й допомагало обрати вірний шлях.

Ерагонові дуже кортіло прийняти подарунок Джоуда, проте він вагався.

— Бром казав, що «Доміа абр Вірда» була для тебе найдорожчою в житті річчю. До того ж, як твоя робота просуватиметься далі без цієї рідкісної книги? Хіба вона не потрібна для твого дослідження?

— «Доміа абр Вірда» справді дуже цінна й рідкісна книга, — мовив на те Джоуд, — але тільки в Імперії, де Галбаторікс спалює кожен її примірник та ще й вішає тих, хто ними володів. А тут, у таборі, я вже знайшов цілих шість таких книжок — і мені їх дістали слуги з двору короля Орина, який навряд чи можна назвати видатним осередком освіти. Однак я віддаю її тобі не просто так. Я точно знаю, що тобі вона знадобиться куди більше, ніж мені. Адже книжки мають бути там, де з них є користь, а не лежати без діла, всотуючи в себе пил на забутій поличці. Хіба ти не згоден зі мною?

— Згоден, — сказав Ерагон, закривши «Доміа абр Вірда» й ще раз провівши пальцями по вигадливих візерунках, витиснених на шкіряній обкладинці. — Дякую тобі. Я берегтиму її, доки вона буде в моїх руках. — Джоуд схилив голову й сперся спиною на стіну намету. Вигляд у нього був вельми задоволений.

Юнак тим часом глянув на зворотний бік обкладинки й швидко пробіг очима по напису.

— А що ти знаєш про монаха Гесланта?

— Знаю те, що він був членом однієї маленької таємної секти, яка називалась «Аркаена» й виникла поблизу Куаста. Їхній орден існує вже п'ять століть поспіль, а його адепти вважають геть усі знання священними. — На Джоудовому обличчі з'явилося щось, що нагадувало таємничу посмішку. — Усе своє життя ченці «Аркаена» присвячують збиранню й зберіганню будь-якої інформації, аби бути готовими до страшної катастрофи, що має знищити Алагезію. Принаймні вони в це свято вірять.

— Дивна якась релігія, — знизав плечима Ерагон.

— А мені здається, що кожна релігія буде дивною для того, хто стоїть осторонь від неї, — відповів на це Джоуд.

Юнак хвильку помовчав.

— У мене теж є подарунок для тебе, Джоуде, — нарешті сказав він. — Хоча ні, напевно, це буде подарунок для Гелени. — Жінка схилила голову й здивовано глянула на Ерагона. — Твоя родина була родиною торговців, чи не так? — Гелена ствердно кивнула головою. — А ти добре знала про ваші сімейні справи?

Розмова набирала цікавого повороту, тож в очах у жінки спалахнули жваві вогники.

— Якби я не вийшла заміж за нього, — вона повела плечем убік Джоуда, — то успадкувала б сімейну справу після смерті мого батька. Адже я була єдиною дитиною в родині, і він навчив мене всього, що знав сам.

Саме це Ерагон і сподівався почути.

— То ти казав, що цілком задоволений своїм статусом серед варденів? — спитав він у Джоуда.

— Авжеж, — кивнув той.

— Я все чудово розумію. Ти сильно ризикував, допомагаючи мені й Бромові, а ще дужче ризикував тоді, коли допомагав Рорану й усім карвахольцям.

— Пірати Паланкар… — почав був Джоуд, проте Ерагон лиш посміхнувся й вів далі:

— І якби ти не допоміг їм, то Імперія напевне захопила б їх у полон. Через бунт ти втратив усе, що в тебе було в Тейрмі.

— А ми б і так усе втратили, — скрушно зітхнув Джоуд, — Я збанкрутував, а Близнюки видали мене Імперії. Отож те, коли лорд Рістхарт кине мене до в'язниці, було тільки питанням часу.

— Може, воно й так, але ти все одно допоміг Роранові. І ніхто не зможе звинуватити тебе н тому, що ти сам намагався врятуватись! Ти пожертвував спокійним життям у Тейрмі задля того, щоб викрасти «Крило дракона» й разом із Рораном та карвахольцями вирушити до варденів. І я завжди буду вдячний тобі за це. Тож прийміть невеличку частинку моєї вдячності…

По тих словах Вершник дістав із-за пояса одну з трьох золотих кульок і подарував її Гелені. Жінка взяла її так обережно, ніби це було пташеня вільшанки, й уважно стала розглядати. Джоуд і собі витяг шию й намагався розгледіти, що ж воно таке подарував його дружині Вершник.

— Звісно, це важко назвати багатством, але якщо ви розумно ним скористаєтесь, то зможете швидко стати на ноги. Насуада затіяла справу з мереживом і довела мені те, що можна отримувати некепські прибутки навіть під час війни.

— О так, — закивала головою Гелена. — Це добрий час для торговця.

— Минулої ночі під час вечері Насуада сказала мені, що в гномів нібито закінчується медовуха, і в них є достатня кількість грошей, аби купити стільки барилець, скільки їм заманеться, навіть якщо ціна буде в тисячу разів вища за ту, що вони сплачували до початку війни. Я тільки натякнув, а ви вже самі вирішуйте, як і з ким вам торгувати.

І щойно Ерагон вимовив останнє слово, як Гелена кинулась до нього, щоб обняти. Утім вона швидко зніяковіла й відступила на кілька кроків назад.

— Дякую тобі, Ерагоне! Дуже дякую! — сказала жінка, піднісши золоту кульку поближче до очей. — Я знаю, що з нею робити, і в мене неодмінно все вийде. Завдяки цьому золоту я матиму ще більший статок, ніж мій батько. — Жінка примружила очі й стисла кульку в кулаці. — І можеш мені повірити — все буде саме так, як я сказала. Я впораюсь!

— Я дуже сподіватимусь на те, що ви досягнете успіху й ваш успіх піде на користь не тільки вам, а й нашій спільній справі, — вклонившись, відповів їй Ерагон.

Жінка присіла в реверансі, й Ерагон помітив, як у неї на шиї випнулись жилки. Витримавши невеличку паузу, вона ледь помітно кивнула головою й мовила:

— Ти дуже щедрий, Убивце Тіні. Я ще раз красно дякую тобі.

— Я теж, — пробуркотів Джоуд, зводячись із ліжка. — Не думаю, що ми заслуговуємо на це… — Гелена кинула на нього сердитий погляд, та він не звернув на неї уваги, — але ми все одно дуже раді.

Хвильку помовчавши, Ерагон посміхнувся.

— На тебе, Джоуде, — сказав він, — також чекає подарунок, проте не від мене, а від Сапфіри. Вона згодна, щоб ти літав на ній, коли у вас обох випаде вільна хвилина. — Правду кажучи, юнакові дуже не хотілося ділити Сапфіру з Джоудом, і він точно знав, що дракон образиться, коли дізнається, що юнак дозволив літати на ньому старенькому, навіть не порадившись із нею. Тим не менше, він не міг вчинити якось інакше, бо йому було дуже незручно, що Джоуд залишився без подарунка.

Почувши таке, старенький ледь не просльозився. Він схопив Ерагона за руку й, гарячково її тиснучи, сказав:

— Мені важко уявити якоїсь більшої честі для себе! Дякую тобі, друже! Ти навіть не підозрюєш, як багато для нас зробив.

Ерагонові вже час було йти, тож він вибачився і став потроху задкувати до виходу, парируючи кожне «дякуємо» господарів своїм чемним «нема за що».

Коли юнак урешті-решт опинився на вулиці, він іще раз уважно оглянув «Доміа абр Вірда», а потім перевів очі на сонце. До повернення Сапфіри залишалось не так уже й багато часу, проте його було цілком достатньо, щоб залагодити ще о/дну важливу справу. Та спершу Вершник вирішив забігти до свого намету й сховати там «Доміа абр Вірда», аби часом її не пошкодити, вештаючись табором.

«У мене є книжка», — задоволено подумав юнак і, притуливши її до грудей, хотів був іти, як раптом до нього підскочив Блодхгарм разом з іншими ельфами.

Мені потрібен меч!

Надійно сховавши «Доміа абр Вірда» у своєму наметі, Ерагон тут-таки вирушив до арсеналу варденів — великого відкритого павільйону, де зберігалося безліч списів, мечів, луків і арбалетів. Тут також була купа дерев'яних ящиків, завалених щитами й обладунками. Дорожчі кольчуги, захисні сорочки, шапки й штани висіли на збитих докупи дерев'яних дошках, а на одній зі стін, сяючи, ніби поліроване скло, висіло кілька сотень шоломів. Поміж ящиками за невеличкими робочими столами сиділи майстри, що виготовляли нові стріли, а також лагодили ті, чиє оперення пошкодилось під час битви на Палаючій рівнині. Павільйоном весь час сновигали люди: дехто приносив зброю та обладунки, що потребували ремонту, дехто ніс готову зброю в різні кінці табору, а новобранці зачаровано роззиралися навсібіч, не знаючи, на чому спинити око. Серед усієї цієї метушні повагом походжав чоловік, що його якраз і сподівався побачити Ерагон. Це був Фредрик — неперевершений зброяр варденів.

Коли Ерагон у супроводі Блодхгарма увійшов до павільйону, всі змовкли, проте за мить знову взялися до своєї справи, хоч Вершникові й здалося, що після його появи гамір трішки вщух. Фредрик привітав гостей помахом руки й поспішив їм назустріч. Він був убраний у свій незмінний костюм зі шкури вола, що смердів не менше, аніж сама тварина, будучи живою й не надто переймаючись власною чистотою. На його широкій спині висів великий дворучний меч, руків'я якого визирало з-за правого плеча зброяра.

— Убивце Тіні! — вигукнув він. — Чим можу служити тобі в цей чудовий день?

— Мені потрібен меч, друже.

У кудлатій бороді Фредрика миттю засяяла посмішка.

— Я ледь не луснув з цікавості, гадаючи, чи прийдеш ти до мене? Бо коли ти вирушив до Хелгрінда без меча, то я вже був подумав, що ти знаєш якусь бойову магію, здатну замінити справжню зброю.

— На жаль, іще не знаю.

— Але мене це не засмучує, адже гарний меч потрібен кожному воїну, байдуже, володіє той магією чи ні… Бо врешті-решт усе закінчується поєдинком, у якому може виручити тільки сталевий друг. І я більш ніж певен, що війна з Імперією закінчиться аж тоді, коли якийсь сміливець встромить отому триклятому Галбаторіксу меч у самісіньке серце! Б'юсь об заклад на свою річну платню: навіть у такого великого мага, як Галбаторікс, який здатен випатрати будь-кого з нас, ніби рибину, помахом одного пальця, обов'язково має бути меч! Адже ніщо не може зрівнятися з тим, коли ти відчуваєш в руці міць доброї сталі. Не змовкаючи, Фредрик провів Вершника й ельфа до кількох мечів, що зберігались окремо від решти.

— Якого меча ти хочеш? — поцікавився він. — Якщо мені не зраджує пам'ять, то твій Зарок був одноручним і мав лезо завширшки у два великі пальці… Маю на увазі свої великі пальці… А його форма була зручною для того, щоб одночасно різати й колоти, чи не так? — Ерагон ствердно кивнув головою, і майстер-зброяр, крекнувши, заходився по черзі витягати мечі й вимахувати ними в повітрі. Потому він з невдоволеним виразом повертав їх на місце. — Ельфійські мечі зазвичай тонші й легші за ті, що робимо ми та гноми, бо вони виплавляють сталь за допомогою якогось закляття. І якби ми робили свої мечі такими ж тоненькими, то вони б не протримались у бою жодної хвилини. Може, вони б і не зламалися, але напевно зігнулися б і вищербились так, що ними й сиру не наріжеш. — Фредрик зиркнув на ельфа: — Я ж правду кажу, ельфе?

— Авжеж, людино, — відповів Блодхгарм своїм мелодійним голосом.

Фредрик задоволено кивнув і став оглядати лезо наступного меча, проте вже за мить роздратовано пожбурив його на місце.

— Маю тебе попередити, Убивце Тіні, що будь-який із цих мечів буде важчим за той, що його ти мав раніше. Гадаю, це не є аж така велика проблема, проте кожен зайвий грам, на жаль, уповільнює швидкість удару.

— Дякую за попередження, — відповів Ерагон.

— Та я хвилююсь не тільки за тебе, — пояснив Фредрик. — Я тут для того, щоб урятувати якомога більше варденів від смерті й допомогти їм убити якнайбільше солдатів триклятого ГалбаторіКса. Це гарна робота, і я її люблю. — Оглянувши всю купу, він перейшов до наступної, що лежала під горою прямокутних щитів. — Знайти підходящий меч не так-то вже й просто. Він має бути продовженням твоєї руки, так, ніби виріс із твого власного тіла. Тоді тобі не доведеться думати, як саме слід завдати удару. Ти будеш рухатись, підкоряючись інстинкту, так само, як це робить чапля, завдаючи удару дзьобом, або як дракон, четвертуючи когось своїми пазурами. Ідеальний меч — це частина твого тіла: він зробить усе, що ти схочеш.

— Ти говориш, як поет.

Фредрик, схоже, трохи зніяковів, проте знизав плечима й вів далі:

— Я обираю зброю для чоловіків, що мають вийти на поле бою, ні мало ні багато, а двадцять шість років. Усе це стало частиною мене самого, і щоразу, коли я це роблю, від мене залежить людське життя. Вручивши комусь із них алебарду, я думаю про те, чи вижив би він, отримавши замість неї булаву. — Фредрик трішки помовчав, тримаючи один із мечів у руці, а потім глянув на Ерагона: — Ти хочеш битися зі щитом чи без нього?

— Ясна річ, зі щитом, — відповів Ерагон. — І хоч я не завжди можу носити його із собою, мені дуже важко уявити якийсь надійніший захист від ворожого меча.

Фредрик постукав кісточками пальців по руків'ю меча, а потім посмикав себе за кінчик бороди.

— Гм-м… Гадаю, що найзручніше тобі буде битися з не дуже довгим мечем, адже тоді можна скористатися будь-яким щитом, починаючи з маленького й закінчуючи великим. Це має бути меч середнього розміру, яким легко орудувати однією рукою. Водночас він мусить мати елегантний вигляд, аби з ним було не соромно з'являтися на всілякі церемонії. Та найголовніше полягає в тому, що він має бути міцний… Такий міцний, щоб ним можна було відбитися від цілого загону ургалів, — мовив Фредрик і тут-таки скривився. — Дарма Насуада уклала угоду з цими чудовиськами. Навряд чи ця угода довго протриває. Надто вже по-різному дивимось ми на цей світ. — Зброяр похитав головою. — Шкода, що тобі потрібен всього лиш один меч. Чи, може, я помиляюсь?

— Ні-ні. Ми із Сапфірою надто багато мандруємо, щоб тягати за собою півдюжини мечів.

— Авжеж, ти маєш рацію. До того ж, такому воїну, як ти, потрібен тільки один меч. Я називаю це «прокляттям іменного меча».

— Що саме ти маєш на увазі?

— Кожен великий воїн, — відповів Фредрик, — молодіє мечем, що зазвичай має ім'я. Він або сам його називає, або ж його якось нарікають співці-поети, коли воїн виходить переможцем із битви. А вже потому він просто зобов'язаний ним битися. Адже саме цього від нього всі й чекають. Якщо він битиметься без меча, то товариші по зброї обов'язково спитають, де він, і можуть навіть образитись, подумавши, що воїн-герой соромиться свого успіху. А крім того, їм буде дуже прикро, що нін відмовляється від привітання, яке вони для нього приготували. Може, ти й не повіриш, але благородний ворог не почне бою, аж доки воїн не візьме свого славетного меча. Коли ти переможеш Мертага, вардени відразу ж захочуть дати твоєму мечу ймення й відтоді сподіватимуться завжди бачити його в тебе на стегні. — Розповідаючи, зброяр підійшов до третьої купи. — Я ніколи не думав, що матиму нагоду обирати зброю для самого Вершника! Це, певно, найвизначніша подія за той час, що я працюю у варденів.

Витягнувши з купи одного меча, Фредрик подав його Ерагонові. Юнак махнув мечем угору, потім униз, оглянув руків'я — воно погано лягало в його долоню. Однак зброяра це зовсім не засмутило. Здавалося, ця обставина ще більше надихнула його, ніби він отримував насолоду від того непростого завдання, яке йому поставив юнак. Він дав Ерагонові другий меч, але Вершник знову заперечно похитав головою: цього разу йому не припав до душі баланс.

— Найбільше мене непокоїть те, — мовив Фредрик, повернувшись до купи, — що твій меч має витримувати удари, які можуть знищити звичайного меча. Узагалі-то, я б радив тобі звернутись до гномів. Їхні ковалі найкращі, якщо не брати до уваги ельфів, та інколи вони перевершують навіть їх. — Потому Фредрик пильно глянув на Ерагона. — Стривай-но, здається, я не про те тебе питав! Як тебе вчили блокувати й відбиватись? Це був прийом «край на край»? Якщо мені не зраджує пам'ять, я бачив, як ти використовував його під час тренування з Арією у Фартхен Дурі.

— А до чого тут це? — набурмошено спитав Ерагон.

— Як це до чого? — голосно зареготав Фредрик. — Не хочу тебе ображати, Убивце Тіні, але якщо ти вдариш краєм меча об край меча свого супротивника, то вони обидва зламаються. Твій Зарок, ясна річ, був захищений від цього закляттям, але всі мечі, які є в мене, на жаль, звичайнісінькі, тому треба щось вигадати, коли ти не хочеш міняти їх після кожної битви.

В Ерагоновій пам'яті промайнуло зазублене лезо Мертагового меча, і він трохи роздратувався через те, що забув про це. Вершник надто звик до свого Зарока, який ніколи не тьмянів. Він знав, що для цього меча не страшні більшість заклять. Дивно, але юнак узагалі ніколи не думав про те, чи може щось статися із мечем Вершника.

— Не переймайся, я захищу меч магією. То скільки мені ще чекати? Може, до вечора?

— У мене є ще одне питання, Убивце Тіні. Твоя магія діє вічно?

Ерагон іще дужче насупився.

— Оскільки ти вже про це спитав, то я відповім тобі — ні. На мечах Вершників розуміються тільки ельфи, але вони ніколи не ділились зі мною своїми секретами. Я можу зробити лише одне: вкласти в меч якусь частину своєї енергії. Ця енергія не даватиме йому зламатися, аж доки удари її не вичерпають. Потому меч знову стане звичайнісіньким і розлетиться на друзки, коли я зійдуся із сильним ворогом.

— Якщо я правильно зрозумів твої слова, Убивце Тіні, — почухав бороду Фредрик, — виходить, що чим сильніших ударів ти завдаватимеш ворогові, тим швидше вичерпуватиметься твоє закляття. Хіба не так?

— Саме так воно й є.

— Тоді тобі все одно слід уникати ударів краєм об край, бо це вичерпає твоє закляття ще швидше.

— У мене нема часу, — втрачаючи рештки терпіння, мовив Ерагон. — Мені ніколи вчитись нових прийомів, адже Імперія може напасти на нас будь-якої миті. Я маю зосередитись на тому, що вже знаю, а не намагатися опанувати щось цілком нове.

По цих словах Фредрик радісно сплеснув у долоні.

— Стривай, стривай… здається, я маю саме те, що тобі потрібно! — Забелькотівши щось собі під носа, він підійшов до ящика зі зброєю й став завзято в ньому копирсатися. — Спочатку це… потім оце… а тоді вже буде видно. — Він витяг зі споду ящика велику чорну булаву з ребристим набалдашником і постукав по ній зігнутим пальцем.

— Нею ти зможеш ламати мечі, трощити кольчуги й пробивати шоломи. І вона завжди залишатиметься цілою, якої б сили не були твої удари, — нарешті мовив він.

— Але ж це палиця, — обурився Ерагон. — Металева палиця.

— Ну то й що? З твоєю силою ти зможеш вимахувати нею так, ніби це легесенька тростинка. Повір, із цією булавою ти будеш справжнім страховиськом на полі бою.

Та Ерагон заперечно похитав головою:

— Ні і ще раз ні! Трощити — це не для мене. Я люблю битися. До того ж, як би я вразив Смерка прямісінько в серце, коли б у мене замість меча була така палиця?

— Тоді я ще дещо для тебе маю, якщо ти, звісна річ, не наполягатимеш на традиційному лезі. — Сказавши це, Фредрик виніс із протилежного кутка павільйону зброю, яка називалась шаблею.

Вершник безліч разів бачив її у варденів, проте жодного разу так і не тримав її в руках.

Кругла блискуча головка шаблі виблискувала, ніби срібна монета. Її коротке руків'я було зроблене з дерева й обтягнуте чорною шкірою. На кривій гарді майстри-гноми викарбували загадкові руни, а на кожному боці одностороннього леза залишили по тонкому жолобу. Шість дюймів лезо було рівне, а далі шабля починала вигинатися й м'яко повертала вниз, завершуючись гострим, ніби голка, кінчиком. Ця форма зменшувала ймовірність того, що кінчик зігнеться або ж зламається, пройшовши крізь обладунок, й робила вістря шаблі схожим на кіготь. На відміну від двобічних мечів, шаблю було зроблено так, щоб її можна було тримати під прямим кутом до землі і лезом, і гардою. Однак найдивнішою частиною зброї був нижній край її леза — він мав значно темніший колір й неабияк вирізнявся на тлі дзеркальної сталі, що була згори. Перехід від нього до основної частини шаблі переливався й майорів, ніби шовковий шалик на вітрі.

— Ніколи такого не бачив, — мовив Ерагон, тицьнувши на сіре лезо. — Що це?

— Трікнздал, — відповів Фредрик. — Його винайшли гноми. Вони по-різному загартовують краї та основну частину леза: краї роблять значно твердішими за решту леза, а його середину й увігнутий бік прожарюють так, що вони стають м'якшими й мають здатність вигинатися. Таким чином шабля витримує найпотужніші удари, не розлітаючись на шматки, ніби травинка на морозі.

— Невже гноми загартовують так усі свої леза?

Фредрик заперечно похитав головою.

— Ні, тільки мечі з одним лезом, але часом і найкращі зі своїх двобічних мечів. — Трошки помовчавши, він схвильовано зазирнув Ерагонові в очі й спитав: — Ти ж розумієш, чому я обрав її для тебе, Убивце Тіні?

Збагнувши хід зброяревих думок, Ерагон ствердно кивнув. Якщо лезо шаблі буде під належним кутом до землі, а він сам навмисно не вигне зап'ясток, то будь-які удари, що перехопить його зброя, потраплятимуть на її пласку частину, а вістря завжди залишатиметься вільним для атаки. До того ж юнакові не треба було міняти техніку бою, щоб пристосуватись до нової зброї.

Вийшовши з павільйону, Вершник змахнув шаблею й опустив її на голову уявного супротивника. Потому він крутнувся, зробив випад і відбив удар невидимого списа. Проте перевірка на цьому не скінчилась — уже за мить Вершник відскочив на шість ярдів ліворуч, фантастично красивим рухом заніс шаблю за спину й перекинув її з однієї руки в іншу. Його дихання й серцебиття, як завжди, лишались спокійними. Слід сказати, що швидкість і баланс шаблі справили на Ерагона неабияке враження. Ясна річ, він почувався із нею не так упевнено, як із Зароком, проте вона все одно заслуговувала на похвалу. Фредрик і Блодхгарм тим часом стояли осторонь і уважно спостерігали за тим, як юнак вправляється.

— Ти обрав саме те, що треба, — сказав урешті-решт Ерагон, підійшовши до майстра.

Однак Фредрик помітив, що Вершник чогось не договорює:

— Але ти все одно не дуже вдоволений, Убивце Тіні.

Ерагон іще раз крутнув шаблею і, скрививши губи, мовив:

— Мені не подобається те, що вона схожа на великий ніж, яким здирають шкури. Мої вороги мене засміють.

— На твоєму місці я б цим не переймався. Побачимо, як вони будуть сміятись, коли ти зітнеш цією шаблею пару голів, — утішив його зброяр.

Трішки помовчавши, Ерагон ствердно кивнув:

— Я беру її.

— Тоді зажди ще бодай хвильку, — сказав Фредрик і зник у павільйоні. За мить він повернувся з чорними шкіряними піхвами, прикрашеними срібним візерунком. Подаючи їх Ерагонові, зброяр поцікавився: — А ти коли-небудь чув, як треба гострити мечі, Убивце Тіні? Адже тобі, напевно, не доводилось цього робити, коли в тебе був Зарок?

— Твоя правда, не доводилось, — погодився Ерагон, — зате я добре знаю, як треба точити ніж, аби він став таким гострим, щоб перерізати нитку, яка на нього падає. До того ж, якщо знадобиться, я завжди зможу відновити лезо магією.

Фредрик зойкнув і ляснув себе по стегнах з такою силою, що з його волохатих штанів здійнялась хмарка пилу.

— Та ні ж бо, ні! Гостре, як бритва, лезо мечу аж ніяк не потрібне! Скіс має бути товстим і міцним, а воїн обов'язково мусить знати, як доглядати за своєю зброєю і як її заточувати!

По цих словах він дістав для Ерагона нове точило й став показувати, як саме слід готувати шаблю до бою. Вони сиділи на землі біля павільйону аж доти, доки майстер не лишився задоволеним з того, як Вершник наточує свою нову шаблю.

— Ти можеш битися в іржавих обладунках, — сказав нарешті зброяр. — Ти можеш битися в погнутому шоломі. Але якщо ти знову хочеш побачити схід сонця, то ніколи не бийся тупою шаблею. Ти можеш вижити під час бою й стомитися так, ніби здерся на одну з верхівок Беорських гір. Але якщо твоя шабля не така гостра, як тепер, тобі варто забути про втому й будь-що-будь її наточити. Ти маєш дбати про свою шаблю так само, як дбаєш про коня або ж про дракона, інакше станеш для своїх ворогів беззахисною дичиною.

Вони сиділи, купаючись у променях призахідного сонця, понад годину, аж доки майстер-зброяр не закінчив давати свої настанови. І щойно Фредрик вимовив останнє слово, як їх накрила якась велика тінь. Спочатку Ерагон занервував, проте вже за мить полегшено зітхнув, збагнувши, що це всього-на-всього приземляється Сапфіра.

«Ти чекала, — подумки гукнув Ерагон. — Ти весь цей час навмисне чекала! А могла б, між іншим, давним-давно мене звідси витягти. Натомість я був змушений слухати Фредрика, що вже дійняв мене своїми розповідями про водні та масляні точила, а також про те, чому льняна олія краще захищає метал від води, ніж топлене сало».

«Невже й справді краще?»

«Не зовсім. Єдина її перевага в тому, що вона не така смердюча. Але це не стосується справи! Чому ти змусила мене мучитись?»

Сапфіра примружила одне око. «Не перебільшуй, малий, — сказала вона. — Теж мені… знайшов муки! А от якщо ми добряче не підготуємось, то в нас є всі шанси відчути справжні страждання на власній шкурі. Я уважно слухала цього чолов'ягу в смердючому одязі й маю сказати, що його знання аж ніяк тобі не завадять».

По цих словах Сапфіра вигнула шию й лизнула кіготь на правій передній лапі.

«Що ж, може, воно й так», — погодився Ерагон.

Подякувавши Фредрику та попрощавшись із ним, юнак домовився про те, де зустрінеться з Блодхгармом, пристебнув шаблю до пояса Белотха Мудрого й миттю здерся Сапфірі на спину. Не зволікаючи жодної миті, дракон змахнув крилами й здійнявся в небо.

Його політ був настільки стрімкий, що у Вершника запаморочилось у голові, і він схопився за шип, аби не впасти. Трішки оговтавшись, юнак став спостерігати, як намети й люди поволі оберталися на маленькі цяточки. Згори табір нагадував решітку, що через гру сонця й тіні був схожий на шахівницю. Укріплення, які оточували табір, настовбурчились заточеними кілками, ніби гігантські їжаки, а в північно-західній частині, здаючись роєм бджіл, проводила навчання кіннота короля Орина.

Вершник і дракон здіймалися дедалі вище й вище.

Холодне чисте повітря, ніби джерельна вода, хлюпнуло Ерагонові в обличчя й запекло в легенях, хоч він і намагався не дихати на повні груди. Поруч із ними пропливала вервечка хмаринок, густих, ніби збиті вершки. Дракон оминув їх по спіралі й накрив своєю тінню, тим часом Вершника геть несподівано обдало вологим туманом, що сповнив його ніс і рот мільйонами найдрібніших крижаних крапельок.

Урешті-решт вони здійнялися над хмарами й побачили неподалік червоного орла, який щось насторожено крикнув у їхній бік. Сапфіра стала махати крилами повільніше, а невдовзі взагалі випрямила їх і, не втрачаючи висоти, планерувала від одного повітряного потоку до іншого.

Ерагон з острахом зиркнув униз. Тепер вони були настільки високо, що висота перестала мати будь-яке значення, а речі на землі були геть не схожими на себе. Табір варденів, скажімо, нагадував гральну дошку, вкриту сірими й зеленими прямокутниками неправильної форми. Річка Джиєт здавалася срібною стрічкою, облямованою з обох боків зеленими китичками, а над Палаючою рівниною, ніби сяючі оранжеві гори, здіймалися сірчисті хмари. Ерагонові чомусь здалося, що вони могли легко стати прихистком для якихось примарних чудовиськ, тож він швидко відвів від них погляд.

Насолоджуючись безмежною самотою, Вершник і дракон літали десь із півгодини, хоч юнак навряд чи витримав би й кілька хвилин, якби не захистив себе від холоду магічним закляттям. Нарешті вони знову були вдвох, так само, як у Паланкарській долині, перш ніж Імперія скаламутила спокійний плин їхнього життя.

Першою озвалась Сапфіра.

«Ми володарі неба», — мовила вона.

«Ми на верхівці світу», — радісно гукнув Ерагон, потягнувшись руками вгору так, ніби з його сідла можна було доторкнутися до зірок.

Нахилившись праворуч, Сапфіра на мить опинилася в струмені теплого повітря, але невдовзі знову вирівняла свій літ: «Завтра ти обвінчаєш Рорана й Катріну».

«Це так дивно. Дивно, що Роран має одружитися, й дивно, що я маю бути тим, хто очолюватиме його весільну церемонію… Гм… Роран одружується… Від однієї думки про це я сам почуваюся старшим. Адже зовсім недавно ми були звичайнісінькими хлопчаками. Час невпинно плине вперед, і його ніхто не ладен спинити. Покоління приходять і йдуть, тож незабаром настане й наша черга посилати своїх дітей на поля, щоб вони працювали й жили в мирі та злагоді».

«Але для цього нам слід пережити кілька наступних місяців».

«Твоя правда».

Від несподіваної зміни повітряного потоку Сапфіра похитнулася й різко пішла вгору, але вже за мить взяла ситуацію під контроль і, весело підморгнувши Вершникові, спитала: «Ну що, готовий?»

«Давай!» — крикнув він.

Нахилившись уперед, дракон притис крила до боків і помчав до землі швидше за стрілу. Вершник відчув невагомість і радісно зареготав, міцніше стиснувши ногами Сапфірині боки, аби раптом не випасти із сідла. Земля закружляла під ними, ніби колесо, а дракон, трохи сповільнивши свій лет, став повертати праворуч, аж доки не перевернувся догори дриґом.

«Сапфіро!» — злякано вигукнув Ерагон і штурхонув її в плече.

Із драконових ніздрів вирвалась смужка диму, він вирівнявся й став наближатися до землі трохи повільніше. Тим не менше швидкість падіння все одно залишалась такою великою, що у Вершника позакладало вуха й він мав роззявити рота. Коли ж до табору варденів було менше ніж тисяча футів, всього за кілька секунд до того, як вони мали впасти на один із наметів, утворивши на його місці криваву вирву, Сапфіра розправила крила, й різкий удар кинув Ерагона вперед, на шип, об який він ледь не виштрикнув собі око.

Зробивши три потужні змахи, Сапфіра повністю спинилася й почала поволі спускатися вниз.

«Ох і весело ж було!» — вигукнув Ерагон.

«Бачу, для тебе немає нічого більш захоплюючого, як польоти зі мною, де за найменшої помилки можна перетворитися на ладик», — мовив дракон.

«Але ж я завжди в тебе вірю й знаю, що ти ніколи не схибиш», — відповів їй Вершник.

Від такої похвали Сапфіра вся аж засяяла. А потім, прямуючи до Ерагонового намету, вона легенько штурхнула його головою в плече: «Я б уже давно мала до цього звикнути, але щоразу, виходячи з такого падіння, мої груди й крила болять так сильно, що наступного ранку я насилу можу ними поворухнути».

Юнак зі співчуттям поплескав її по зашийку й спробував заспокоїти: «Радій, завтра тобі не доведеться літати. Завтра весілля, а туди ти спокійно можеш дістатись і пішки».

Сапфіра скрушно зітхнула й урешті-решт приземлилася, здійнявши стовп куряви й ненароком зачепивши своїм хвостом один із порожніх наметів. Опинившись на землі, Ерагон залишив дракона з шістьма ельфами, а в супроводі іншої шестірки почав заглиблюватися в табір, шукаючи знахарку Гертруду. Вершник мав намір докладно розпитати в неї, як саме має відбуватися церемонія вінчання. Потім він навіть кілька разів потренувався, аби не наробити помилок під час такої важливої події в житті свого брата. Уладнавши всі справи, Ерагон повернувся до свого намету.

Там він умився, вбрався в чистий одяг і разом із Сапфірою поспішив на звану вечерю до короля Орина та його придворних. Вони пробули в короля аж до пізнього вечора, а повертаючись додому, замріяно роздивлялись зоряне небо й теревенили про те, що вже було, і про те, що ще чекало на них попереду. Ерагон весь час поглядав на Сапфіру, і його серце сповнювало таке щастя, що якоїсь миті йому здавалось, ніби воно може не витримати й зупинитися.

«На добраніч, люба Сапфіро», — мовив він, дійшовши до свого намету.

«На добраніч, малий», — пролунало у відповідь.

НЕОЧІКУВАНІ ГОСТІ

Наступного ранку юнак вийшов надвір і, знявши важкий верхній одяг, став повторювати вправи другого рівня Рімгар, що їх розробили ельфи. Після кількох перших вправ відчуття холоду змінилось на відчуття напруги, через яке Вершникові перехоплювало подих. Він увесь спітнів, а ноги й руки якось несподівано перестали його слухатися. У нього було таке враження, ніби його м'язи ось-ось відірвуться від кісток.

На те, щоб повторити всі вправи, пішла майже година, після чого Вершник, витерши долоні об край свого намету, ще добрі півгодини вправлявся з новою шаблею. Він би радо віддав цілий день, аби як слід опанувати її, бо, як не крути, а саме від нової зброї залежало його життя, проте невдовзі мусив бути в Рорана. Весілля мало розпочатися вчасно, тож треба було допомогти селянам з підготовкою.

Скупавшись у холодній воді й вбравши чистий одяг, Вершник разом із драконом попрямували до Елейн, що слідкувала за тим, як готувалися страви для весільного бенкету Рорана й Катріни. Блодхгарм та його побратими тримались позаду на відстані дванадцятьох ярдів і ловко маневрували між наметами, неначе вивідачі.

— Ой, Ерагоне, — мовила Елейн, побачивши юнака, — я жодної миті не сумнівалась у тому, що ти прийдеш. — Вона склала руки за спиною, і її круглий животик випнувся вперед. Побіч неї, над вогнем, висіли рожна та котли, біля яких селяни обробляли свиню. За кілька метрів праворуч диміли три саморобні кам'яні пічки, а також стояла ціла купа барилець, які слугували жінкам замість столу. Кивнувши на все це, Елейн сказала: — Там іще є тісто для випічки дванадцяти хлібин, і його треба вимісити. Чи не був би ти такий ласкавий нам допомогти? — Потому жінка якось підозріло зиркнула на Ерагонові мозолі й додала: — І спробуй, будь ласка, не торкатися цим жахіттям до тіста, гаразд?

Біля дощок уже стояло шестеро жінок, з-поміж яких були Фельда й Бірджит. Коли юнак примостився поруч із ними, вони всі примовкли й заходились ретельно вимішувати тісто. Вершник кілька разів намагався був з ними заговорити, проте вони вдавали із себе дуже заклопотаних і ніби як не звертали на нього жодної уваги. Облишивши марні спроби, юнак і собі поринув у роботу. Тільки після цього жінки знову загомоніли. Вони розмовляли про Рорана й Катріну, і про те, як їм обом пощастило. Потім стали обговорювати нелегку подорож селян та їхнє життя в таборі. Урешті-решт, Фельда не втрималась, зиркнула на Ерагона й трошки роздратовано сказала:

— Твоє тісто пристає до рук. Може, додаси до нього борошна?

Ерагон миттю погодився:

— Авжеж, гадаю саме це мені зараз і потрібно.

Тоді Фельда приязно посміхнулася, напруга вмить зникла, і жінки стали раз по раз чіплятись до Вершника з усілякими питаннями.

Доки Ерагон місив тісто, Сапфіра вигрівалася на найближчій галявині. Довкола неї бавились карвахольські дітлахи, а їхнє веселе цвірінькання було гучнішим за розмови дорослих. Несподівано до дракона підбігло двійко брудних псів. Вони заходились відчайдушно на неї дзявкати. Сапфіра зиркнула на них із безмежним презирством, витягла шию й рявкнула так, що перепуджені псюри заскавуліли, ніби цуценята, і прожогом дременули навтьоки.

Усіх, хто був на галявині, Ерагон знав іще змалечку. Хорст і Фіск розставляли столи для весільного бенкету. Кісельт витирав зі своїх рук свинячу кров. Альбрич, Бальдор, Мандел та ще кілька юнаків несли на пагорб, де вирішили обвінчатися молодята, прикрашені стрічками жердини. Приготуванням напоїв, ясна річ, займався колишній власник таверни Морн. А поруч із ним, тримаючи три фляги й барильце, стояла його дружина Тара. Роран тим часом бігав за кількасот футів звідси й сварився з погоничем мулів, який намагався прогнати через галявину свою череду. Поруч отетеріло стовбичили Лоринг, Делвін та юнак на ім'я Нолфаврел. Ерагон був нівроку здивований, бо ще жодного разу не бачив брата таким стурбованим і злим, а той саме схопив мула погонича за вуздечку й намагався розвернути вперту тварину в протилежний бік.

— Славетний воїн нервується перед найважливішим у своєму житті поєдинком, — прохихотіла Ізольда, одна з шести жінок, які поралися поруч з Ерагоном, і ті дзвінко розсміялися.

— Може, — сказала на те Бірджит, наливаючи воду в борошно, — він хвилюється, щоб його меч не зігнувся. — По цих словах жінки зареготали ще голосніше. А от Ерагонові було геть не до сміху. Він намагався не зводити погляду зі свого тіста й став місити його вдвічі завзятіше. Такі жарти були на весіллях звичним явищем, він і сам нерідко з них сміявся, проте зараз, коли йшлося про його двоюрідного брата, юнак почувався дуже ніяково.

Аби хоч якось відволіктися, Ерагон спробував зануритись у роздуми. Він чомусь подумав про те, що людей, які не зможуть відвідати весілля, було так само багато, як і тих, хто неодмінно на нього прийде. Він згадав Бірда, Квимбі, Пара, Хіда, молодого Ельмунда, Келбі та інших чоловіків, які пішли з життя, наклавши головою в боротьбі проти Імперії. Але найдужче Вершник шкодував про те, що цього весілля не побачить Герроу. Не побачить і не дізнається, що селяни й вардени вважають його сина справжнім героєм і що він невдовзі стане ще й справжнім чоловіком, обвінчавшись із Катріною.

Примруживши очі, Ерагон повернувся до сонця і з насолодою усміхнувся неосяжному небу. Стояла чудова погода. Галявину сповнювали запахи дріжджів, борошна, смаженого м'яса, свіжого вина, киплячої юшки, солодкого печива й цукерок. Навколо були тільки друзі та родичі, але найбільше юнакове серце тішилося з того, що вони зібралися на свято, а не оплакувати когось із полеглих воїнів, як це дуже часто траплялось останнім часом. «Як гарно, — думав Ерагон, — адже я й Сапфіра в безпеці… Мабуть, саме таким і має бути справжнє життя».

Проте несподівано його райдужні думки урвав тривожний звук рога, що полинув над усією рівниною.

За мить сигнал пролунав іще раз.

А потім іще.

Усі застигли, як укопані, ніби не розуміючи, що саме означає цей звук. Метушня здійнялася лиш тоді, коли залунали удари варденівських військових барабанів. Матері миттю кинулися шукати своїх дітей, а кухарі стали заливати вогнища водою. Решта чоловіків і жінок тим часом помчали до зброї.

Сапфіра й собі зірвалась на лапи, видивляючись у натовпі свого Вершника, проте той був уже майже поруч. Полинувши свідомістю через увесь табір, юнак знайшов Блодхгарма й схвильовано крикнув: «Зустріньте нас біля північного входу».

«Буде зроблено, Убивце Тіні», — пролунало у відповідь.

Потому Вершник блискавично скочив на Сапфіру, а та одним стрибком подолала чотири ряди наметів, приземлившись на невеличку галявинку. Майже не готуючись, дракон зробив другий стрибок. Він не наважувався вимахувати крилами, тож стрибав по табору ніби гірський кіт, що перетинає річку зі швидкою течією. Від кожного Сапфіриного стрибка в Ерагона клацали зуби й хрускав хребет, а сам він насилу тримався в сідлі. Побачивши їх, вардени миттю кидалися врозтіч, адже ніхто з них не хотів загинути ще до початку бою, потрапивши під велетенські лапи дракона. Вершник сяк-так опанував себе і зв'язався з Тріанною та іншими членами Ду Врангр Гата, з'ясувавши, де саме перебуває кожен із чарівників, й організувавши їх до бою.

За мить Вершник відчув, що хтось намагається торкнутись його думок, і цей «хтось» не належав до Ду Врангр Гата. Юнак блискавично став зводити захисні стіни довкола своєї свідомості, проте невдовзі збагнув, що це була знахарка Анжела, тож дозволив їй проникнути у свої думки. Відразу ж після цього він почув її схвильований голос: «Я з Насуадою й Елвою, — гукнула вона, — Насуада хоче, аби ви із Сапфірою якомога швидше прибули до північного входу».

«Ми скоро вже будемо, — заспокоїв її Вершник. — А як там Елва? Вона щось відчуває?»

«Біль. Дуже сильний біль. Твій, варденів і всіх інших. Я хочу приспати її, аж доки це відчуття не зникне, бо навряд чи вона зможе з ним упоратись».

По цих словах зв'язок із Анжелою урвався.

Ніби тесляр, що розкладає й перевіряє свої інструменти, перш ніж узятись до праці, Вершник перевірив охоронні закляття, які він наклав довкола себе, Сапфіри, Насуади, Арії та Рорана. Із ними поки що було все гаразд.

За мить Сапфіра різко загальмувала перед Ерагоновим наметом, залишивши на втоптаній землі глибокі борозни від своїх пазурів. Юнак зіскочив зі спини дракона й прожогом кинувся до намету. Опинившись усередині, він хутко розв'язав пояс, на якому висіла шабля, й жбурнув його на землю. Потому він заліз під ліжко й дістав свої обладунки. Холодні важкі кільця кольчуги ковзнули по його голові й лягли на плечі, брязнувши, ніби жменя монет, що розсипалась на кам'яну долівку. Вдягнувши на голову шкіряну шапку й шолом, Ерагон схопив пояс і знову застібнув його на талії. Насамкінець він узяв під пахву щитки для рук і ніг, мерщій схопив щита, важке Сапфірине сідло й вискочив із намету.

Надворі юнак кинув обладунки на землю й, начепивши сідло Сапфірі на плечі, здерся їй на спину. Він був такий збуджений і так поспішав, що довго не міг впоратися з неслухняними ремінцями.

Сапфіра тим часом наполегливо підганяла юнака: «Хутчіш! Чого ти так довго вовтузишся?»

«Та зараз! — процідив він крізь зуби. — Я й так поспішаю, мов навіжений! Але не все так просто, бо ти збіса велика!»

Сапфіра невдоволено загарчала.

У цю мить табір нагадував якийсь мурашник. Люди й гноми прямували на північ, поспішаючи на заклик бойових барабанів. Сяк-так упоравшись із ремінцями, Ерагон підібрав із землі розкидані обладунки, заліз на Сапфіру й усівся в сідло. Дракон здійнявся в небеса, змахнувши крилами так потужно, що повітря навколо, здавалось, вибухнуло. Тримаючись за Сапфіру самими ногами, Ерагон примудрився доволі спритно вдягнути на гомілки захисні щити. Щитки для рук він притис животом до сідла, а щит повісив на один із шипів свого вірного дракона.

Надійно закріпивши щитки на ногах, юнак просунув стопи у спеціальні шкіряні петлі, що були по обидва боки сідла, й надійно зав'язав вузли. Потому він торкнувся пояса Белотха Мудрого й аж застогнав від розпачу, згадавши, що в тому немає жодної краплинки енергії, адже вся вона пішла на те, щоб вилікувати Сапфіру в Хелгрінді.

«Не хвилюйся, усе буде добре», — заспокоїв його дракон.

Вершник саме закінчував вдягати на руки щитки, коли Сапфіра, піймавши зустрічний потік вітру, загальмувала своїми велетенськими крилами й м'яко спустилась на верхівку одного з укріплень, якими було обнесено табір по периметру. Насуада вже чекала на них. Вона гордо сиділа на своєму величному скакуні, якого звали Гроза Битви. Поруч із нею, також верхи, був Джормандер. Ясна річ, не обійшлося без Арії. Тут-таки були й Нічні Яструби, якими зараз керував Кхагр, один із ургалів, котрого юнак зустрічав на Палаючій рівнині. Тим часом за спиною Сапфіри в бойовому порядку на чолі з Блодхгармом вишикувались ельфи.

З іншого кінця табору, в супроводі свого почту, галопом мчав король Орин. Зупинивши своїх скакунів, він та його підлеглі підійшли до Насуади. Ледь не наступаючи їм на п'яти, прилетів і Нархейм, ватажок гномів, зі своїми трьома вояками. Вони їхали на поні в шкіряній і металевій збруї. Зі сходу примчав Нар Гарцхвог — гуркіт важких кроків ургала випередив його появу на кілька секунд. Насуада подала знак вартовим, які охороняли північний вхід, і ті прочинили перед ним грубі дерев'яні ворота, хоча, в разі чого, ургал напевно б і сам легко з ними впорався, вибивши їх одним ударом.

— Хто це насмілився кинути нам виклик? — проревів Гарцхвог, подолавши насип чотирма велетенськими стрибками й розлякавши коней.

— Поглянь, — показала правою рукою Насуада вбік річки.

Ерагон і собі спробував розгледіти ворогів. На відстані двох миль від них до одного з берегів річки Джиєт причалило п'ять чорних, наче смола, човнів, а з них стали вилазити люди, вбрані у форму армії Галбаторікса. Їхня зброя та обладунки виблискували на сонці, як чиста джерельна вода, й засліплювали очі. Прикрившись долонею, Арія уважно стежила за їхнім повільним, але впевненим рухом.

— Гадаю, цей загін налічує не більше ніж триста солдатів.

— Але чому їх так мало? — здивувався Джормандер.

— Не думаю, що Галбаторікс настільки безумний, аби вірити в те, що зможе перемогти нас такими мізерними силами! — похмуро мовив король Орин, стягуючи із себе шолом, який мав форму корони, й витираючи чоло краєм сорочки. — Ми можемо знищити цей загін, не втративши жодного воїна.

— Може, й так, — сказала Насуада, — а може, й ні.

Гарцхвога неабияк схвилювало почуте, тож він і собі долучився до розмови:

— Король драконів — брехливий зрадник і червоний баран, проте не дурень. Він хитрий, ніби ласка, спрагла до крові.

Воїни тим часом вишикувались у бойовий порядок і неквапом рушили вбік повстанського табору.

Тієї миті до Насуади підбіг хлопчик-посильний і щось зашепотів їй на вухо. Вислухавши його, дівчина задоволено кивнула.

— Нар Гарцхвогу, — гукнула вона до ургала, — твої воїни вже в нашому таборі. Вони зібрались біля східних воріт і готові до бою.

Гарцхвог загарчав, проте не зрушив із місця.

Насуада іще раз глянула на загін, що невпинно наближався.

— Я не бачу жодних причин розпочинати бій на відкритій місцевості, — мовила вона. — Наші лучники можуть знищити їх, щойно вони опиняться на потрібній відстані, а ті, кому пощастить підійти до нас ближче, матимуть подолати траншеї й укріплення. Гадаю, жоден із них не зможе вибратися звідси живим, — закінчила вона, задоволено потираючи руки.

— Коли вони будуть там, — сказав Орин, — я можу виїхати разом зі своїми вершниками й напасти на них із флангу. Ми заскочимо їх зненацька, тож вони не матимуть жодного шансу оговтатись.

— Хід битви може… — хотіла була сказати Насуада, проте її голос заглушив звук мідного рога, яким ворожий загін попередив про своє прибуття. Він був такий гучний, що Арія й решта ельфів позатуляли вуха, а Ерагон аж здригнувся від несподіванки.

«Звідки цей звук?» — спитав Вершник у Сапфіри.

«Мене більше цікавить те, навіщо вони намагалися попередити нас про свій напад, якщо це й справді сурмлять саме вони».

«Можливо, це якась диверсія або ж…»

Проте вже наступної миті Ерагон помітив на іншому березі річки Джиєт якийсь підозрілий рух і тут-таки забув усе, що збирався щойно сказати. Червоний, ніби кривавий рубін і розпечене залізо, сповнений люті й ненависті, над вербами з'явився Торнак. А на його спині, виблискуючи на сонці обладунками й тримаючи високо над головою Зарок, сидів Мертаг.

«Вони прийшли по нас», — мовила Сапфіра, а в Ерагона аж мурашки пішли по тілу, коли він відчув страх свого дракона.

ВОГОНЬ У НЕБІ

Поглядаючи на Торнака й Мертага, що бовваніли високо в небі, Ерагон почув, як Нархейм прошепотів «Барзул» і став проклинати Мертага за вбивство короля гномів Ротгара.

Арія тим часом узагалі потупила очі.

— Насуадо, — мовила вона, — Ваша Величносте, ви маєте зупинити загін, перш ніж він досягне табору. Ви не можете дозволити їм напасти на нас. Якщо це станеться, вони пройдуть по укріпленнях, наче хвиля під час шторму, спустошать усе довкола й опиняться аж під нашими наметами, де в нас не буде змоги успішно маневрувати.

— Спустошать? — усміхнувся Орин. — Ти не довіряєш нашим укріпленням, посланнице? Можливо, люди й гноми не такі спритні, як ельфи, але я певен, що ми запросто впораємося з цими нікчемними негідниками.

Арія спохмурніла.

— Та ні ж бо, укріплення бездоганні, Ваша Величносте. І я в них аніскілечки не сумніваюсь. Проте я майже впевнена, що вони підготували якусь пастку для Ерагона й Сапфіри. Їхня мета, — ельфійка махнула вбік Торнака й Мертага, — захопити нашого Вершника й нашого дракона, забравши їх до Урубейна. Галбаторікс нізащо б не прислав сюди так мало людей, якби не був упевнений у тому, що вони зможуть стримувати варденів достатньо довго для того, щоб Мертаг зміг здолати Ерагона. Швидше за все, він захистив їх закляттям, що допоможе їм упоратись зі своїм завданням. Я уявлення не маю, яке це закляття, але моє серце чує, що ці воїни насправді геть не такі, якими ми їх бачимо. Тож нам конче потрібно спинити їх іще до того, як вони дістануться нашого табору.

По тих словах Ерагон урешті-решт оговтався.

— Ви не маєте дозволити Торнаку літати над табором, — сказав Вершник, — адже він спопелить його всього за кілька хвилин.

Стиснувши руки на ручці сідла, Насуада, здавалось, не помічала ані Мертага з його драконом, ані ворожого загону, що був менш ніж за милю від них.

— Але чому вони не напали на нас несподівано, коли ми про них навіть не підозрювали? — спитала вона. — Навіщо вони попередили нас про наступ?

— А це тому, — озвався Нархейм, — що їм не хочеться, аби Ерагон і Сапфіра вступили в бій на землі. Мені здається, що вони хочуть, щоб Ерагон і Сапфіра зустрілися з Торнаком і Мертагом у повітрі, тимчасом як воїни атакуватимуть наші позиції тут.

— Тоді чи варто робити так, як вони сподіваються, і посилати Ерагона та Сапфіру в цю пастку? — звела брови Насуада.

— Варто, — мовила Арія, — бо в нас є перевага, про яку наші вороги не підозрюють. — Вона показала на Блодхгарма. — Цього разу Ерагон не буде битися з Мертагом сам на сам. Він матиме допомогу тринадцятьох ельфів. Гадаю, Мертаг цього геть не чекає. Отже, для того щоб зруйнувати половину Галбаторіксового плану, вам слід зупинити загін, перш ніж він дістанеться до табору. А для того, щоб геть його знищити, Ерагона й Сапфіру потрібно послати в бій разом із наймогутнішими чарівниками моєї раси.

— Ти мене переконала, — кивнула Насуада. — Однак ворожий загін уже н адто близько, щоб його могла зупинити наша піхота… Орине…

Дівчина не встигла договорти, бо король уже розвернув свого скакуна й талопом помчав до північних воріт табору. Тієї ж миті один із його придворних просурмив сигнал, який скликав королівську кінноту до бою.

Насуада тим часом звергнулась до Гарцхвога:

— Королю Орину знадобиться підтримка. Я б дуже хотіла, аби ви послали йому на підмогу свої загони.

— Леді Нічні Кроки! — гаркнув Гарцхвог, закинувши назад свою вел ичезну рогату голову. Ного голос був таким моторошним, що в Ерагона по шиї пробігли мурашки. Клацнувши щелепами, Гарцхвог вів далі: — Ми готові. — Ургали миттю зірвалися з місця і, змушуючи землю двигтіти під своїми ногами, попрямували до воріт, де на них уже чекала кіннота Орина..

Коли четверо варденів прочинили ворота, король високо здійняв свого меча, крикнув і блискавично вилетів з табору, повівши свою кінноту в бій. Навколо неї здійнялася хмара куряви, в якій зникли останні шеренги повстанців.

— Джормандере, — сказала Насуада.

— Так, моя пані.

— Збери дві сотні воїнів, озброєних мечами, і сто — списами, а потім накажи їм вирушити навздогін нашій кінноті. Коли ж битва розпочнеться, постав на відстані сімдесяти ярдів від лінії фронту півсотні лучників. Я хочу, щоб вони стерли цей загін з лиця землі! Люди Галбаторікса мають збагнути, що мене не влаштують жодні угоди й компроміси.

Джормандер мовчки вклонився.

— І скажи їм, що, хоч я й не можу приєднатися до них через свої руки, подумки я все одно весь час буду з ними.

— Слухаюсь, моя пані.

По цих словах Джормандер поспішив геть, а Нархейм смикнув свого поні й під'їхав до дівчини ближче.

— А як щодо моїх людей, Насуадо? Що нам робити?

Похмуро зиркнувши на вкриту курявою траву під своїми ногами, дівчина замислено відповіла:

— Ви можете розташуватись довкола нашого табору й допомогти нам його охороняти. Якщо ворожий загін якимось дивом прорветься, — Насуаді довелось замовкнути, оскільки їй нізащо б не вдалося перекричати гуркіт, з яким чотири сотні ургалів прожогом кинулись крізь ворота на поле бою. Дівчина продовжила тільки тоді, коли вони розчинились у куряві. — Якщо ворожий загін якимось дивом прорветься, то ваші сокири стануть у пригоді біля наших стін.

Цієї миті подув вітру приніс із собою крики вмираючих людей, жахливий скрегіт металу, брязкіт мечів об шоломи, глухі удари списів і відчайдушний регіт, що виривався з безлічі горлянок. Він видався Ерагонові божевільним.

Нархейм тим часом вдарив кулаком об стегно.

— В ім'я Морготала, — прохав він, — ми не з тих, хто звик стояти осторонь, коли йде бій! Відпустіть нас, Насуадо, і дозвольте нам зітнути для вас кількадесят голів!

— Ні! — скрикнула Насуада. — Ні, ні й ще раз ні! Я вже дала вам наказ і сподіваюся, що ви його виконаєте. Це битва для коней, людей і ургалів, а може статися, що й для драконів. Але в ній не місце для гномів. Вас розтопчуть, як дітей. — Нархейм став був щось роздратовано їй пояснювати, проте дівчина звела руку: — Я знаю, що ви чудові воїни. Навіть більше — ніхто не знає це краще за мене, адже я билася разом із вами у Фартхен Дурі. Я не хочу вас ображати, але ви надто маленькі на зріст, і мені не хотілося б ризикувати вашими воїнами в цьому бою, де визначальним може стати саме зріст, а не ваше вміння володіти зброєю. Вам краще буде зачекати тут, бо на цьому місці ви будете вищими за тих, хто спробує перелізти через насип. Отоді у вас буде нагода показати свою вправність, та й ваш зріст вам не завадить!

Нархейм, ще й досі невдоволений, буркнув їй щось у відповідь, але що саме, ніхто не розчув, бо повз них до відчинених воріт промчали загони варденів.

Тупотіння ніг і брязкіт зброї стихли аж тоді, коли люди відбігли на достатньо велику відстань від табору, але відразу ж потому пориви вітру знов донесли до них багатоголосий зловісний регіт.

За мить Ерагон відчув, як хтось щосили намагається пробитися в його свідомість. Серце юнака сповнилось болем, коли він почув: «Допоможи мені! Вони не вмирають! Чорти б їх побрали, вони не вмирають!» Потому голос урвався, й Ерагон зрозумів, що того, хто щойно кричав, уже немає серед живих.

Насуада сиділа в сідлі з напруженим виразом обличчя.

— Хто це був?

— Ти теж чула?

— Здається, ми всі це чули, — сказала Арія.

— Думаю, це був Барден, один із чарівників, що їздять із Орином, але…

«Ерагоне!»

Доки кіннота короля Орина билася з ворожим загоном, Торнак здіймався в небо все вище й вище, і ось тепер він непорушно завис на півдорозі між солдатами й табором, а голос Мертага, посилений магією, розлягався луною по всій землі: «Ерагоне! Я бачу тебе, ти ховаєшся під спідницею в Насуади. Виходь і бийся зі мною! Це твоя доля. Чи, може, ти боїшся, Убивце Тіні?»

Ерагон не встиг нічого відповісти, бо це зробила Сапфіра. Вона задерла голову до неба й заревіла іще гучніше за громовий голос Мертага, а потім випустила язик полум'я завдовжки у двадцять футів. Коні, що були поруч із Вершником та його драконом, нажахано розбіглися в різні боки, тож на насипі залишились самі тільки ельфи.

Підійшовши до Сапфіри, Арія поклала руку на ліву ногу Ерагона й глянула на нього своїми розкосими зеленими очима:

— Прийми це від мене, Шуртугале.

Юнак відчув, як у нього перетікає потік енергії.

— Ека елрун оно, — сказав він у відповідь.

Ельфійка й собі звернулась до нього прадавньою мовою:

— Будь обережним, Ерагоне. Я б дуже не хотіла бачити, як тебе здолає Мертаг. Я… — схоже, вона збиралася сказати більше, але не наважилась, і, забравши руку з його ноги, відійшла й стала поруч із Блодхгармом.

— Вдалого польоту, Б'яртскуларе! — проспівали ельфи після того, як Сапфіра здійнялася над насипом.

Опинившись у повітрі, Вершник спочатку ввійшов до свідомості Арії, а потім поєднався через неї із Блодхгармом й одинадцятьма ельфами. Юнакові було геть не важко зосередитись на думках Арії та Сапфіри, бо він знав їх так добре, що їхні думки майже не відволікали його.

Лівою рукою Вершник ухопив щит, правою — шаблю. Він тримав її над головою, щоб випадково не зачепити Сапфіриних крил або не порізати їй плечі чи шию. «Добре, що я встиг зміцнити шаблю магією», — мовив він Сапфірі та Арії.

«Будемо сподіватись, що твої закляття діятимуть достатньо довго», — відповіла Сапфіра.

«І не забувай про те, — сказала Арія, — що ти маєш весь час бути якомога ближче до нас. Адже чим більшою ставатиме відстань між нами, тим важче нам буде підтримувати зв'язок».

Торнак не став нападати на Сапфіру згори й, відлетівши трішки вбік, дозволив їй вільно здійнятися на свою висоту. Тепер обидва дракони висіли в повітрі морда до морди на відстані п'ятдесяти ярдів, а кінчики їхніх зазублених хвостів нервово посмикувались.

«Він став більший, — зауважила Сапфіра. — відтоді як ми бились востаннє, не минуло й двох тижнів, а він виріс аж на цілих чотири фути».

Вона й справді мала рацію. Торнак став значно довший і ширший у грудях, якщо порівнювати з його розмірами під час битви над Палаючою рівниною. Він був трішки старший за щойно вилуплене дитинча, проте сягав майже таких самих розмірів, як доросла Сапфіра.

Ерагон перевів погляд із дракона на Вершника.

Мертаг був без шолома, і його довге чорне волосся нагадувало блискучу гриву. На обличчі Вершника панував такий суворий вираз, якого Ерагонові ще не доводилось бачити. Юнак добре знав, що в цьому бою йому годі чекати на пощаду. Говорячи тихіше, хоч його голос ще й досі був гучнішим, ніж зазвичай, Мертаг сказав:

— Ви із Сапфірою завдали нам чимало клопотів, Ерагоне. Знаєш, як Галбаторікс розлютився за те, що ми вас відпустили? А як він скаженів, коли ви вбили двох разаків? Його лють була такою безмежною, що спочатку він убив п'ятьох своїх слуг, а потім узявся за мене й Торнака. Нам було непереливки через тебе, але це більше ніколи не повториться. — По цих словах він здійняв руку над головою. Схоже було на те, що Торнак збирається зробити ривок уперед, а Мертаг готується завдати першого удару.

— Стій! — крикнув Ерагон. — Я знаю, як вам обом звільнитися від присяги Галбаторіксу.

На мить у Мертагових очах зблиснув вогник здивування, і він на кілька дюймів опустив Зарок. Проте вже наступної миті Вершник спохмурнів, сплюнув на землю й крикнув:

— Я тобі не вірю! Це неможливо!

— Ще й як можливо! Дозволь мені пояснити.

Здавалося, Мертаг бореться сам із собою, і Ерагон уже став думати, що він відмовиться. Тим часом Торнак, повернувши голову, зиркнув на Мертага й щось йому сказав.

— Чорти б тебе побрали, Ерагоне, — крикнув Мертаг і поклав Зарок перед собою на сідло. — Чорти б тебе побрали… ти спокусив нас своєю обіцянкою. Ми вже змирились із нашою долею, а ти знову катуєш нас промінцем надії, яку ми були втратили. Та якщо ця надія виявиться марною, брате, присягаюсь, що відріжу тобі праву руку ще до того, як ми поставимо тебе перед Галбаторіксом… Для того, що тобі доведеться робити в Урубейні, вона не знадобиться.

Ерагон хотів відповісти погрозою на погрозу, але сяк-так угамував свій гнів.

— Галбаторікс, напевно, не говорив вам, — опустивши шаблю, мовив він, — але коли я був у ельфів… «Ерагоне, більше нічого не кажи їм про нас!» — скрикнула Арія. — …я дізнався, що варто самому себе змінити, як зміниться й твоє справжнє ім'я прадавньою мовою… тобто те, ким ми є, аж ніяк не нагадує кайдани. Мертагу! Якщо ви з Торнаком зможете щось у собі змінити, то ваші присяги перестануть діяти, і Галбаторікс втратить над вами владу.

За мить Торнак підлетів до Сапфіри на кілька ярдів ближче.

— Але чому ти не казав про це раніше? — спитав Мертаг.

— Я був надто спантеличений.

Тепер обох драконів розділяло не більше ніж п'ятдесят футів. Торнак уже не шкірився, його верхня губа лише зрідка здригалася, а червоні очі були сповнені таким глибоким сумом, ніби він сподівався, що Сапфіра й Ерагон можуть знати, навіщо він з'явився на цей світ… Невже тільки заради того, щоб потрапити до Галбаторікса в полон і за його наказом позбавляти життя інших живих істот?!

Торнак наморщив свого великого носа й понюхав Сапфіру. Вона й собі його понюхала, а потім висолопила язика так, ніби хотіла скуштувати цей запах на смак. І Ерагон, і Сапфіра водночас відчули невимовний жаль до Торнака. Їм страшенно хотілось почати з ним щиру розмову, та вони все ж таки не наважились відкрити йому свою свідомість.

Перебуваючи доволі близько від Мертага, Ерагон помітив на його шиї щось, що було схоже на безліч шнурів, а ще — випнуту жилу, яка пульсувала в нього на лобі.

— Я не злий! — сказав Мертаг. — Я робив усе, що міг, залежно від обставин. І я не певен, що тобі б пощастило вижити, якби наша матінка вирішила залишити тебе в Урубейні, а мене сховати в Карвахолі.

— Може, воно й так.

— Ага! То як же мені скористатись твоєю порадою? — Мертаг грюкнув кулаком об нагрудну пластину. — Якщо я хороша людина, якщо я чинив так добре, як тільки міг, то як же мені тепер змінитись? Може, мені слід стати ще гіршим, ніж я є? Чи я маю увібрати в себе всю темряву Галбаторікса, щоб звільнитись від неї? Не думаю, що це розумне рішення. А якщо я зміню себе так, що тобі не сподобається той, ким я стану, і ти проклинатимеш мене так само, як зараз проклинаєш Галбаторікса?

— Та ні ж бо, ні! Тобі не треба ставати ані кращим, ані гіршим, — у відчаї сказав Ерагон. — Тобі просто слід стати інакшим. Адже у світі є багато різних людей і багато способів гідно прожити життя. Поглянь на когось, кого ти любиш, але хто обрав такий життєвий шлях, що є несхожим на твій. Поглянь на нього й стань таким, як він. Для цього потрібен якийсь час, але якщо тобі пощастить змінитися, ти зможеш покинути Галбаторікса, покинути Імперію, і ви разом із Торнаком приєднаєтесь до варденів. Ви станете вільними.

«А як щодо твоєї власної обіцянки помститися за смерть Ротгара?» — спитала Сапфіра, проте Ерагон нічого не відповів.

— Отже, ти просиш мене стати тим, ким я не є, — здавалося, Мертаг кепкує з Ерагона. — Виходить, якщо ми з Торнаком хочемо врятуватись, то нам треба знищити справжніх себе… Твої ліки гірші за наш біль.

— Я просто хочу, щоб ви дозволили собі обернутися на когось іншого, не схожого на того, ким ви зараз є. Не сперечаюсь, зробити це дуже важко, але ж люди весь час змінюються. Насамперед позбудься своєї люті, і тоді ти раз і назавжди зможеш позбутися Галбаторікса.

— Позбутися люті? — сміючись, спитав Мертаг. — Я позбудусь люті тільки тоді, коли ти забудеш про свою ненависть до Імперії, яка вбила твого дядька й знищила його ферму. Лють є нашою силою, Ерагоне, а без неї і ти, і я вмить станемо їжею для хробаків. Однак… — майже заплющивши очі, Мертаг побарабанив пальцями по гарді Зарока. — Маю визнати, що твоя думка дуже цікава. Може, ми й поміркуємо над нею разом, коли будемо в Урубейні. Ясна річ — якщо король дозволить нам залишитись наодинці. Але швидше за все, він триматиме нас окремо. На його місці я б зробив саме так.

Ерагон міцніше стис пальці навколо руків'я шаблі.

— Наскільки я розумію, ти ще й досі хочеш насильно забрати нас до столиці?

— Саме так воно й буде, мій брате, — скрививши губи в лиховісній посмішці, мовив Мертаг. — Навіть якби ми з Торнаком і справді захотіли змінитися, то навряд чи нам вдалося б зробити це аж так швидко. Та й доки ми будемо змінюватися, ми все одно залишимось під владою Галбаторікса, а він наказав якнайшвидше привести вас до нього. Ані я, ані Торнак не хочемо ще раз гнівити короля. Ми вже колись перемагали тебе, тож не буде нічого дивного, якщо ми зробимо це знову.

Крізь Сапфірині зуби вирвався язик полум'я, проте Ерагон намагався тримати себе в руках, бо якби він зараз втратив самовладання, то неодмінно пролилася б кров.

— Мертагу й Торнаку, невже ви справді не хочете зробити те, що я вам раджу? Невже у вас немає жодного бажання чинити опір Галбаторіксу? Адже ви ніколи не скинете із себе кайданів, доки самі не схочете цього зробити.

— Ти недооцінюєш Галбаторікса, Ерагоне, — відповів на те Мертаг. — Він створює рабів імен уже понад сто років, відтоді, як винайняв нашого батька. Невже ти гадаєш, ніби він не знає про те, що справжнє ім'я людини змінюється з плином життя? Я думаю, він зробив усе можливе, аби цьому запобігти. І якби наші з Торнаком справжні ймення мали змінитися саме зараз, то якесь магічне закляття неодмінно дало б знати про це Галбаторіксу й змусило б нас повернутися до нього в Урубейн.

— Але ж він зможе зробити це лиш тоді, коли знатиме ваші нові імена.

— Повір, він чудово на цьому розуміється, — сказав Мертаг і взяв із сідла меч. — Може, ми колись і скористаємося з твоєї поради, але це станеться тільки тоді, як ми все добряче вивчимо й підготуємось, аби не отримати свободу тільки задля того, щоб Галбаторікс знову її в нас забрав. — Він покрутив Зарок, і його лезо спалахнуло в променях сонця. — А зараз у нас немає вибору й нам залишається тільки одне — забрати вас із собою до Урубейна. Я не хочу з тобою битися, тому пропоную піти з нами по добрій волі.

Ерагон почав утрачати рештки самовладання:

— Та я радше вирву собі серце!

— Краще спробуй вирвати мої, — відповів Мертаг, змахнув Зароком, і повітря розітнув його дикий бойовий клич.

Немовби наслідуючи свого Вершника, Торнак і собі войовниче гаркнув, а потім двічі змахнув крилами й миттю опинився над Сапфірою. Тепер його голова була зовсім близько від Сапфіриної шиї й він міг легко її убити, один раз клацнувши своїми велетенськими щелепами.

Проте Сапфіра, ясна річ, не стала на це чекати, кинулась уперед і вже за мить опинилася під Торнаком. Потім вона здійняла праве крило, повернула голову ліворуч і відчайдушно крутонулася проти годинникової стрілки так, що її м'язистий хвіст ударив Торнака в лівий бік і розірвав йому крило в п'яти різних місцях. З-поміж пошматованої луски ворожого дракона випинались оголені кісточки, а його кров почала падати на Ерагона її Сапфіру. Одна з крапель, пекуча, ніби гаряча олія, впала Вершникові на потилицю й просочилась крізь кольчугу. Ерагон мимохіть став розтирати собі шию, намагаючись позбутися неприємного відчуття, що відволікало його від бою.

Тим часом Торнак із ревом і скигленням пролетів повз Сапфіру вниз, не в змозі більше лишатись угорі.

— Непогано! — гукнув Ерагон Сапфірі, коли та вирівнялась.

Згори Вершникові було видно, як Мертаг витяг з-за пояса якийсь маленький круглий предмет і приклав його до крила свого дракона. Юнак не відчув жодного потоку магії, проте бачив, як предмет таємниче зблиснув. Відразу ж потому порване крило Торнака затремтіло, кістки стали на місце, сухожилля й м'язи запульсували, а всі рани миттєво загоїлись.

«Як він це зробив?!» — здивовано вигукнув Ерагон.

«Мабуть, він заздалегідь вклав у той предмет закляття зцілення», — відповіла Арія.

«Було б некепсько, якби ми теж про це подумали», — озвався юнак.

Торнак тим часом перестав падати і з надзвичайною швидкістю почав здійматися до Сапфіри, випалюючи повітря стовпами тьмяного червоного полум'я. Не зволікаючи й миті, Сапфіра по спіралі кинулась на нього згори й схопила молодого дракона за горлянку. А потім вона хвицьнула його по грудях своїми пазурами й завдала Торнаку відчутного удару крильми. Її праве крило зачепило Мертага так сильно, що той ледь не випав із сідла, однак миттю оговтався й відповів дракону болючим ударом, поранивши одну з мембран його крила.

Сапфіра відчайдушно зашипіла, відштовхнула Торнака задніми лапами й випустила довгий язик полум'я, який, щоправда, не завдав йому жодної шкоди.

Ерагон відчував, як пульсують Сапфірині рани. Він час від часу зиркав на кривавий поріз, і в його голові юрмились сотні думок. Якби Вершник бився із якимось іншим чарівником, а не з Мертагом, то він би ніколи не наважився накладати закляття прямо під час бою, оскільки той чарівник неодмінно подумав би, що йому загрожує смертельна небезпека й став би відчайдушно опиратися магічному нападу.

Проте з Мертагом усе було інакше. Ерагон добре знав, що Галбаторікс наказав Мертагу не вбивати, а лиш полонити його та Сапфіру. «Отже, що б я не зробив, — розмірковував Ерагон, — він усе одно і ге буде мене вбивати. Виходить, зцілення Сапфіри є цілком безпечною справою». Потому, хоч і трохи запізно, юнак збагнув іще дещо цікаве: він міг атакувати Мертага будь-якими закляттями, а той усе одно не посмів би відповісти йому смертельним ударом. Одне-єдине, що залишалось для Вершника незбагненним, так це те, чому Мертаг, загоюючи крило Торнака, скористався зачарованим предметом, а не спробував накласти закляття.

«Можливо, він хоче зберегти свою силу. А може, просто не бажає тебе лякати. Адже Галбаторіксу напевне б не сподобалось, якби Мертаг змусив тебе панікувати через свою магію. Бо тоді б ти міг занапастити і себе, і Торнака, і Мертага. Не забувай, що король перш за все мріє про те, щоб мати вас чотирьох під своєю владою. Мати живими, а не мертвими, бо мертві ви йому непідвладні», мовила Арія.

«Скоріше за все, так воно й є», — погодився Ерагон.

Утім, коли він зібрався лікувати крило Сапфіри, Арія порадила йому не робити цього.

«Чому? Хіба ти не відчуваєш болю Сапфіри?» — спитав Вершник.

«Дозволь полікувати її мені та моїм друзям. Це спантеличить Мертага, а крім того, ти збережеш свої сили».

«Але ж ви із цим не впораєтесь».

«Ще й як упораємось, адже в нас зараз багато сили. І ще, Ерагоне, ми б просили тебе не атакувати Мертага за допомогою магії аж доти, доки він сам не спробує цього зробити. Адже він усе одно може бути сильнішим за тебе навіть тоді, коли ми віддамо тобі свою силу. Ми не знаємо, чим усе це може закінчитись, тож ліпше буде скористатися магією тільки тоді, коли вже не буде іншого виходу».

«А якщо я не зможу його здолати?»

«Тоді вся Алагезія належатиме Галбаторіксу».

Ерагон відчув, як Арія зосередилась на пораненому крилі Сапфіри. За мить рана перестала кровоточити, а краї мембрани зрослися так добре, що на ній не лишилося жодного шраму. Сапфіра знову була в повній бойовій готовності.

«Уважніше захищайся, бо це було ой як нелегко», — тихо прошепотіла Арія.

Отримавши від Сапфіри добрячого удару, Червоний дракон, схоже, вирішив, що та хоче відтіснити його на невелику висоту, де йому буде важче уникнути її нападів, тому на якийсь час відклав свою атаку й відлетів на чверть милі в західному напрямку. Проте, трохи оговтавшись і збагнувши, що його ніхто не збирається переслідувати, Торнак став здійматися вгору й уже невдовзі опинився на добру тисячу футів вище за Сапфіру.

Потому він розпростер крила й, випустивши пазурі, кинувся вниз. Із його роззявленої пащеки виривались язики полум'я, а Мертаг, гордо тримаючись у сідлі, вимахував своїм Зароком.

Сапфіра миттю збагнула, що зволікати не можна жодної секунди, тому смикнулася вбік, склала одне крило й почала спускатись униз із такою швидкістю, що в її Вершника аж у голові запаморочилось. Коли Ерагон наважився закинути голову назад, то побачив під собою землю, хоча був геть не впевнений, що все було саме так. Можливо, земля якраз була над ним… хтозна. Зрештою, йому не залишалося нічого іншого, як стиснути зуби й відчайдушно намагатися втриматись у сідлі.

У цю мить дракони вдарились одне об одного. Ерагонові здалося, ніби Сапфіра летіла поночі й ненароком з розгону наскочила на гору. Удар був такий потужний, що юнака кинуло вперед, і він так сильно вдарився головою об Сапфірин шип, що на його шоломі залишилася нічогенька вм'ятина. Вершник захитався в сідлі, а небеса й земна твердь попливли в нього перед очима. Сапфіра тим часом уся аж здригнулась, отримавши від Торнака потужного штурхана в живіт. «Шкода, я не встиг спорядити її в обладунки, подаровані гномами», — закусивши нижню губу, подумав Ерагон.

За мить Торнак завдав Сапфірі нового удару. Цього разу він хвицьнув її своїми пазурами по плечу, та Ерагон блискавично змахнув шаблею, підрубав дракону кілька лусок і пошкодив йому сухожилля. Після цього три Торнакові пальці вже не рухались. Вершник не зволікаючи рубонув іще раз, і Торнак не мав іншого вибору, як, голосно гаркнувши, відступити.

Відлетівши на відстань двадцяти футів, він витягнув шию, набрав повні легені повітря й видихнув цілу хмару вогню. І хоч Ерагон із Сапфірою були захищені спеціальним закляттям, Вершник усе одно скрутився в сідлі, намагаючись закрити руками бодай обличчя. Зрештою, вогонь не завдав їм жодної шкоди. Тоді Вершник випростався в сідлі й змахнув своєю шаблею. Сапфіра повернула ліворуч, оминаючи стовп вогню, але цього було досить, щоб Мертаг устиг загоїти пошкоджену лапу Торнака. Той знову кинувся в бій. Обидва дракони закружляли над сірими наметами в смертельному танкові. Невдовзі Сапфірі пощастило вивернутись, і вона блискавично схопила зубами рогатий гребінь, що був у Торнака на зашийку. Гострі кінчики кісток уп'ялися їй в язик, та вона, здавалося, геть на те не зважала. Торнак заскавчав і став щосили борсатись, ніби риба на гачку. Він і сяк, і так намагався звільнитися від сталевих Сапфіриних щелеп, але це було йому явно не під силу. Обидва дракони почали стрімко падати вниз, ніби два пожовклі листки, що склеїлись між собою краплями осіннього дощу.

Ерагон тим часом зробив ривок уперед і полоснув Мертага по правому плечу. Він зовсім не хотів його вбивати, а просто намагався завдати йому відчутної рани, щоб закінчити бій. Битися було значно легше, аніж тоді, над Палаючою рівниною, оскільки тепер Вершник мав дуже зручну шаблю. Правду кажучи, Ерагон сподівався, що Мертагові буде не по зубах витримати його натиск, але той раптом викинув угору щита й хутко заблокував один із його наступних ударів. Усе сталося настільки несподівано, що Ерагон на якусь мить розгубився. А на нього вже посипались блискавичні удари Зарока. Лезо меча свистіло в повітрі. Одним із цих ударів Мертаг зачепив Ерагонове плече, але й не збирався зупинятись. Продовжуючи атаку, він поранив юнака в зап'ясток, а невдовзі його меч ковзнув Ерагонові під щит і, пробивши кольчугу та сорочку, уп'явся Вершникові в кістку лівого стегна.

Біль був таким різким, ніби Ерагона з голови до ніг обдали крижаною водою. Дивно, але це тільки змусило його зібратись на силі й дало тілові неабиякий приплив енергії.

Коли Мертаг висмикнув Зарок із тіла Ерагона, той скрикнув і подався вперед. Мертаг тим часом відбив потужний удар його шаблі й вишкірився в недобрій посмішці… Та краще б він того не робив, бо вже наступної миті Ерагон смикнувся до його стегна, потім блискавично махнув шаблею в інший бік і залишив на Мертаговій щоці довгий поріз.

— Іншим разом будеш вдягати шолом, — завзято буркнув Ерагон.

До землі залишалося всього кількасот футів. Сапфірі довелось відпустити Торнака, але перш ніж дракони розійшлися, Вершники встигли обмінятися ще кількома потужними ударами.

Потому обидва дракони, обганяючи одне одного, ринули вгору до білої, неначе перлина, хмари, яка висіла над повстанським табором. Скориставшись цим невеличким затишшям, Ерагон задер кольчугу й сорочку та глянув на своє стегно. У тому місці, де в нього ввійшло лезо Зарока, зяяла рана завбільшки з кулак. Посеред неї була тонка червона смуга довжиною у два дюйми — слід від Зарока. Із понівеченого тіла жебоніла кров, через що майже вся ліва штанина Вершника прилипла до ноги. Поранення Зароком — мечем, який ніколи не зраджував його під час бою і який Вершник іще й досі по праву вважав своїм, — неабияк його стривожило. «Коли твоя власна зброя обертається проти тебе — це якось неправильно», — подумав юнак. Світ миттю перевернувся догори дриґом, а сам Вершник вирішив покласти всьому цьому божевіллю край.

Потрапивши в повітряний вихор, Сапфіра на мить втратила рівновагу — Ерагон аж здригнувся від болю, що пройняв увесь його бік. «Добре, що ми бились у повітрі, а не на землі, — промайнуло йому в голові, — інакше я навряд чи зміг би стояти на ногах».

«Аріє, — погукав він, — ви допоможете чи мені зцілитись самому?»

«Ми вилікуємо тебе, — відповіла Арія. — Тоді ти зможеш заскочити Мертага зненацька, бо той гадатиме, що ти ще й досі поранений».

«Тоді чекай хвильку».

«Навіщо?»

«Я маю дати тобі дозвіл. Інакше моя охоронна магія заблокує твоє закляття».

Зібравшись із думками, щоб пригадати, як саме слід давати дозвіл прадавньою мовою, Вершник урешті-решт прошепотів: «Я дозволяю Арії, дочці Ісланзаді, накласти на мене закляття».

«Як випаде вільна хвилька, нам неодмінно слід поговорити про твою охоронну магію. А що, якби ти був без пам'яті? Як би ми тоді тобі допомогли?» — озвалась Арія.

«Згоден. Після того як Мертаг знерухомив нас своєю магією на Палаючій рівнині, мені б дуже не хотілося ще раз опинитись у такій халепі».

«Не переймайся. Гадаю, вдруге він не наважиться цього зробити», — заспокоїла Ерагона Арія.

Невдовзі юнак відчув, як почала діяти магія ельфів. Поранене стегно Вершника засвербіло так, ніби його скусала добра сотня бліх. Це відчуття було таким нестерпним, що Ерагон вигнувся в сідлі, але за мить усе припинилось і юнак задоволено намацав під сорочкою здорову гладесеньку шкіру.

«Гаразд, — мовив він, розправивши плечі. — А тепер зробимо все так, щоб вони боялися наших імен!»

Біла, ніби перлина, хмара саме зависла над Вершником і драконом. Сапфіра розвернулась ліворуч, а потім, коли Торнак намагався закласти крутий віраж, пірнула прямісінько в її холодне й вогке серце. За мить дракон виринув із протилежного боку, опинившись усього за кілька футів від Торнака.

Сапфіра переможно гаркнула, кинулась на супротивника й загнала свої пазури йому глибоко в боки. А після цього вона витягла шию вперед і, роззявивши свою величезну пащеку, схопила Торнака за ліве крило, з усіх сил смикнувши його гострими, як бритва, зубами.

Торнак увесь зіщулився й дико заверещав. Ерагонові багато чого доводилось чути за своє життя, але він ще жодного разу не чув, щоб дракони видавали такі жахливі звуки.

«Я схопила його, — сказала Сапфіра. — І легко можу пообривати йому крила, та не хочу цього робити. Якщо в тебе є якийсь інший план, я б радила якомога швидше втілити його в життя, доки ми не впали».

Блідий, залитий кров'ю Мертаг тим часом спрямував на Ерагона Зарок, чиє лезо дрібно тремтіло в повітрі. Потому в думки Вершника, ніби буря, увірвався потужний промінь його свідомості. Він став хаотично нишпорити в Ерагонових спогадах, намагаючись підкорити все його єство волі Мертага.

Юнак був дуже здивований, помітивши, що Мертагова свідомість, так само, як і на Палаючій рівнині, знову починає нагадувати безладний хор голосів. Швидше за все, це був наслідок того, що його брат по крові вже давно перебував у сум'ятті, не маючи жодних шансів на те, аби здобути омріяний душевний спокій.

За мить Ерагон подумав, що було б некепсько перевірити, чи Мертаг б'ється сам, а чи він і собі вийшов на поле бою за підтримки чарівників. Доклавши надзвичайних зусиль, Вершник сяк-так звільнив свою свідомість від безлічі думок і залишив у ній один тільки образ Зарока. Потому він зосередився на мечі й зробив свою свідомість такою спокійною, що в Мертага майже не було шансів знайти тут бодай якусь зачіпку. До того ж невдовзі Торнак несподівано смикнувся під своїм Вершником, і той на долю секунди втратив зосередженість. Проте навіть цього часу було достатньо для того, щоб Ерагон устиг зробити блискавичний випад і проникнути в його свідомість.

Доки дракони наближались до землі, Вершники в цілковитій тиші зійшлися на полі бою своїх думок. Бій точився з перемінним успіхом — нікому з них так і не пощастило здолати свого супротивника. Тоді Ерагон зиркнув на землю, що була вже зовсім близько, і вирішив діяти інакше. Він опустив свою шаблю на один рівень із Мертагом і вигукнув: «Летта!»

Саме цим закляттям скористався Мертаг під час їхнього попереднього поєдинку. Це було дуже просте закляття — воно всього лиш знерухомило руки й тулуб супротивника, проте заразом мало показати, в кого з них залишалося більше енергії.

Відчувши на собі дію Ерагонової магії, Мертаг прокричав у відповідь якесь своє закляття, але юнакові так і не вдалося його розчути — воно потонуло в реві Торнака й шаленому завиванні вітру.

Тим не менше закляття подіяло, бо Ерагонове серце раптом закалатало вдвічі швидше, а його руки стали наче ватяні. Невдовзі він відчув, що запаси енергії потроху вичерпуються й що він починає втрачати свідомість. Сапфіра й ельфи зачули лихо. Вони миттю передали Вершникові енергію своїх тіл, щоб поновити силу його закляття. Для Мертага це була несподіванка. Побачивши, що Ерагон немов на світ народився, він спохмурнів, а з його обличчя відразу ж зник самовпевнений і задоволений вираз.

Якийсь час Вершники намагалися заблокувати свідомість один одного, та раптом Ерагон відчув, що енергія, яку йому передавала Арія, почала зменшуватись і ставати дедалі слабшою. За кілька секунд юнак уже знав, що двоє чарівників із загону Блодхгарма втратили свідомість. «Ні, Мертаг не може так довго протриматись», — подумав він, після чого йому знов довелося докласти чималих зусиль, щоб відновити контроль над своєю свідомістю, оскільки, на мить відволікшись, він таки дозволив Мертагові проникнути у свої думки.

Енергія, що надходила від Арії та решти ельфів, послабшала майже вдвічі. Навіть Сапфіра почала тремтіти від перевтоми. Ерагон уже ледь не втратив будь-яку надію на перемогу, коли раптом Мертаг скрикнув від болю й перестав чинити опір. Навряд чи він сподівався на такий успіх супротивника.

«То що будемо робити тепер? — спитав Ерагон в Арії та Сапфіри. — Як гадаєте, нам вдасться взяти їх у заручники?»

«Я відпускаю їх», — крикнула Сапфіра й справді відпустила Торнака, відштовхнувшись від нього лапами. Вона важко змахнула крилами — треба було втриматись у повітрі. Ерагон озирнувся через плече й побачив, як до них стрімко наближається вигоріла на сонці трава. Потім він відчув потужний удар у спину, і в нього потемніло в очах.

Прийшовши до тями, Вершник побачив за два дюйми від свого носа Сапфірину луску, що сяяла, наче зеленувата крига. Потому він відчув, як хтось настійливо пробує пробитись до його свідомості з дуже великої відстані. За якийсь час Ерагон зрозумів, що це була Арія. «Зупини своє закляття, Ерагоне! — гукала вона. — Воно нас уб'є. Зупини його! Мертаг уже надто далеко! Прокинься, Ерагоне, інакше ти назавжди провалишся в порожнечу!»

Ерагон рвучко звівся в сідлі. Сапфіра лежала на землі, оточена воїнами короля Орина. Юнак іще й досі не міг як слід збагнути, що саме з ними сталося. Арії поблизу не було. За мить Вершник відчув, як закляття, що його він наклав на Мертага, ще й досі продовжує витягувати з нього сили. Якби не допомога Сапфіри, Арії та інших ельфів, він уже напевно давно б помер…

Урешті-решт, Ерагон таки припинив дію закляття, а потім став шукати очима Торнака й Мертага.

«Вони он там», — мовила Сапфіра, повівши мордою.

Далеко на північному заході Вершник і справді побачив Торнака, що дуже низько летів над землею вгору по річці Джиєт, тікаючи до армії Галбаторікса, яка перебувала за кілька миль від них.

«Як це сталося?» — спитав Ерагон.

«Мертаг знову зцілив Торнака, і йому пощастило приземлитися на один із пагорбів. Тоді вони спустилися з нього й зуміли злетіти ще до того, як ти прийшов до тями», — відповіла Сапфіра.

А вже за кілька секунд до них долинув зміцнілий голос Мертага:

«Не думайте, що ви перемогли, Ерагоне й Сапфіро! Ми ще зустрінемось, обіцяю вам. І тоді на вас чекатиме ганебна поразка, бо ми будемо сильніші, ніж зараз!»

Ерагон стиснув щит та шаблю так сильно, що в нього аж кров заграла під нігтями.

«Як ти гадаєш, може, їх наздогнати?» — заскреготав він зубами.

«Не думаю, що це гарна ідея, — заперечно похитала головою Сапфіра, — бо ельфи не зможуть підтримувати тебе на такій великій відстані, а без їхньої допомоги ми навряд чи сьогодні перемогли б».

«А знаєш, у нас би все вийшло, — Ерагон у розпачі стукнув себе кулаком по нозі. — Який же я дурень! Я забув про Арен. Нам слід було скористатися енергією Бромової каблучки!»

«У твоїй голові було надто багато думок. Будь-хто на твоєму місці міг зробити помилку».

«Може, й так, але я все одно мав згадати про Арен. Тоді б ми неодмінно захопили Торнака й Мертага».

«А що потім? — спитала Сапфіра. — Що б ми робили з ними потім? Ти б напоїв їх зіллям, так як Смерк напоїв тебе в Джиліді? Чи просто вбив би їх?»

«Не знаю! Але ми могли б допомогти їм змінити справжні імена й знищити їхні присяги Галбаторіксу. Згодься, відпускати їх просто так дуже небезпечно».

«Звісно, — сказала Арія. — Але і ти, і Сапфіра надто втомлені. Як на мене, нехай собі Торнак і Мертаг тікають. Я не хочу, щоб ви їх переслідували. Це смертельно небезпечно. А крім того, у нас нема змоги утримувати в полоні дракона й Вершника, а вбити їх буде не так уже й легко, як тобі може здатися. Треба радіти бодай з того, що нам пощастило їх відлякати. А коли вони насміляться напасти на нас знову, ми проженемо їх іще далі».

Ерагон дивився вслід Торнакові й Мертагу, аж доки вони не розчинилися в повітрі. Потім Вершник зітхнув і погладив Сапфіру по шиї:

«Будь ласка, не дай мені зараз заснути, бо я прокинуся не раніше, як за два тижні».

«Я теж».

«Ти маєш пишатися тим, що перемогла Торнака».

«Авжеж, перемогла, — струснула головою Сапфіра. — От тільки навряд чи наше змагання було чесним. У Торнака немає мого досвіду».

«І твого таланту».

Повернувши голову, Сапфіра лизнула Ерагона в руку. У її очах зблиснули ніжні вогники.

Вершник посміхнувся у відповідь.

«Знаєш, — сказав він за якусь мить, — мене ще й досі дивує те, що Мертаг не поступався мені у швидкості. Схоже, магія Галбаторікса таки сильніша за мою».

«А чому твої охоронні закляття не змогли вберегти тебе від Зарока? Удари разаків були куди сильніші, проте не завдали тобі жодної шкоди».

«Одне з двох: або Мертаг і Галбаторікс винайшли закляття, від якого мені не під силу захиститись, або Зарок — це меч Вершника… Пригадуєш, Глаедр часто любив повторювати, що мечі, які викувала Рунон, викарбовуючи на них найрізноманітніші закляття, дуже рідко піддаються впливу магії».

Ерагон стомлено поглянув на краплі драконової крові, що лишились на лезі його шаблі.

«І коли вже ми нарешті навчимося перемагати наших ворогів самотужки? Я не зміг би вбити Смерка, якби Арія не розбила Зоряний Сапфір. А сьогодні… Сьогодні ми б ніколи не впорались із Мертагом і Торнаком, якби не допомога Арії та дванадцяти ельфів».

«Просто нам треба стати значно сильнішими».

«Звісно. Але як? І як Галбаторікс зміг накопичити таку силу? Може, він винайшов спосіб, завдяки якому підживляється енергією своїх рабів навіть тоді, коли вони перебувають за сотні миль від нього?»

По чолу Ерагона пробіг струмочок поту й скотився в куточок правого ока. Вершник витер піт долонею, кілька разів моргнув й аж тепер помітив, що навколо нього й Сапфіри зібралось чимало люду. «Що вони тут роблять?» — подумав він.

Роззирнувшись навсібіч, юнак збагнув, що Сапфіра упала зовсім недалеко від того місця, де король Орин зупинив ворожий загін. Праворуч від них у паніці й сум'ятті метушилися сотні людей, височезні ургали та нажахані коні. Час від часу крізь брязкіт мечів і стогін поранених до Ерагонового слуху долинали вибухи божевільного реготу.

«Я думаю, вони тут для того, щоб нас захищати», — відповіла Сапфіра.

«Нас! Від кого? — здивувався юнак. — Чому вони ще й досі не розправились із ворогом? Де…» — Ерагон не встиг договорити, бо до них якраз підійшли Арія, Блодхгарм та ще четверо ельфів, що ледь трималися на ногах.

— Аріє! — гукнув Ерагон до войовничої ельфійки. — Що тут сталося? Здається, нашими воїнами ніхто не командує?

Він бачив, як важко дихала Арія, і неабияк стривожився. Ельфійці знадобилась добра хвилина, аби прийти до тями. Тільки тоді вона почала говорити:

— Ці солдати виявились значно небезпечнішими, ніж нам здавалося. Ми й самі нічого не можемо зрозуміти. А з поля бою — жодних новин. Я та Ду Врангр Гата чуємо лиш бурмотіння чарівників Орина.

Сказавши це, ельфійка заходилась оглядати порізи та синці Сапфіри. Вершник хотів був у неї ще щось спитати, аж раптом почув стурбований крик короля Орина:

— Назад, назад, усі назад! Лучники, шикуйся! Чорти б його побрали… нікому не рухатись, ми його тримаємо!

Сапфіра не стала чекати далі. Вона вмить напружила лапи й перестрибнула через вершників, налякавши їхніх коней так, що ті аж поприсідали, а потім кинулась по всіяному тілами полю туди, звідки долинав голос короля Орина. Люди й ургали розліталися від неї навсібіч, ніби листя, підхоплене подувом вітру. Ельфи на якусь мить розгубились, проте швидко вихопили мечі та луки й мерщій кинулись навздогін.

Опинившись на місці, Сапфіра побачила Орина, що гордо височів на скакуні за кілька метрів від стрункої шеренги своїх воїнів. Король уважно розглядав якогось самотнього чоловіка, що стовбичив на полі бою приблизно за сорок футів від нього. Очі Орина зблискували лютими вогниками, що неабияк контрастували зі вкритими шаром пилюки обладунками. Судячи з усього, королеві неабияк дісталося: на його лівій руці зяяла кривавою плямою велика рана, а з правого стегна стирчало древко списа, завдовжки в кілька дюймів. Коли Орин побачив Сапфіру, його обличчя стало спокійнішим.

— Це добре, дуже добре, що ви тут, — сказав він тієї миті, як Сапфіра наблизилась до його коня. — Ти нам потрібна, Сапфіро, і ти, Убивце Тіні. — Якраз у цей час один із лучників вийшов на кілька дюймів із шеренги: — Назад! — загорлав Орин, змахнувши мечем. — Я відрубаю голову кожному, хто опиниться не там, де йому наказано стояти, присягаюсь короною Ангварда! — по цих словах король знову прикипів поглядом до самотнього чоловіка.

Ерагон і собі глянув у той бік. Це був середній на зріст чолов'яга. На його шиї виднілась темно-червона родимка, а з-під шолома стирчали пасма коричневого волосся. Щит у нього був потрощений на дрібні трісочки, та й мечу дісталось не менше — він був вигнутий і весь зазублений від руків'я до самісінького кінчика леза. На рукавах кольчуги з якогось дива висіли річкові водорості, а в правій нозі відчайдуха стирчала стріла, оперена білим лебединим пір'ям. Вона пройшла тіло наскрізь і пришпилила воїна до землі. Та це, здавалось, зовсім його не обходило, бо чолов'яга весь час реготав. Правда, Ерагонові здалося, що цей сміх ось-ось зірветься на крик жаху.

— Хто ти? — гукнув король Орин. Відповіді не було. Тоді король вилаявся й загукав удруге: — Негайно відповідай, інакше матимеш справу з моїми чарівниками. Хто ти — людина, тварина чи злий демон? І в якій дірі Галбаторікс знайшов тебе і твоїх побратимів? А може, ти який разак?

Почувши це питання, Ерагон увесь випрямився й напружився, так, ніби його хто штрикнув невидимою голкою.

Сміх на мить стих:

— Людина. Я людина…

— Ти не схожий на тих людей, яких я звик бачити.

— Я хотів, щоб моя родина стала заможною. Хіба в моїх словах є щось дивне, сурданцю?

— Облиш говорити загадками… Краще скажи, як ти став тим, ким є тепер, негіднику! І спробуй-но тільки мені збрехати — я заллю тобі в горлянку розплавленого свинцю, отоді й побачимо, якої ти заспіваєш.

Загадковий вояк знову зареготав:

— Ти не можеш зробити мені боляче, сурданцю. Ніхто не може. Сам король зробив так, що ми не відчуваємо болю. А наші родини житимуть у розкошах аж до кінця своїх днів. Ви можете скільки завгодно ховатися від нас, та ми ніколи не кинемо вас переслідувати… Навіть тоді, коли звичайні люди попадають від утоми. Можете з нами битись, але ми все одно будемо вас убивати, доки в нас є руки. У полон ми не беремо, тож у вас немає жодного вибору. Просто помріть і дайте спокій цій країні!

Скорчивши жахливу гримасу, солдат ухопив стрілу скаліченою рукою й вирвав її з ноги разом зі шматками кривавого м'яса, які прилипли до вістря. Він змахнув нею в повітрі й пожбурив у одного з лучників. Стріла влучила тому прямісінько в руку. Побачивши на руці вардена кривавий слід, воїн знову зареготав, на цей раз іще гучніше, ніж спочатку. А вже за мить, хвацько здійнявши меч над головою, він похилився вперед і поволік свої скалічені ноги вбік варденів.

— Стріляйте в нього! — наказав Орин.

Тятиви луків дзенькнули, ніби погано настроєні лютні, й у вояка полетіла ціла хмарка стріл. Дві з них відскочили від його обладунків, але кілька вп'ялися йому в груди. Регіт миттю обернувся на якесь верескливе хихотіння — схоже, кров стала заливати відчайдухові горло, проте він так і продовжував сунутися вперед, залишаючи на траві яскраво-червоні плями. Лучники вистрілили вдруге — стріли вп'ялися чоловікові в руки та плечі, але він не зупинявся. Третя хмарка стріл полетіла відразу ж за другою. На цей раз стріла розтрощила воїнові ліве коліно, а ще одна влучила йому прямісінько в родимку й застрягла в шиї. Він похитнувся, постояв і нарешті впав, але помирати все одно не збирався. Цей божевільний почав повзти вперед на руках, регочучи так, ніби все, що відбувалось навколо, було всього лиш якимось жартом, а не реальним життям.

Від цього видовища у Вершника аж мороз по шкірі пройшов. Тим часом король Орин іще раз брудно вилаявся. Він був украй роздратований. Зістрибнувши зі свого коня, король кинув меч і щит на землю.

— А дай-но мені, будь ласка, свою сокиру! — попрохав він одного з ургалів, які стояли неподалік.

Нажаханий сірошкірий ургал спершу трохи повагався, але потім усе ж таки віддав зброю Оринові.

Тоді король повагом підійшов до воїна, високо змахнув важкою сокирою й одним ударом відрубав йому голову.

Хихотіння нарешті стихло.

Вояк закотив очі, його губи ще кілька секунд продовжували дрібно тремтіти, а потім завмерли.

Орин підняв відрубану голову за волосся, так, щоб усім було її видно.

— Їх можна вбивати! — вигукнув він. — Треба стяти цій мерзоті голову, ото й усе! Або розтрощити їй булавою череп! Або влучити в око з безпечної відстані… Сірий Зубе, ти де? — Тієї ж миті вперед виїхав вершник-товстун. Орин кинув йому голову, а той спритно її впіймав. — Почепи оце на жердину біля північних воріт. Почепи всі їхні голови. Нехай це буде посланням Галбаторіксу! Нехай він знає, що ми не боїмось його недолугої магії. — По цих словах Орин підійшов до свого коня, повернув ургалові сокиру, а потім узяв із землі свою зброю.

За кілька ярдів від себе Ерагон помітив Гарцхвога, який стояв у натовпі ургалів. Юнак перекинувся кількома словами із Сапфірою, і та підійшла до войовничих чудовиськ поближче. Тоді Ерагон вклонився й спитав у Гарцхвога, показавши вбік понівеченого стрілами мерця:

— Вони всі були такі, як оцей?

— Так. Жоден із них не відчував болю. Ти б'єш їх і думаєш, що вони мертві, а вони завдають тобі удару в спину, — похмуро відповів Гарцхвог. — Сьогодні я втратив багато своїх воїнів. Ми билися з різними істотами, Вогнемече, та ще ніколи не мали справи з вовкулаками-реготунами. Мені здається, що в їхні душі вселились злі духи… А може, проти нас вирішили повстати самі боги…

— Годі тобі, — посміхнувсь Ерагон. — Це всього-на-всього закляття Галбаторікса, і дуже скоро ми знатимемо, як від нього вберегтися.

Вершник говорив це впевненим голосом, але думка про те, що їхні вороги перестали відчувати біль, непокоїла його так само, як і ургалів. Більше того, він добре розумів, що тепер Насуаді буде не так уже й легко підтримати бойовий дух варденів… Коли проти тебе б'ються такі супротивники, навіть найдосвідченішого воїна може опанувати страх.

Вардени й ургали тим часом заходилися збирати своїх убитих друзів, знімаючи з них обладунки. Ворожим воїнам вони відтинали голови й складали їхні тіла в купи, щоб потім спалити. Іще раз обвівши очима поле бою, Ерагон, Сапфіра її король Орин у супроводі Арії та решти ельфів нарешті рушили до табору.

По дорозі Ерагон хотів був полікувати ногу Орина, проте король чемно відмовився:

— Дякую, але в мене є власні лікарі, Убивце Тіні.

Біля північних воріт на них чекали Насуада і і Джормандер.

— Щось пішло не так, королю? — спитала дівчина в Орина.

Той замислено почухав потилицю і став пояснювати, чому перша атака на ворога закінчилась невдачею.

— Спочатку мої вершники промчали по ворожих рядах, завдаючи смертельних ударів. Під час цього нападу ми втратили тільки одного воїна. Та коли ми почали другу атаку, то з неабияким подивом побачили, що ті вороги, які давно мали бути мертвими, ще й досі тримаються на ногах. — По цих словах Орин аж здригнувся. — Тоді ми трішки розгубились, бо уявлення не мали, хто вони — якісь непереможні вояки чи взагалі не люди. Самі посудіть: як можна бути спокійним, коли бачиш, що на тебе йде ворог, у чиєму животі стирчить спис, або з наполовину відрубаним обличчям, та до того ж іще й регоче! Тому наша шеренга зламалася, й почалась справжнісінька бійня. Ургали й ваші люди, леді Насуадо, що підіспіли пізніше, були вражені не менше за нас… Мені навіть на Палаючій рівнині не доводилось такого бачити…

Ерагон помітив, як обличчя Насуади зблідло, незважаючи навіть на її темну шкіру. Дівчина глянула на Ерагона, потім на Арію.

— Але як же Галбаторіксу вдалося це зробити? — спантеличено спитала вона.

— Очевидно, він заблокував здатність людей відчувати біль, — відповіла Арія. — Проте не зовсім… Якусь частину їхньої чутливості він залишив для того, щоб воїни розуміли, де саме вони перебувають і що саме вони роблять. Це закляття вимагає не так уже й багато енергії.

— А які наші втрати? — звернулась Насуада до короля Орина.

Схоже, питання застало Орина зненацька, бо він здригнувся, а потім, притиснувши руку до своєї ноги, процідив крізь зуби:

— Десь триста воїнів… Скількох посилала ти?

— Дві сотні воїнів із мечами, сотню воїнів зі списами і п'ятдесят лучників.

— Отже… вони, плюс ургали, плюс моя кіннота… Виходить близько тисячі проти трьох сотень піших воїнів у відкритому полі. Ми знищили їх усіх… Та перемога дісталась нам дорогою ціною… — король похитав головою. — А про наші точні втрати я не візьмусь говорити, доки ми не порахуємо мертвих. Хоч уже зараз бачу, що загинуло десь три чверті твоїх воїнів із мечами, а також більшість зі списами… Відійшла в царство мертвих і якась частина лучників. Що ж до моєї кінноти, то живими залишилося зовсім небагато — можливо, п'ятдесят-сімдесят, але не більше… Серед тих, кого я сьогодні втратив, було багато моїх друзів… Крім того, загинула сотня або ж півтори сотні ургалів… Нам доведеться поховати п'ять або шість сотень наших вірних воїнів, а ті, кому пощастило вижити, мають важкі рани. Я не знаю… Не знаю… Я не… — підборіддя Орина затремтіло, він схилився набік і напевно упав би з коня, якби Арія прожогом не підскочила й не підтримала його.

Тоді Насуада клацнула пальцями й, покликавши двох варденів, наказала їм віднести короля Орина до його намету, а потім привести до нього лікарів.

— Ми знищили ворога, та, на жаль, зазнали надто великих втрат, — тихо мовила Насуада. Її серце сповнювали біль і відчай. На очах у дівчини забриніли сльози, та вже за якусь мить вона опанувала себе й випрямила спину.

— А як ваш поєдинок? — спитала вона в Ерагона й Сапфіри.

Доки Ерагон розказував про їхню сутичку з Мертагом і Торнаком, Насуада не зронила жодного слова. Тільки тоді, як він закінчив розповідь, вона сказала:

— Ми не сумнівались у тому, що ви зможете уникнути їхніх пазурів, і це неабияк нам допомогло. До того ж, ви довели, що Галбаторіксу не вдалося зробити Мертага аж таким могутнім, аби ми втратили будь-які шанси на перемогу. Якби тобі допомагали ще пара-трійко чарівників, ти б неодмінно його здолав і зробив би з ним усе що заманеться. Гадаю, після цієї поразки Галбаторікс навряд чи наважиться розпочати війну з армією королеви Ісланзаді. А якщо нам пощастить знайти для тебе іще кількох чарівників, Ерагоне, то наступного разу, коли Мертаг і Торнак знову спробують захопити тебе й Сапфіру в полон, ми покінчимо з ними раз і назавше.

— І ти не хочеш брати їх у полон? — важко зітхнувши, спитав Ерагон.

— Я багато чого хочу й не хочу, але геть не певна, що мені пощастить зробити бодай половину з того, що я замислила. Може, Мертаг і Торнак не збираються тебе вбивати, але якщо нам випаде зручна нагода, то ми прикінчимо їх без жодних вагань. Чи, може, ти думаєш інакше?

— …Ні.

— А ви втратили когось із ваших чарівників під час поєдинку? — звернулась Насуада до Арії.

— Дехто з них якийсь час був без пам'яті, але зараз із ними, здається, все гаразд.

Насуада глибоко зітхнула й глянула на північ.

— Ерагоне, — сказала вона, — будь ласка, повідом Тріанну, що я хочу, аби Ду Врангр Гата придумали, як можна повторити закляття Галбаторікса. Хоч це й огидно, але ми маємо скористатися його магією. Ясна річ, ми не станемо робити це з усіма воїнами, але нам потрібно кілька сотень добровольців, які б згодились іти в бій під дією магії, щоб не відчувати болю.

— Слухаюсь, моя пані.

— Так багато смертей… — прошепотіла Насуада, стиснувши в руках повіддя. — Ми надто довго стирчали на одному місці. Гадаю, настав час знову полоскотати нерви Імперії й примусити її захищатись. — Вона пришпорила свого коня й рушила геть від табору, сповненого запаху смерті. Її кінь пручався й гриз повіддя. — Твій двоюрідний брат, Ерагоне, — гукнула Насуада, — прохав мене, щоб я дозволила йому взяти участь у сьогоднішній битві, але я відмовила. Схоже, він розлютився, та його наречена, гадаю, була зовсім іншої думки. Зроби мені послугу, дізнайся, чи вони ще й досі хочуть зіграти весілля саме сьогодні? Мабуть, після такого кровопролиття весільний бенкет підбадьорив би варденів.

— Я скажу тобі, щойно про це знатиму.

— Дякую. Можеш бути вільний, Ерагоне.

Покинувши Насуаду, Ерагон і Сапфіра поспішили до ельфів, які втратили свідомість під час їхньої битви, і подякували їм та їхнім побратимам за допомогу. Невдовзі потому Ерагон, Арія й Блодхгарм взялися за лікування Сапфіри, загоївши їй рани та подряпини. А коли Сапфірі стало краще, Ерагон полинув думками над табором, знайшов Тріанну й переказав їй прохання Насуади. Після цього Вершник та його дракон подалися шукати Рорана. Їх супроводжували ельфи на чолі з Блодхгармом. Арія тим часом пішла в якихось своїх справах.

Їм пощастило знайти Рорана й Катріну біля Хорстового намету — молодята стояли зовсім близько одне від одного й таємниче про щось шепотілися. Помітивши Ерагона й Сапфіру, вони вмить примовкли — Катріна склала руки й почала поглядати кудись убік, а Роран стиснув свого молота, що висів у нього за поясом, і ворушив підбором чобота невеличкий камінець.

Якийсь час Ерагон чекав, сподіваючись, що ті самі пояснять причину своєї сварки, але Катріна натомість дуже уважно оглянула Вершника та Сапфіру:

— Ви поранені?

— Були… але зараз уже все гаразд.

— Це так… дивно. Я чула казки про магію в Карвахолі, та, правду кажучи, ніколи в них не вірила. Вони завжди здавались мені такими неймовірними. А тепер навколо самі чарівники… Чому Мертаг і Торнак утекли? Ви дали їм добрячої прочуханки?

— Ми справді перемогли, але, на жаль, не завдали їм великої шкоди. — Вершник трішки помовчав, а потім, коли Роран і Катріна нічого не відповіли, спитав, чи вони ще й досі хочуть гуляти весілля саме сьогодні. — Насуада вважає, що вам не варто відкладати свого вінчання… та, може, краще зачекати? Треба поховати полеглих. До того ж, у нас з'явилась купа нових клопотів. Гадаю, було б краще відгуляти ваше весілля завтра.

— Ні, — твердо сказав Роран, вдаривши носком чобота об камінь. — Імперія може напасти на нас будь-якої миті, тож завтра вже може бути пізно. Якщо… якщо я загину, перш ніж ми одружимось, то що тоді буде з Катріною й нашою… — він примовк, а його щоки почервоніли.

Катріна вже перестала супитись. Вона лагідно глянула на Рорана й узяла його за руку.

— До того ж, — сказала вона, — страви вже готові, прикраси розвішані, а на наше весілля зібрались усі друзі. Буде шкода, якщо приготування виявляться марними. — Вона посмикала Рорана за бороду, і той, посміхнувшись коханій у відповідь, обняв її рукою.

«Я не розумію й половини того, що між ними коїться», — поскаржився Ерагон Сапфірі.

— То коли почнеться ваша церемонія?

— За годину, — розвів руками Роран.

ЧОЛОВІК І ДРУЖИНА

Невдовзі потому Ерагон уже стояв на верхівці невисокого пагорба, всіяного жовтими польовими квітами. Довкола пагорба простирались фантастично красиві луки, що добігали аж до берегів річки Джиєт. Небо було чисте й погоже, а сонячне світло, здавалося, затопило своїми хвилями геть усю землю. Від свіжого й прохолодного повітря віяло спокоєм, ніби після дощу.

Під пагорбом зібралась гамірлива юрба карвахольців і близько половини всіх варденів. Багато хто з воїнів тримав над головою довгі списи, на яких були закріплені вишиті прапори різних кольорів. Коні, серед яких був і Сніговій, мирно паслися за кількадесят футів від людей. Попри всі спроби швидко зібрати людей, Насуаді довелось витрати значно більше часу, аніж вона на те розраховувала.

Коли над юрбою пролетіла Сапфіра, Ерагон відчув, як легкий вітрець торкнувся його ще трохи вологого після миття волосся. Дракон приземлився поруч із юнаком, і той радісно йому посміхнувся.

«Привіт, малий», — мовила Сапфіра.

Іншим разом Ерагон, мабуть, дуже хвилювався б, збираючись виголошувати промову перед купою люду й вести аж таку врочисту та важливу церемонію. Але після битви, яка закінчилася кілька годин тому, усе довкола набуло інших кольорів, і юнакові здавалось, ніби це не реальне життя, а якийсь дивовижний сон. Саме тому він був спокійний.

Біля підніжжя пагорба стояли Насуада, Арія, Нархейм, Джормандер, Анжела, Елва та інші поважні особи. Короля Орина серед них не було — його рани виявились куди серйознішими, ніж здалося на перший погляд, і лікарі ще й досі не покинули його намету. Замість короля прибув його найголовніший урядовець Ірвін.

З ургалів були присутні тільки особисті охоронці Насуади. Ерагон на власні вуха чув ту розмову, під час якої Насуада запрошувала на свято Нар Гарцхвога, але войовничий ургал чемно відмовився, й Вершник, правду кажучи, відчув полегшення. Адже селянам навряд чи було б дуже приємно бачити на Рорановому весіллі цілу купу ургалів. Більше того, дівчині довелося докласти чималих зусиль, аби на свято пустили бодай її вартових.

Невдовзі селяни й вардени зашурхотіли одягом і розступилися, утворивши довгу стежинку, що вела на самісіньку верхівку пагорба. Потому вони натягли прадавні весільні пісні Паланкарської долини. У них ішлося про те, як літо й весна змінюють зиму, а осінь — літо, про те, як тепла земля щороку дає врожай і як в'ють гніздечка вільшанки, про нерест риби і про те, що молоде завжди приходить на зміну старому. Одна з чарівниць Блодхгарма, жінка-ельф зі сріблястим волоссям, вийняла з оксамитової торбинки невеличку золоту арфу й стала підігравати селянам, супроводжуючи їхні прості мелодії тремтливими звуками.

Тим часом Роран і Катріна повільно рушили на протилежному від Вершника кінці стежки. Не торкаючись одне одного, вони почали наближатися до Ерагона. Роран був убраний у нову сорочку, яку позичив у когось із варденів. Він мав гладесенько зачесане волосся, охайно підстрижену бороду, а його черевики виблискували на сонці не згірше за обладунки. Обличчя юнака сяяло від невимовної радості. Ерагон не міг натішитись, що його брат такий красень, проте ще більше вразила його Катріна. Вона, як і належало нареченій, була вбрана у світло-блакитну сукню, мережаний шлейф якої, що простирався футів на двадцять, несло двійко дівчат. На тлі цієї тканини її розпущене волосся сяяло, наче полірована мідь. Тримаючи в руках маленький букетик польових квітів, Катріна була горда, спокійна й чарівна.

Коли жінки побачили шлейф Катріни, вони аж ахнули від захвату. Ерагон тим часом подумав, що слід буде обов'язково подякувати Насуаді, адже саме за її наказом Ду Врангр Гата зробили для Катріни таку розкішну сукню.

Відстаючи на три кроки від Рорана, позад нього повагом крокував Хорст, а біля нього обережно ступала Бірджит, яка, здавалось, найбільше пильнувала за тим, щоб якось ненароком не наступити на шлейф нареченої.

Коли Роран і Катріна були на півдорозі до пагорба, із однієї з тих верб, що росли на березі річки Джиєт, злетіла парочка білих голубів, які несли у своїх лапках вінок із жовтих нарцисів. Катріна сповільнила ходу, й птахи, тричі облетівши довкола неї, обережно поклали вінок їй на голову. Потому вони радісно залопотіли крильцями й гайнули туди, звідки прилетіли.

— Це ти влаштувала? — тихо спитав Ерагон в Арії, але та лиш посміхнулась у відповідь.

Здійнявшись на пагорб, Роран і Катріна мовчки зупинилися перед Ерагоном. Вони чекали, доки селяни закінчать співати пісню. Коли ж звуки останнього куплета розчинились у повітрі, Вершник здійняв руки й мовив:

— Вітаю всіх, хто тут зібрався. Сьогодні ми прийшли сюди, щоб відсвяткувати союз між родинами Рорана, сина Герроу, й Катріни, дочки Ізміри. Вони не заподіяли нікому нічого лихого, й немає нікого, хто б міг претендувати на їхні руки. Утім, якщо це не так, або ж існує ще якась причина, через яку вони не можуть стати чоловіком і дружиною, то розкажіть про неї тут, перед усіма свідками, і ми гуртом вирішимо, як нам бути. — Зробивши паузу, як і мало бути в церемонії, Ерагон повів далі: — Хто хоче говорити від імені Рорана, сина Герроу?

Уперед вийшов Хорст.

— У Рорана немає ані батька, ані дядька, тож я, Хорст, син Острека, говоритиму від його імені, ніби за власну кров.

— А хто говоритиме від імені Катріни, дочки Ізміри?

Уперед вийшла Бірджит.

— У Катріни немає ані матері, ані тітки, тож я, Бірджит, дочка Мардрас, говоритиму від її імені, ніби за власну кров. — Попри вендету, яка утворила прірву поміж Бірджит і Рораном, вона мала право представляти Катріну, бо була доброю подругою її матері.

— Я дякую вам! Хорсте, що саме Роран, син Герроу, принесе в цей шлюб, аби він і його дружина жили в мирі та злагоді, не знаючи ані бідності, ані лиха?

— Він принесе своє ім'я, — відповів Хорст. — Він принесе свій молот. Він принесе міць своїх рук. Він принесе обіцянку збудувати в Карвахолі нову ферму, де вони заживуть у мирі та злагоді, не знаючи ані бідності, ані лиха!

Юрба з пошаною зашепотіла. Справді-бо, Роран привселюдно заявляв, що неодмінно повернеться з Катріною до рідного села, що ні Імперія, ні сам Галбаторікс не зможуть його зупинити. Це було пан або пропав, і юнак твердо знав — або він назавжди втратить свою честь, або знищить Імперію.

— Чи приймаєш ти цю пропозицію, Бірджит, дочко Мардрас? — спитав Ерагон.

— Приймаю, — кивнула Бірджит.

— А що Катріна, дочка Ізміри, принесе в цей шлюб, щоб вона та її чоловік жили в мирі та злагоді, не знаючи ані бідності, ані лиха?

— Вона принесе свою любов і відданість, з якою буде служити Роранові, сину Герроу. Вона принесе своє вміння вести господарство. Вона принесе посаг…

Ерагон неабияк здивувався, коли Бірджит махнула рукою й уперед, несучи металеву скриньку, вийшло двоє чоловіків, що стояли поруч із Насуадою. Бірджит відімкнула замок і, піднявши кришку, показала те, що було всередині. Юнак побачив купу коштовностей, і йому аж подих перехопило.

— Вона принесе із собою золоте намисто, прикрашене діамантами, — вела далі Бірджит. — Вона принесе брошку, прикрашену червоним коралом із Південного моря, та перлинну сіточку для волосся. Вона принесе п'ять каблучок із золота й срібла. Перша каблучка… — Розповідаючи про кожен предмет, Бірджит виймала його зі скриньки, аби всі могли переконатися, що вона каже правду.

Спантеличений Ерагон крадькома зиркнув на Насуаду й помітив її задоволену посмішку. Коли Бірджит урешті-решт завершила розповідати про коштовності й замкнула скриньку на замок, Вершник спитав:

— Чи приймаєш ти цю пропозицію, Хорсте, сину Острека?

— Приймаю.

— Отож, відтепер, згідно із законом нашої країни, ваші родини стають однією родиною. — Потому Ерагон звернувся до Рорана й Катріни: — Ті, хто говорив про вас, згодні на умови вашого шлюбу. Роране, чи задоволений ти словами, які Хорст, син Острека, сказав від твого імені?

— Так.

— Катріно, чи задоволена ти словами, які Бірджит, дочка Мардрас, сказала від твого імені?

— Так.

— Роране Міцний Молоте, сину Герроу, чи присягаєш ти своїм ім'ям і своїм родом, що кохатимеш і захищатимеш Катріну, дочку Ізміри, аж доки ви обоє будете живі?

— Я, Роран Міцний Молот, син Герроу, присягаюся своїм ім'ям і своїм родом, що захищатиму й кохатиму Катріну, дочку Ізміри, аж доки ми обоє будемо живі.

— Чи присягаєш ти берегти її честь, бути вірним і відданим їй усе своє життя, а також ставитись до неї з належною повагою, гідністю й добротою?

— Я присягаюся берегти її честь, бути вірним і відданим їй усе життя, а також ставитись до неї з належною повагою, гідністю й добротою.

— І ти присягаєшся дати їй ключі від своїх багатств, коли вони в тебе з'являться, а не пізніше, ніж завтра зайде сонце, віддати їй ключі від своєї скрині, де ти зараз тримаєш монети, аби вона могла займатися твоїми справами, як і належить дружині?

Роран присягнувся, що так і зробить.

— Катріно, дочко Ізміри, чи присягаєш ти своїм ім'ям і своїм родом, що кохатимеш Рорана, сина Герроу, а також служитимеш йому, аж доки ви обоє будете живі?

— Я Катріна, дочка Ізміри, присягаюсь своїм ім'ям і своїм родом, що кохатиму Рорана, сина Герроу, а також служитиму йому, аж доки ми обоє будемо живі.

— Ти присягаєшся берегти його честь, залишатися вірною й відданою йому до кінця свого життя, а також народити йому дітей і бути для них турботливою матір'ю?

— Я присягаюся берегти його честь, залишатися вірною й відданою йому до кінця свого життя, а також народити йому дітей і бути для них турботливою матір'ю.

— Ти присягаєшся взяти на себе відповідальність за його багатство та його майно й розпоряджатися ним належним чином, аби він зміг зосередитись на обов'язках перед сім'єю й державою?

Катріна присягнула, що саме так і буде.

Тоді Ерагон посміхнувся й витягнув із кишені червону стрічку.

— Схрестіть свої зап'ястки, — мовив юнак, після чого Роран і Катріна випростали свої руки й зробили так, як він сказав. Поклавши середину стрічки на їхні зап'ястки, Ерагон тричі обмотав нею руки молодят, а потім зав'язав кінці на бантик. — Від свого імені, від імені Вершника дракона, я оголошую вас чоловіком і дружиною!

Юрбою полинули радісні вигуки, а Роран і Катріна, схилившись одне до одного, солодко поцілувалися. Тоді юрба загукала вдвічі гучніше.

Коли молодята випустили одне одного з обіймів, Сапфіра торкнулася до чола кожного з них кінчиком своєї морди. «Живіть довго, і нехай ваша любов із кожним роком тільки сильнішає», — мовила вона.

Повернувшись до юрби, Роран і Катріна підняли з'єднані руки до неба.

— А тепер починаймо весільний бенкет! — радо вигукнув Роран.

Коли наречений і наречена спустились із пагорба до галасливого натовпу, Ерагон і собі попрямував за ними.

Підійшовши до двох стільців, що стояли на чільному місці біля вишикуваних у довгі ряди столів, Роран і Катріна сіли першими, як король і королева свого весілля.

Потому гості вишикувались довжелезною вервечкою, аби привітати їх і піднести свої подарунки. Ерагон був перший. Він щасливо посміхався й тис Роранову долоню, а потім схилив голову перед Катріною.

— Дякую тобі, Ерагоне, — мовила вона.

— Дякую, брате, — додав Роран.

— Це була велика честь для мене, — відповів Ерагон, поглядаючи на них, а потім голосно зареготав.

— Що таке? — ніяково спитав Роран.

— Ви… Ви обоє такі щасливі, ніби з'їхали з глузду!

Катріна й собі весело засміялася. Опинившись в обіймах свого коханого, вона лукаво зиркнула на Ерагона:

— Але ж так воно і є!

— Вам дуже пощастило, що ви сьогодні разом, — вже серйозно сказав Вершник. — Якби Роран не зміг підняти всіх і прийти до Палаючої рівнини або якби разаки забрали тебе до Урубейна, то вас би давно вже не було серед живих.

— Так… але я зробив усе, що від мене залежало, а вони ні… — урвав його Роран. — Давай не будемо затьмарювати цей день думками про те, що б там у разі чого могло статися.

— Я не збирався затьмарювати ваше свято, — мовив Ерагон, озирнувшись на довжелезну чергу людей позаду себе. Він хотів пересвідчитись, що ті стоять надто далеко, аби мати змогу почути їхню розмову. — Я сказав це тільки тому, що ми втрьох є ворогами Імперії. І сьогоднішній день іще раз довів, що ми не можемо почуватись у безпеці навіть тут, серед варденів, оскільки Галбаторікс може будь-коли завдати нам магічного удару. Тому я маю для вас маленький подарунок. — Ерагон вийняв із торбинки, що висіла в нього на поясі, дві звичайні, відполіровані до блиску, золоті каблучки. Напередодні вночі Вершник виплавив їх із останньої золотої кульки, яку видобув із землі.

Більшу каблучку Ерагон віддав Роранові, а меншу Катріні.

Узявши каблучку, Роран уважно на неї глянув, а потім підніс ближче до очей, щоб краще роздивитися руни прадавньої мови, що були вирізьблені на її внутрішньому боці:

— Вони дуже гарні, брате. Але як вони нас захистять?

— Я заговорив їх на три речі, — відповів Ерагон. — Якщо вам знадобиться моя допомога або ж допомога Сапфіри, то крутніть каблучку один раз на пальці й скажіть: «Допоможи мені, Убивце Тіні, допоможи мені, Блискуча Луско». Ми почуємо вас і мерщій кинемось на поміч. А якщо вам загрожуватиме смерть, каблучки водночас повідомлять про це і вам, і нам. Проте це ще не все. Доки каблучки торкатимуться вашої шкіри, ви завжди будете знати, як знайти одне одного, незважаючи на те, як би далеко одне від одного не перебували. — Вершник якусь мить повагався, а потім додав: — Я сподіваюся, ви згодитесь їх носити.

— Авжеж, ми радо їх носитимемо, — мовила Катріна й посміхнулася.

Роран натомість став серйозний.

— Дякую, — сказав він. — Дуже дякую. Як би мені хотілося, щоб ти подарував нам ці каблучки іще до того, як нас розлучили в Карвахолі.

Оскільки в молодят залишалась вільною тільки одна рука, Катріна вдягла каблучку Роранові на середній палець правиці, а той у свою чергу — Катріні на середній палець лівиці.

— Але я маю для вас іще один подарунок, — мовив Ерагон і, повернувшись, свиснув, а потім махнув рукою. За його знаком крізь юрбу став продиратися конюх, що вів за вуздечку Сніговія.

Передавши повіддя Вершникові, конюх уклонився й відійшов убік.

— Роране, — мовив Ерагон, — тобі потрібен гарний кінь. Це Сніговій. Спочатку він належав Бромові, потім мені, а ось тепер я дарую його тобі.

Роран у захваті поглянув на коня.

— Який же він чудовий!

— Він найкращий. То ти приймаєш його?

— Із превеликим задоволенням!

Ерагон знову погукав конюха, віддав йому коня й сказав, що відтепер скакун належить Роранові. Коли конюх пішов, Вершник зиркнув на вервечку людей, що хотіли піднести Рорану й Катріні свої подарунки:

— Може, сьогодні вранці ви й були бідними, проте до сходу сонця станете справжніми багатіями. І це добре, бо якщо нам із Сапфірою колись набриднуть війни та мандрівки, ми повернемось до вас і станемо жити у вашому велетенському палаці, який ви збудуєте для всіх своїх діточок.

— Мені чомусь здається: який палац не побудуй, а Сапфірі все одно буде разом із нами тіснувато, — захихотів Роран.

— Та ми завжди будемо раді бачити вас, — мовила Катріна. — Вас обох.

Іще раз привітавши молодят, Ерагон усівся наприкінці столу й почав кидати Сапфірі шматки смаженої курки, поглядаючи, як та вправно хапала їх на льоту. Він сидів там, аж доки з Рораном і Катріною не закінчила розмовляти Насуада, подарувавши їм щось зовсім маленьке, таке маленьке, що юнак не зміг навіть розгледіти його. Коли дівчина відійшла від молодят і хотіла як-небудь непомітно втекти, Ерагон вийшов з-за столу й поспішив її зупинити.

— Що таке, Ерагоне? — спитала Насуада. — Вибачай, але я маю йти. У мене більше нема часу.

— Стривай, це ти подарувала Катріні весільну сукню й посаг?

— Так. А хіба тобі щось не подобається?

— Та ні ж бо, я просто дуже вдячний тобі за те, що ти така щедра до моєї родини… А хіба у варденів уже немає проблем із золотом?

— Є, — зітхнула Насуада, — але вони не такі катастрофічні, як раніше. Після того, як я розробила план із мереживом і перемогла на випробуванні довгими ножами, мандрівні племена присягнули мені на вірність і віддали мені свої багатства. Отже, тепер у нас значно менше шансів померти з голоду або загинути в бою, не маючи належної зброї. — На губах дівчини промайнула посмішка. — Не переймайся… Те, що я подарувала Катріні, усього-на-всього дрібничка, порівняно з тим, скільки треба золота, щоб забезпечити нашу армію всім необхідним. У всякому разі, я не вважаю, що витратила своє золото марно. За нього я купила повагу Катріни й добру волю Рорана. Може, я надто самовпевнена, та мені здається, що його відданість буде значно ціннішою за сотню щитів або списів.

— Слухай, ти що, завжди думаєш про майбутнє варденів? — здивувався Ерагон.

— Завжди. І ти теж маєш це робити. — Насуада хотіла була вже піти, та несподівано повернулася й мовила: — Заскоч, будь ласка, до мого намету перед заходом сонця, і ми відвідаємо тих воїнів, яких сьогодні було поранено. Серед них є чимало бідолах, яких нам уже навряд чи пощастить зцілити. Але їм усе одно буде приємно, що ми хвилюємося за них і цінуємо їхню жертву.

— Я обов'язково прийду, — кивнув Ерагон.

— От і добре.

Весілля було в розпалі. Вершник сміявся, їв, пив і розповідав усілякі історії своїм старим друзям. Бенкет ставав дедалі жвавіший, бо медовуха текла рікою, не згіршою за Джиєт. Невдовзі чоловіки звільнили поміж столами місцину й улаштували невеличкий борцівський турнір, а потім стали змагатися, хто з них влучніше стріляє з лука й краще володіє кийком.

Неподалік від них двійко ельфів, чоловік і жінка, вправлялися на мечах, тонкі леза яких свистіли в повітрі з такою швидкістю, що глядачі аж роти пороззявляли. А після завершення показового бою Арія заспівала всім дуже ніжну пісню, від якої в Ерагона по спині побігли мурашки.

Тим часом Роран і Катріна сиділи здебільшого мовчки, закохано поглядаючи одне на одного. Здавалося, вони не звертають уваги на те, що відбувається довкола.

Коли сонце торкнулося обрію, Ерагон вибачився й сказав, що йому час іти. Залишивши весільний бенкет, вони разом із Сапфірою рушили до намету Насуади, на повні груди вдихаючи прохолодне вечірнє повітря, аби зробити свої думки яснішими. Дівчина вже чекала на них перед своїм червоним наметом в оточенні Нічних Яструбів. Не сказавши жодного слова, вони втрьох попрямували через табір до наметів цілителів, де лежали поранені.

Майже годину Насуада й Вершник пробули з пораненими бідолахами. Дехто з них втратив у бою руки, ноги, очі, а решта заразилась під час боїв з Імперією невиліковними інфекціями. Частина воїнів отримала рани в сьогоднішньому бою. Тут було й чимало солдатів, які, попри всі трави й закляття, що на них накладали цілителі, ще й досі не змогли одужати від часу битви на Палаючій рівнині.

Перш ніж Насуада й Ерагон пішли поміж рядами поранених, які лежали прикриті простирадлами, дівчина попередила Вершника, щоб той більше себе не втомлював і не намагався зцілити всіх, кого побачить. Однак він не міг утриматись і шепотів закляття то тут, то там, аби полегшити комусь біль, зняти набряк, заживити зламану кістку або ж позбавити когось потворного шраму.

Серед поранених був один чолов'яга, який втратив ліву ногу нижче коліна, а також два пальці на правій руці. Його коротенька борода геть посивіла, а очі були зав'язані смужкою чорної ганчірки. Коли Ерагон привітався з ним і спитав, як той почувається, чоловік увесь напружився, схопив Ерагона за лікоть трьома пальцями правиці й прохрипів:

— Убивце Тіні, я знав, що ти прийдеш. Я чекав на тебе з минулої ночі.

— Про що ти, чоловіче?

— Про світло, яке залило цілий світ. Хоч на мить я побачив кожну живу істоту довкола себе, від найбільшої до найдрібнішої. Я бачив, як крізь шкіру просвічуються кістки руки. Я бачив хробаків у землі й воронів у небі. І навіть кліщів на їхніх крилах. Мене торкнулись боги, Убивце Тіні! Вони для чогось дали мені цей зір. Я бачив тебе на полі бою, тебе і твого дракона, і ти був схожий на палаюче сонце поруч із тьмяними свічками. А ще я бачив твого брата і його дракона, що теж були схожі на сонце.

Ерагон здивовано звів брови:

— У мене немає брата, чоловіче.

— Та ні ж бо, тобі не надурити мене, Убивце Тіні, — гмукнувши, вів далі скалічений вояк. — Адже мені краще знати. Світ навколо мене палає, і з вогню до мене долинає шепіт багатьох душ, які розповідають мені безліч усього цікавого. Ти можеш сховатись від мене, та я все одно тебе бачитиму, чоловіче з жовтого вогню з дванадцятьма зірками довкруг талії і з найяскравішою зіркою на правій руці.

Ерагон мимохіть торкнувся долонею пояса Белотха Мудрого, перевіряючи, чи на місці дванадцять діамантів, зашиті в нього. З ними все було гаразд.

— Послухай мене, Убивце Тіні, — прошепотів чоловік, притягуючи Ерагона до свого обличчя. — Я бачив твого брата, і він палав. Але він палав не так, як ти. О, ні! Світло просто струменіло крізь нього, ніби ринуло не з його душі, а від когось іншого. А сам він був порожнечею. Розумієш? Йому давали світло якісь інші істоти.

— І де ж вони були, ті істоти? Ти їх теж бачив?

Вояк на хвильку завагався.

— Я відчував їх зовсім поруч, проте не бачив їхніх тіл. І вони були такі злі на цілий світ, ніби геть усе в ньому ненавиділи. Я не можу пояснити тобі краще, але вони були, і їх водночас не було. Одне-єдине, що я добре збагнув, так це те, що я б і на милю не наблизився до тих істот із власної волі, Убивце Тіні. То не люди, я впевнений у цьому А їхня ненависть нагадує заховану в маленьку пляшечку грозу, таку шалену грозу, якої тобі ще ніколи в житті не доводилось бачити…

— А коли пляшечка розіб'ється… — тихо сказав Ерагон.

— Саме так, Убивце Тіні. Інколи я починаю думати про те, що Галбаторікс полонив самих богів і обернув їх на власних рабів. Проте потім я сміюся із себе й називаю себе старим дурнем.

— Чиїх богів? Гномів? Чи мандрівних племен?

— Та яка різниця, Убивце Тіні? Бог — він завжди Бог, і байдуже, чий він.

— Може, воно й так, — буркнув Ерагон.

Коли юнак відходив від ліжка воїна, одна з цілительок відвела його вбік.

— Пробачте його, о володарю, — сказала вона. — Його рани були такі страшні, що він майже втратив здоровий глузд. Цей хоробрий солдат весь час розповідає про сонце, про зірки й про блискуче сяйво, яке йому скрізь ввижається. Інколи може здатися, що він знає про ті речі, про які не мав би знати, але не вірте йому — усе, що він розповідає, він чує від інших поранених, а ті весь час пліткують. Та ви ж самі, певно, знаєте. Адже це єдине, що в бідолах лишилося.

— Я не володар, — сказав Ерагон, — а він не божевільний. Я ще не зовсім збагнув, що й до чого, та в нього надзвичайний дар. Тож коли йому стане гірше або ж навпаки — краще, повідомте про це Ду Врангр Гата.

— Як скажете, Убивце Тіні, — мовила цілителька й шанобливо вклонилась. — Пробачте мені мою помилку.

— А як його було поранено?

— Йому відрізало пальці, коли він у розпалі бою намагався рукою відбити удар меча. А пізніше йому в ногу влучило ядро катапульти й так розтрощило кістки, що ми вже нічого не годні були вдіяти… і нам довелося її ампутувати. Воїни, що були поруч із ним, казали, ніби в ту мить, коли в нього влучило ядро, він відразу ж почав кричати про світло, а піднявши його, вони побачили, що його очі стали зовсім білі. Це може здатися дивним, та зіниці в цього бідолахи кудись зникли.

— Дуже вам дякую, — мовив цілительці Вершник і в задумі пішов геть.

Коли Ерагон і Насуада урешті-решт залишили намети цілителів, на землю вже давно спустилась темрява.

— Я б залюбки зараз випила кухоль медовухи, — зітхнувши, мовила Насуада, та Ерагон лиш кивнув, поглядаючи кудись собі під ноги.

Вони мовчки попрямували назад до Насуадиного намету. Проте за якийсь час дівчина не витримала.

— Про що ти думаєш, Ерагоне? — спитала вона.

— Про те, що ми живемо в надзвичайно дивному світі, і мені дуже пощастить, якщо я зрозумію бодай крихітну його часточку. — Потому він переповів Насуаді свою розмову з пораненим воїном.

— Ти обов'язково маєш розповісти про це Арії, — сказала Насуада. — Може, вона знає, хто такі ці «інші».

Ерагон попрощався з дівчиною біля її намету, й Насуада пішла дочитувати військові звіти. Юнак із драконом тим часом попрямували до себе додому. Опинившись біля власного намету, Сапфіра миттю згорнулася на землі клубком і вмостилася спати, а Ерагон сів поруч із нею й став розглядати зірки. Та як би він не вдивлявся в зоряне небо, перед його очима ще й досі стояли поранені воїни, а в його вухах продовжували бриніти їхні слова: «Ми билися за тебе, Убивце Тіні».

ШЕПІТ УНОЧІ

Роран розплющив очі й глянув на похилий навіс у себе над головою.

Намет заливало тонке сіре світло, позбавляючи предмети своїх кольорів і надаючи всьому якогось блідуватого відтінку. Ковдра майже до половини сповзла з ліжка, тож юнак трохи тремтів від прохолодного нічного повітря. Повернувши її на місце, він раптом зрозумів, що Катріни поруч не було.

Роран миттю звівся на ліжку, але полегшено зітхнув, побачивши, що його кохана, закутана в плащ, сидить на вході до намету й розглядає нічні небеса. Волосся спадало їй аж до самого пояса, неначе темний в'юнкий кущ ожини.

Закутавшись у ковдру, юнак звівся з ліжка й підійшов до Катріни. Він усівся поруч із нею й обняв її за плечі, а вона притулилась до нього, так що Роран відчув тепло її тіла. Він ніжно поцілував кохану в чоло, і вони довго сиділи мовчки, споглядаючи мерехтіння далеких зірок та слухаючи спокійне дихання одне одного.

— А тут сузір'я виглядають трішки інакше, — за якийсь час прошепотіла дівчина. — Ти помітив?

— Авжеж, — відповів Роран, опустивши одну руку коханій на талію, а іншою торкнувшись її невеличкого живота. — Що тебе розбудило, люба?

Вона здригнулась.

— Я думала…

— І про що ж ти думала?

Катріна повернула голову, уважно подивилась на Рорана, і в її очах відбилося мерехтливе сяйво зірок.

— Я думала про тебе, про нас… і про наше майбутнє.

— А це не надто важкі думки для такої пізньої години? — напівжартома спитав Роран, проте Катріна, здавалось, не почула його питання.

— Тепер, коли ми одружилися, як ми будемо жити: ти, я і наша дитина?

— Чому ти так хвилюєшся? — посміхнувся Роран. — Ти ніколи не будеш голодною, адже в нас тепер багато золота, й ми можемо цим не перейматись. До того ж, вардени завжди подбають про те, щоб у родичів Ерагона були їжа та житло. І навіть якщо зі мною щось станеться, вони все одно будуть піклуватися про тебе й про нашу дитину.

— Так. Але що ти збираєшся робити?

Роран не на жарт захвилювався й уважно глянув Катріні в обличчя, намагаючись зрозуміти, що саме її так стривожило.

— Я збираюсь допомогти Ерагонові завершити цю війну, аби ми могли повернутися до Паланкарської долини й жити там, не боячись, що солдати Імперії нападуть на нас і поведуть як в'язнів до Урубейна. А що ж я ще маю робити?

— То ти битимешся разом із варденами?

— Ти й сама це добре знаєш…

— І ти б кинувся в бій навіть сьогодні, якби Насуада тобі дозволила?

— Авжеж.

— А як же наше маля? Армія в поході — це не те місце, де можна виростити й виховати дитину.

— Катріно, зрозумій, ми не можемо втекти й сховатися від Імперії. Якщо вардени не переможуть, то Галбаторікс знайде й уб'є нас, а потім уб'є наших дітей, а потім — дітей наших дітей. І якщо кожен не буде робити все можливе для того, щоб допомогти варденам, то я не певен, що вони здобудуть перемогу.

Катріна приклала вказівного пальця до губ коханого.

— Ти — моя єдина любов. Жоден інший чоловік не візьме в полон мого серця, і я зроблю все можливе, щоб полегшити твій тягар. Я готуватиму тобі їжу, лататиму одяг, чиститиму зброю… Але, народивши дитину, я піду з табору.

— Підеш? — здивовано перепитав Роран. — Не кажи дурниць! Куди ж ти підеш?

— Можливо, до Даута. Пригадуєш, пані Аларіс пропонувала нам притулок? Дехто з карвахольців іще й досі там, тож я буду не сама.

— Якщо ти сподіваєшся, що я дозволю тобі пройти з нашим немовлям через усю Алагезію, то…

— Не кричи на мене!

— Я не…

— Ти кричиш, — схопивши Рорана за руки й притиснувши їх до серця, мовила Катріна, — тут небезпечно. Якби йшлося тільки про нас, я б залюбки лишилася, але з дитиною — ніколи. Я люблю тебе, Роране, я дуже тебе люблю, але для нас на першому місці мають бути не наші бажання, а наше малятко. Інакше ми не заслуговуємо на те, щоб називатись батьками. — У її очах зблиснули сльози, і Роран відчув, що й сам ось-ось заплаче.

— Я скорше відріжу собі руку, аніж знову розлучуся з тобою.

По щоках Катріни потекли сльози, й вона вся аж здригнулась від тихого ридання:

— Я теж не хочу з тобою розлучатися.

Тоді Роран міцно обняв кохану за плечі й став повільно погойдуватись назад і вперед, немовби заколисуючи її. Коли Катріна трохи заспокоїлась, юнак прошепотів їй на вухо:

— Я краще помру, ніж дозволю комусь образити тебе або нашу дитину. Якщо ти збираєшся йти, тоді ти мусиш зробити це прямо зараз, доки тобі ще легко мандрувати.

Катріна заперечно похитала головою.

— Ні. Я хочу, щоб Гертруда була моєю повитухою. Вона єдина, кому я довіряю. А крім того, під час пологів можуть виникнути якісь труднощі, тож мені краще бути тут, де є чарівники, що добре розуміються на зціленні.

— Усе буде добре, — мовив Роран. — А щойно наше дитя народиться, ти підеш до Аберона, а не до Даута — там тобі буде безпечніше, бо на Аберон не так-то вже й легко напасти. А якщо й там не буде безпечно, то ти зможеш піти до Беорських гір і жити разом із гномами. А коли вже Галбаторікс наважиться розпочати війну проти гномів, тобі доведеться шукати притулку в ельфів у Ду Вельденвардені.

— Угу… А коли Галбаторікс нападе на Ду Вельденварден, я полечу на місяць і доглядатиму наше дитятко серед духів, що мешкають на небесах.

— А вони будуть поклонятися тобі й зроблять тебе своєю королевою, бо кому ж, як не тобі, бути нею.

Катріна міцніше пригорнулась до Рорана.

Так вони й сиділи аж до самого ранку, спостерігаючи, як зірки одна за одною зникають із неба, а його східний край поволі починає набувати рожевого кольору. Коли на небі залишилась тільки одна вранішня зоря, Роран тихо мовив:

— Ти знаєш, про що я зараз подумав?

— Про що?

— Я вб'ю всіх солдатів Галбаторікса, зітну йому голову з плечей і порубаю на дрібні шматочки його дракона. А потім я захоплю всі міста Імперії й здолаю Мертага з Торнаком. І все це станеться ще до того, як ти народиш дитину — бо тоді тобі не треба буде мене покидати.

Катріна трохи помовчала:

— Якби тобі вдалося це зробити, моєму щастю не було б меж.

Закохані хотіли були повернутись до ліжка, аж раптом із темного неба спустився крихітний човник, сплетений із сухих травинок. Він ширяв перед їхнім наметом по невидимих повітряних хвилях, нагадуючи маленького дракончика з розпростертими крилами, і, здавалося, пильно на них поглядав.

Молодята зачудовано завмерли.

Несподівано човник, ніби жива істота, полинув до стежки перед їхнім наметом, а потім підстрибнув угору й перекинувся в повітрі, намагаючись зловити заблукалу мошку. Коли ж та втекла, човник повернувся до намету й зупинився за кілька дюймів від обличчя Катріни.

Роран іще як слід не збагнув, чи слід йому зловити цього човника, чи ні, але той уже крутнувся в повітрі й поплив собі геть, розчинившись у безмежному океані неба й залишивши закоханим на пам'ять неабиякий подив.

НАКАЗИ

Тієї ночі сни Ерагона заполонили видіння смерті й насильства. Юнак увесь час вовтузився на ліжку, намагаючись їх позбутися, але в нього нічого не виходило. Він чув відчайдушні крики воїнів і бачив, як їхні тіла пронизують мечі. Та найстрашніше було те, що перед його очима раз у раз зринало розлючене обличчя Мертага.

Потому він відчув, як до його свідомості увійшла Сапфіра — дракон миттю прогнав його лихі видіння геть, ніби вітер грозові хмари. Довкола відразу запанувала тиша, а Сапфіра ледь чутно, так, щоб не розбудити свого Вершника, прошепотіла: «Усе буде добре, малий. Спи, ти в безпеці, я поруч…» Відчуваючи дихання та серцебиття Сапфіри, Ерагон і справді перестав хвилюватися й поринув у райдужні сни.

Прокинувшись за годину до сходу сонця, Ерагон зрозумів, що лежить під величезним і теплим крилом Сапфіри. Вона обкрутила його своїм хвостом, а її теплий бік був якраз біля юнакової голови. Ерагон посміхнувся й виліз із-під її крила якраз тоді, коли вона звела голову й широко позіхнула.

«Доброго ранку», — сказав він.

Сапфіра вдруге позіхнула й потягнулася, ніби кішка. Скупавшись і поголившись за допомогою магії, Ерагон почистив піхви шаблі від засохлої крові, а потім вдягнув на себе одну з ельфійських сорочок. Дракон тим часом ретельно вилизував свою луску. Завершивши ранковий туалет, Вершник і його дракон подалися до намету Насуади. Шестеро охоронців дівчини непохитно стояли на своїх постах, а їхні вкриті шрамами обличчя, як завжди, були суворі й похмурі.

Зачекавши, доки гном-товстун виголосить його ім'я, Ерагон зайшов до намету, а Сапфіра засунула в нього голову з іншого боку, аби й собі приєднатися до розмови.

— Моя пані, — мовив Вершник до Насуади, що сиділа на своєму стільці з високою спинкою, — ти прохала мене прийти й казала, що маєш для мене дуже важливе завдання.

— Авжеж, я пригадую й зараз усе тобі розповім, — відповіла дівчина. — Будь ласка, сідай. — Вона тицьнула на стілець, що стояв поруч із Вершником, і той, поправивши шаблю, всівся неподалік Насуади. — Ти вже, певно, знаєш, що Галбаторікс послав свої батальйони до міст Аруфс, Фейнстер та Белатона. Він уперто не бажає віддавати їх нам і намагається сповільнити наш рух уперед, а також розділити наше військо на кілька частин, зробивши його більш вразливим. Після вчорашньої битви наші вивідачі доповіли, що останні люди Галбаторікса відступили в невідомому напрямку. А я ж бо давно вже збиралася завдати їм удару, проте не могла цього зробити, оскільки з нами не було тебе. Без тебе Мертаг і Торнак напевно б знищили всіх наших воїнів, і ми б навіть не дізнались, чи була ця лиховісна парочка серед наших ворогів. Але тепер, коли ти знову з нами, наші шанси зросли, хоча й не набагато, якщо зважати на те, що Галбаторікс вигадав, як позбавляти своїх воїнів болю. Словом, ми впевнені в перемозі тільки тому, що ти й Сапфіра довели — вкупі з чарівниками королеви Ісланзаді ви зможете захистити нас від Мертага й Торнака.

«Той червоний пуцьвірінок мені не рівня, — гордо сказала Сапфіра. — Якби з ним не було Мертага, я б притисла його до землі й тримала б так аж доти, доки б він не визнав мене ватажком зграї».

— Гадаю, саме так усе й було б, — із посмішкою мовила Насуада у відповідь.

— І які ж у нас тепер плани? — спитав Ерагон.

— Я виробила кілька планів, але для того, щоб у нас бодай щось вийшло, нам слід негайно втілити їх у життя. По-перше, ми не можемо далі заглиблюватися в Імперію, залишаючи позаду себе міста, які ще й досі контролює Галбаторікс. Якщо ми так зробимо, то будемо наражатись водночас і на удари з фронту, і на удари з тилу. До того ж, Галбаторіксу нічого не важитиме захопити Сурду, доки нас не буде поблизу. Отже, я вже віддала варденам наказ, і невдовзі вони вирушать на північ, шукаючи першу-ліпшу підходящу місцину, де можна було б спокійно переправитися через річку Джиєт. А коли ми опинимось на протилежному березі, я пошлю частину війська, щоб вона захопила Аруфс, а сама з королем Орином тим часом поведу другу частину війська на Фейнстер, що його нам, гадаю, буде не так уже й важко захопити. Якщо, ясна річ, ти й Сапфіра нам допоможете.

Хвильку помовчавши, Насуада вела далі:

— Але доки ми будемо в поході, ти маєш виконати одне моє завдання, Ерагоне, — мовила дівчина, трохи схилившись уперед. — Нам дуже потрібна допомога гномів. Ельфи відстоюють нашу честь на півночі Алагезії, сурданці приєднались до нас і душею, і тілом. Навіть ургали стали нашими спільниками, проте нам потрібні ще й гноми. Без них ми навряд чи досягнемо успіху… Особливо зараз, коли нам доведеться мати справу з воїнами, що не відчувають болю.

— А гноми вже обрали собі нового короля чи королеву?

Насуада скривилась.

— Нархейм запевняє, що вони думають над цим. Але ж сам розумієш, для того, аби щось вирішити, гномам, так само, як і ельфам, зазвичай потрібно куди більше часу, ніж людям. Тому вони можуть думати ще кілька місяців.

— А хіба вони не розуміють, що це слід зробити якомога швидше?

— Дехто розуміє… але ж є чимало гномів, які проти того, щоб допомагати нам у цій війні. Саме вони й намагаються затягнути вибори та при зручній нагоді посадити на трон когось зі своїх однодумців. Гноми надто довго прожили у своїх підземеллях, тож розучилися довіряти тим, хто живе над ними… І якщо їхній трон захопить хтось із наших ворогів, то ми назавжди їх втратимо. З іншого боку — нам геть не з руки чекати, доки вони розв'яжуть свої суперечки, але звідси я жодним чином не можу впливати на їхню політику. Ба навіть гірше: якби я опинилася в Тронжхеймі, то навряд чи хтось став би дослухатися до моїх думок, адже я не належу до жодного з їхніх кланів. Тому я хочу, щоб ти поїхав до Тронжхейма від мого імені й зробив усе задля того, аби гноми якомога швидше обрали собі нового правителя… І не просто правителя, а правителя, який би згодився нам допомагати.

— Я! Але ж…

— Король Ротгар увів тебе до клану Дургрімст Інгейтум, отже тепер, згідно з їхніми законами та звичаями, ти є гномом. Тобто ти маєш законне право брати участь в засіданнях Інгейтум, а оскільки Орик став їхнім ватажком, то я майже впевнена, що він дозволить тобі супроводжувати себе на секретних засіданнях тринадцятьох кланів, де гноми обирають своїх правителів.

Ерагон спантеличено кліпав очима, адже все, що Насуада розповіла, видалось йому цілковитим безглуздям.

— А як же Мертаг і Торнак? Що буде, коли вони повернуться? А в тому, що вони повернуться, можеш не сумніватись! Хто їх тоді зупинить і хто не дасть їм убити тебе, Арію, Орина або ж решту варденів?

Насуада насупила брови.

— Учора Мертаг і Торнак зазнали поразки. І мені здається, що зараз вони мають підлітати до Урубейна. А може, Галбаторікс якраз уже влаштував їм допит і карає їх за поразку. Та найголовніше тут те, що він ніколи не пошле їх в атаку, не переконавшись у тому, що їм під силу тебе здолати. Тож я гадаю, що мине певний час, аж доки Галбаторікс знову наважиться послати їх у бій, оскільки Мертаг навряд чи має уявлення про твої сили. Саме цим ти й повинен скористатися. Сподіваюсь, тобі вистачить часу, щоб дістатись до Фартхен Дура й повернутись назад.

— Ти можеш помилятися, — заперечив Ерагон. — До того ж, звідки в тебе така впевненість, що Галбаторікс не дізнається про нашу відсутність і не нападе на варденів? Адже ми не маємо жодних гарантій, що нам вдалося викрити всіх вивідачів, яких він до нас заслав.

Насуада замислено постукала кінчиками пальців по підлокітнику стільця.

— Ерагоне, я сказала, що хочу, аби до Фартхен Дура вирушив саме ти. Але я не говорила, що тебе має супроводжувати Сапфіра. — Почувши це, дракон нервово повів головою й випустив невеличку хмаринку диму, що зависла під стелею намету.

— Я не збираюся…

— Дозволь мені закінчити, Ерагоне.

Юнак замовк і глянув на неї, міцно стискаючи руків'я шаблі.

— Сапфіро, ти не підкоряєшся мені, але я дуже сподіваюсь, що ти погодишся залишитись тут на час Ерагонової мандрівки до гномів. Таким чином ми зможемо обдурити як Імперію, так і варденів, котрі гадатимуть, ніби Вершник десь тут, поруч. Якщо нам пощастить приховати твою відсутність, — кивнула дівчина на Ерагона, — то ніхто навіть не підозрюватиме, що тебе тут нема. Нам треба тільки вигадати належне пояснення того, чому ти цілий день не виходиш зі свого намету. Я можу сказати, що ти й Сапфіра робили нічну вилазку на ворожу територію, а тому ти відпочиваєш аж до заходу сонця. Гадаю, буде розумніше, якщо Блодхгарм і його побратими теж залишаться в таборі. Тоді ми уникнемо підозр і водночас матимемо захист. А коли Мертаг і Торнак з'являться, доки тебе не буде, то Сапфіра зможе дати йому відсіч разом з Арією. Якщо їм допомагатимуть чарівники Блодхгарма й Ду Врангр Гата, у нас будуть неабиякі шанси.

Дослухавши Насуаду, Ерагон важко зітхнув:

— Якщо Сапфіра не полетить зі мною до Фартхен Дура, то як я туди так швидко дістанусь?

— Ти побіжиш. Ти ж сам мені казав, що пробіг чималу відстань від Хелгрінда. Я впевнена, що, не маючи потреби ховатися від воїнів і селян, ти зможеш подолати за день значно більше ліг, аніж тоді, коли ти мандрував землями Імперії, — по цих словах Насуада знову постукала пальцями по полірованій поверхні дерева. — Звісна річ, пускатись у такий неблизький шлях дуже небезпечно. Навіть наймогутніший чарівник може загинути в диких місцях, якщо поруч із ним не буде нікого, хто міг би йому допомогти. Проте я не можу дозволити, щоб тебе супроводжувала Арія — тут вона може служити нам зі значно більшою користю. До того ж люди можуть помітити, що один із ельфів Блодхгарма зник без усяких на те причин. І знаєш, до чого я дійшла? Тебе мають супроводжувати ургали, бо вони й тільки вони здатні витримати твою швидкість.

— Ургали? — роздратовано вигукнув Ерагон, втративши рештки самовладання. — Ти посилаєш мене до гномів у супроводі ургалів? Та я навряд чи згадаю якусь іншу расу, що її гноми ненавиділи б більше за ургалів. Вони роблять з їхніх рогів луки! Якщо я прийду до Фартхен Дура з ургалами, гноми не послухають жодного мого слова.

— Я чудово це розумію, — відповіла Насуада. — Саме тому ти й не підеш із ними прямісінько у Фартхен Дур. Ти спинишся на горі Тардур у Брег Холді, родовому замку Інгейтум. Там на тебе чекатиме Орик. Ви залишите ургалів і подолаєте решту шляху до Фартхен Дура вдвох.

— А якщо твій план мені не до вподоби і я думаю, що є інші, більш безпечні способи зробити те, чого ти хочеш? — поглядаючи кудись за спину Насуаді, нервово спитав Ерагон.

— І що ж це за способи, скажи мені, будь ласкавий? — поцікавилась Насуада. Її пальці застигли, так і не торкнувшись бильця стільця.

— Мені треба все добре обміркувати, але я впевнений, що вони існують.

— Я вже міркувала, Ерагоне, дуже довго міркувала… І єдиний наш шанс бодай якось уплинути на перебіг виборів у гномів, — це відправити тебе до них посланцем. Не забувай, що я виросла серед гномів і розумію їх краще за інших.

— А я ще й досі думаю, що це неабияка помилка, — наполягав Ерагон. — Пошли замість мене Джормандера або ще когось зі своїх командувачів. Я не поїду, не…

— Ти не поїдеш? — перепитала Насуада, зриваючись на крик. — Васал, що виявив непокору своєму володареві, нічим не кращий за воїна, який не зважає на ватажка. На нього може чекати тільки кара! І я, будучи твоєю володаркою, наказую тобі бігти до Фартхен Дура, щоб простежити за обранням нового правителя гномів, хочеш ти цього чи ні.

Ерагон і собі не на жарт розлютився. Він то стискав, то розтискав руків'я шаблі. Якусь мить помовчавши, Насуада мовила вже м'якшим тоном, хоча в її голосі ще й досі вчувалися суворі нотки:

— То що, Ерагоне? Ти зробиш те, про що я тебе прошу, чи, може, хочеш посісти моє місце й сам повести варденів у бій проти Імперії? У всякому разі, ти маєш вибір.

— Зажди, — відповів Вершник, — нам треба з тобою поговорити!

— Нам нема про що говорити, бо ти не зможеш мене переконати! А знайти якийсь кращий спосіб, щоб розв'язати цю проблему, годі!

Ерагон пильно глянув Насуаді в очі.

— Але ж я можу не виконати твого наказу й дозволити тобі покарати мене так, як ти вважаєш за потрібне.

Його слова застали дівчину зненацька, тож вона добрих кілька хвилин думала, перш ніж спромоглася на відповідь:

— Прикути тебе до ганебного стовпа означає завдати непоправної шкоди варденам. Це підірве мій авторитет, бо люди знатимуть, що ти знехтував моїм наказом й отримав за це всього лиш кілька ударів батогом. Я ліпше залишу свою посаду й віддам тобі командування варденами, ніж дозволю цьому статися. Тож коли ти вважаєш, що зможеш краще впоратися із цим завданням, то ставай на моє місце й проголошуй себе командувачем армії! Але доки я говорю від імені варденів, саме я маю право приймати такі рішення. А якщо вони помилкові, я готова спокутувати свою вину.

— То ти навіть не хочеш почути моєї думки? — схвильовано спитав Ерагон. — Ти будеш вирішувати долю варденів, незважаючи на те, що кажуть ті люди, які завжди перебувають поруч?

Насуада стукнула нігтем середнього пальця об поліроване дерево стільця.

— Я слухаю поради. Я слухаю безкінечний потік порад кожну годину свого життя, але часом мої думки не збігаються з думками моїх підлеглих.

Тепер твоя черга вирішувати, чи будеш ти дотримуватись своєї присяги на вірність і виконувати мій наказ, навіть якщо він тобі не подобається, а чи станеш дзеркальним відображенням Галбаторікса.

— Я хочу тільки того, що буде кращим для варденів, — відповів Ерагон.

— Я теж.

— Ти не залишаєш мені вибору…

— Часом наказувати важче, ніж виконувати…

— Ти дозволиш мені хвильку подумати?

— Авжеж.

«Сапфіро», — гукнув Вершник.

Коли Сапфіра вигнула шию й пильно глянула на Ерагона, по стінах намету затанцювали червоні сонячні зайчики.

«Що, малий?»

«Як гадаєш, мені справді треба вирушити до Фартхен Дура?»

«Думаю, що так».

Юнак міцно стис губи.

«А як же ти?»

«Ти знаєш, що я страшенно не люблю розлучатися з тобою, але Насуада, поза всяким сумнівом, має рацію. Якщо я можу допомогти приструнчити Мертага й Торнака, залишившись із варденами, то я, мабуть, і справді маю це зробити».

Їхні думки були, ніби океан, у якому змішались докупи лють, розпач, ніжність і любов. Але як би Сапфіра не переконувала юнака, він усе одно не хотів погоджуватись із божевільною, як йому здавалося, ідеєю Насуади.

«Якби ти віднесла мене до Фартхен Дура, то мене б значно менше часу не було в таборі, і Галбаторікс мав би менше шансів напасти».

«Але ж його вивідачі відразу повідомлять йому, що вардени беззахисні, як тільки ми вилетимо за межі табору».

«Я не хочу розлучатись із тобою так швидко після Хелгрінда».

«Наші бажання не можуть стояти вище за долю варденів, хоч мені теж дуже не хочеться з тобою розлучатись. Але пригадай слова Оромиса! Він завжди казав, що майстерність дракона та Вершника вимірюється не лише тим, як вони працюють разом, але й тим, як добре вони можуть взаємодіяти на відстані.

Ми маємо достатньо досвіду, щоб працювати поодинці, Ерагоне, незважаючи навіть на те, що нам це не дуже подобається. І ти чудово довів це під час подорожі з Хелгрінда».

«А хіба тебе зовсім не хвилює те, що тобі доведеться битись із Арією на спині?»

«Що ж тут такого? Адже ми билися разом і раніше, до того ж саме Арія близько дванадцяти років тому несла мене через усю Алагезію, коли я ще була в яйці. Ти ж сам знаєш, малий, то навіщо про це питати? Невже ти ревнуєш?»

«А от уяви, якщо ревную?»

В очах Сапфіри спалахнули здивовані іскорки.

«Тоді це дуже мило з твого боку… — мовила вона, лизнувши юнака язиком. — Як гадаєш, що мені робити: залишитися чи вирушити з тобою?»

«Це твій вибір, а не мій», — не вагаючись, відповів Ерагон.

«Але він може вплинути на долю нас обох», — заперечила Сапфіра.

«Якщо вже нам судилося втілити в життя цей план, то ми маємо зробити все, щоб він закінчився успішно, — долубаючи підбором долівку, вів далі Ерагон. — Залишайся й слідкуй, аби Насуада взагалі не втратила голову через цю трикляту ідею».

«Не вішай носа, малий, — заспокоїла його Сапфіра. — Біжи мерщій. Мине зовсім трохи часу, і ми знову будемо разом».

Ерагон поглянув на Насуаду:

— Я згоден.

— Дякую, — зраділа Насуада. — А ти, Сапфіро? Ти вирушиш із ним чи залишишся тут?

Увійшовши в Насуадину свідомість, Сапфіра, хоч і не дуже вдоволено, проте відповіла: «Я залишаюся, леді Нічні Кроки».

— Дякую й тобі, Сапфіро, — схилила голову Насуада. — Я справді страшенно вдячна тобі за підтримку.

— Ти вже говорила про це з Блодхгармом? — поцікавився Ерагон. — Якої він думки про твою затію?

— Ні, я вирішила, що ти сам маєш про все йому розповіси.

Юнак тим часом мав великі сумніви в тому, що ельфи будуть у захваті від його майбутньої подорожі в супроводі одних лиш ургалів:

— Якщо хочеш, я міг би тобі дещо запропонувати…

— Кажи, ти ж знаєш: я завжди рада почути твою думку.

Ерагон на мить розгубився, але все ж таки сказав те, що збирався:

— Точніше кажучи, це буде пропозиція й прохання водночас. — Насуада звела палець, показуючи, щоб він продовжував. — Коли гноми оберуть свого нового короля чи королеву, Сапфіра має прибути до мене у Фартхен Дур, аби привітати нового правителя й виконати обіцянку, що її вона дала королю Ротгару після битви за Тронжхейм.

Насуада замислилась, а її обличчя набуло такого виразу, що вона стала схожою на дикого кота, котрий вийшов на полювання.

— І що ж то була за обіцянка? — спитала дівчина. — Раніше ти ніколи про неї не згадував.

— Вона обіцяла полагодити Зоряний Сапфір — Ісідар Мітрім, адже Арія розбила його під час останнього бою.

— А в тебе вийде це зробити? — спитала Насуада, здивовано глянувши на Сапфіру.

«Узагалі-то, має вийти, та я не впевнена, що зможу зібрати потрібну кількість енергії, коли стоятиму перед Ісідар Мітрім. Адже я не можу накласти закляття саме тоді, як мені цього схочеться. Це не залежить від мене! Інколи я просто відчуваю прилив енергії й тоді можу змінювати світ, як мені заманеться. Проте весь інший час я не здатна цього робити, як риба не здатна літати. Та якби мені все-таки вдалось відновити Ісідар Мітрім, то мене визнали б абсолютно всі гноми, а це дуже важливо для нас».

— Це б означало навіть більше, ніж ти можеш собі уявити, — сказала Насуада. — Зоряний Сапфір посідає особливе місце в серцях гномів. Усі гноми люблять коштовні камені, але Ісідар Мітрім вони люблять і шанують, перш за все, через його красу, а найдужче через його надзвичайні розміри. І якщо ти зробиш його таким, як він був раніше, — ти відновиш гордість їхньої раси.

— Навіть якщо Сапфіра не зможе відновити Ісідар Мітрім, — озвався Ерагон, — їй усе одно не завадило б завітати на коронацію нового правителя гномів. Це буде не так уже й складно — ти просто скажеш усім, що ми вирушили в коротку подорож до Аберона, а коли вивідачі Галбаторікса зрозуміють, що й до чого, вже буде надто пізно організовувати напад.

— А що, це дуже некепська ідея, — згодилась Насуада. — Обов'язково зв'яжися зі мною, коли гноми знатимуть точну дату коронації.

— Я так і зроблю.

— Ну от… Твою пропозицію я почула, а тепер кажи, про що ти хотів мене прохати?

— Оскільки ти наполягаєш на тому, щоб я вирушив у цю подорож, то чи не дозволила б ти мені полетіти на Сапфірі від Тронжхейма до Елесмери, коли відбудеться коронація.

— А це ще для чого?

— Ми б хотіли завітати до наших учителів, адже пообіцяли їм, що як тільки в нас з'явиться нагода повернутись до Елесмери, ми неодмінно це зробимо й завершимо наше навчання.

— У нас обмаль часу, щоб ви дозволили собі розкіш надовго залишитися в Елесмері, — насупивши брови, мовила Насуада.

— А можна ми хоч на трішки до них завітаємо?

Дівчина сперлась на різьблену спинку стільця й пильно зиркнула на Ерагона з-під важких повік:

— А хто ваші вчителі? Я помітила, що ви завжди уникаєте відповіді на це питання. Хто вас навчав в Елесмері, Ерагоне?

Розглядаючи каблучку, яку йому подарував Бром, Ерагон відповів:

— Ми заприсяглись Ісланзаді, що нікому не назвемо їхніх імен без її дозволу, без дозволу Арії або ж того, хто сяде на трон після Ісланзаді.

— Лихі б демони вас побрали! А в чому ще ви присягнули Ісланзаді? — вилаялась Насуада. — У мене таке враження, ніби ви готові скласти присягу кожному стрічному.

Ерагон трохи зніяковів, знизав плечима й відкрив був рота, щоб почати виправдовуватись, проте замість нього заговорила Сапфіра: «Ми не даємо присяг кожному стрічному, але як нам уникнути обіцянок, коли ми не спроможні перемогти Галбаторікса й Імперію без підтримки інших рас Алагезії? Присяга — це ціна, яку ми сплачуємо для того, щоб пізніше мати змогу звернутись по допомогу до тих, хто має владу».

Насуада вислухала Сапфіру й невдоволено гмукнула.

— Отже, — мовила вона, — щоб отримати відповідь на своє запитання, я маю поговорити з Арією?

— Так. Але сумніваюся, що вона бодай щось тобі скаже. Адже ельфи намагаються тримати імена своїх учителів у найбільшій таємниці. І якщо в них не буде крайньої потреби, вони ніколи не скажуть того, чиїми учнями їм випала честь бути. Вони ж бо дуже переймаються тим, щоб про це ненароком не довідався Галбаторікс. — Ерагон дивився на блакитний камінь у своїй каблучці, замислившись про те, скільки ще дозволять йому сказати його присяга й честь: — Ти маєш знати тільки одне — насправді ми не такі самотні, як думали раніше.

— Я все зрозуміла, й мені дуже приємно це чути, Ерагоне… Я б тільки хотіла, щоб ельфи були зі мною більш відверті, — мовила Насуада. У її голосі вчувалася невеличка напруга. Помовчавши якусь мить, вона знов заговорила: — Але навіщо вам летіти до Елесмери? Хіба ви не можете зв'язатися з вашими вчителями за допомогою магії?

— Якби ж то, — безпорадно розвів руками Ерагон. — Та, на жаль, поки ще нікому не вдалося вигадати таке закляття, яке б змогло подолати охоронну магію Ду Вельденвардена.

— Дивно, невже ельфи не залишили жодної шпаринки, якою б самі могли скористатись?

— Якби така шпаринка існувала, то Арія б зв'язалася з королевою Ісланзаді відразу ж потому, як прийшла до тями у Фартхен Дурі… І їй би не довелося йти до Ду Вельденвардена.

— Справді, ти маєш рацію, Тоді як у тебе вийшло порадитись із королевою Ісланзаді про долю Слоуна? Адже ти казав, що під час вашої розмови армія ельфів була ще в Ду Вельденвардені.

— Саме так, — відповів Ерагон. — Але вони були на узліссі, а там захисна магія вже не діє.

По цих словах у наметі запала мовчанка. Схоже, Насуаді потрібно було дуже ретельно обміркувати прохання Вершника. Тим часом юнак почув, як охоронці Насуади стали сперечатися, чим краще відбиватись від великої кількості ворогів — списом чи алебардою. Далі до його слуху долинули рипіння возу, брязкіт чиїхось обладунків і ще добра сотня звуків, чиє походження визначити було досить важко.

— А що саме ти хотів би отримати під час цього візиту? — нарешті озвалась Насуада.

— Я не знаю! — вигукнув Ерагон, стиснувши руків'я шаблі. — І це найголовніше… Адже ми ще багато чого не знаємо. Може статися так, що ця подорож не дасть нам нічого корисного, проте, з другого боку, ми можемо дізнатися щось таке, що допоможе нам раз і назавжди перемогти Мертага й Торнака. Адже вчора ми ледь їх не перемогли. Розумієш, Насуадо, ледь-ледь! І тепер я боюся… Бо знаю, що, коли ми знову з ними зійдемось, Мертаг буде ще сильніший. А коли я думаю про те, що Галбаторікс має значно більше сили, ніж мій брат, мої кістки проймає мороз. Ельф, у якого я вчився, він… одним словом… — Ерагон став вагатися, чи варто йому продовжувати, але все ж таки здолав сумніви й став розповідати далі: — Він натякав на те, що знає, як саме з кожним роком збільшувалась Галбаторіксова сила, але обіцяв поділитись цією таємницею тільки тоді, коли ми як слід опануємо його науку й станемо такими ж вправними, як і він сам. Тож, я гадаю, що тепер, після наших сутичок із Торнаком і Мертагом, у нього немає жодних підстав щось далі від мене приховувати. Більше того, існує ще безліч розділів магії, які ми не встигли опанувати, і я майже впевнений, що вони допоможуть нам упоратися з Галбаторіксом. Будь ласка, Насуадо, дозволь нам завітати до ельфів! Адже вардени опинились у дуже скрутній ситуації, а ми зробимо все для того, щоб зробити їх сильнішими.

Кілька хвилин помовчавши, Насуада врешті-решт озвалася:

— Я не можу прийняти цього рішення, аж доки гноми не проведуть коронацію. Тож, доля вашої подорожі до Ду Вельденвардена залежатиме від дій Імперії, а ще від того, що саме наші вивідачі дізнаються про плани Мертага й Торнака.

Наступні дві години Насуада розповідала Вершникові про всі тринадцять кланів гномів. Про їхню історію та політику, про ремесла й ватажків, а також про всі важливі тунелі, які вони вирили й контролювали. Насамкінець дівчина ще раз наголосила на тому, що треба переконати гномів обрати такого нового правителя, який би дружньо ставився до варденів.

— Я була б надзвичайно задоволена, якби новим королем став Орик, — мовила Насуада. — Адже піддані короля Ротгара дуже його поважали, а Дургрімст Інгейтум є одним із найбагатших та найвпливовіших кланів. Усе це свідчить тільки на його користь, а сам він душею й тілом підтримує нашу справу. Він служив у лавах варденів, і ми обоє вважаємо його своїм добрим другом. До того ж ти — його названий брат. Гадаю, Орин чудово б упорався зі своїми обов'язками, ставши новим королем. Однак… — Насуада хвильку повагалася, — є кілька суттєвих обставин, які можуть завадити йому стати королем. По-перше, він надто молодий, а по-друге, ватажкам багатьох кланів може не сподобатись те, що він підтримує стосунки з варденами. І ще — слід зважати на те, що корона вже й так понад сотню років перебуває в членів клану Інгейтум, а представникам інших великих кланів, таких як Дургрімст Фельдуност і Дургрімст Кнурлкаратн, це не вельми подобається. Отож, одне з двох: або ти за всяку ціну будеш підтримувати Орика, або, якщо побачиш, що його шанси стати королем — мізерні, тобі доведеться підтримати ватажка якогось одншого клану, що прихильно ставиться до варденів. Підтримати навіть тоді, коли це образить Орика. На жаль, тут нічого не вдієш, адже дружба й політика — речі несумісні. Як би це сумно не звучало, але коли мова заходить про політику, про дружбу слід забути.

Після того як Насуада завершила свої наставляння, вони утрьох іще доволі довго розмірковували над тим, як Ерагонові найкраще покинути табір, щоб його ніхто не помітив.

Невдовзі Вершник і дракон попрощались із Насуадою й повернулися до свого намету, де все переповіли Блодхгарму. На превеликий подив Ерагона, ватажок ельфів не мав нічого проти їхньої мандрівки.

— Виходить, ти схвалюєш наш план? — спитав Ерагон.

— Я не маю звички казати, чи схвалюю я щось, чи ні… — відповів Блодхгарм своїм тихим муркотливим голосом. — Та оскільки ідея Насуади здається мені доволі безпечною й дозволить вам із Сапфірою продовжити навчання в Елесмері, то ані я, ані мої друзі не маємо нічого проти. — Він схилив голову й додав: — А тепер вибачайте, я мушу йти.

Кілька хвилин Ерагон і Сапфіра сиділи мовчки, аж доки юнак не торкнувся драконової голови:

«Що б ти мені не казала, я все одно дуже за тобою сумуватиму».

«А я за тобою, малий».

«Будь дуже обережна. Якщо з тобою щось станеться, я…»

«І я теж».

Ерагон зітхнув.

«Ми пробули разом усього кілька днів, а вже маємо розлучатись. Не знаю, чи я зможу пробачити це Насуаді».

«Не звинувачуй її — вона робить те, що має робити».

«Я й не звинувачую, та від цих думок у мене гірко в роті».

«Тоді ти маєш бігти чимдуж, аби я змогла якнайшвидше приєднатись до тебе у Фартхен Дурі».

«Мені б не було так прикро, якби я міг спілкуватися з тобою, але ж відстань між нами буде надто велика. А самота й відчуття порожнечі — це найгірше, що може бути. Ми навіть не зможемо поговорити одне з одним через дзеркало в Насуадиному наметі, бо люди стануть дивуватись, чого це ти раптом ходиш до неї без мене».

Після цих слів Сапфіра якось швидко закліпала очима й висолопила язика. Ерагон миттю відчув, що її настрій змінився.

«Що сталося?» — спитав він.

«Я… — знову закліпала очима Сапфіра. — Я згодна з тобою. Мені б теж дуже хотілося спілкуватися з тобою, коли ми будемо на великій відстані. Це б заспокоювало нас, і нам би легше було боротися з Імперією».

Коли Сапфіра замовкла, Ерагон сів поруч із нею й заходився чухати маленькі лусочки в куточках її рота. Дракон задоволено муркотів.

СЛІДИ ТІНІ

Сапфіра зробила кілька карколомних стрибків, перетнула половину табору й разом із Ерагоном приземлилась біля намету Катріни й Рорана, здійнявши цілу хмару куряви. Тієї миті Катріна якраз прала надворі сорочку, тож їй на якийсь час довелось облишити прання й прикрити очі руками.

За мить із намету хвацько вискочив Роран, проте відразу ж вдихнув пилюки й закашлявся. Аж після того, як хмара всілася, Міцний Молот озвавсь до свого двоюрідного брата:

— І з чим ви до нас завітали?

Ерагон швиденько переповів молодятам про свою майбутню подорож і попрохав, щоб вони нічого не казали селянам.

— І як би сильно вони не ображалися, — пояснив він, — через те, що я нібито відмовляюся їх бачити, ви все одно у жодному разі не маєте говорити їм правди, навіть якщо це буде Хорст чи Елейн. Нехай вони краще думають, що я став невдячним бовдуром, але ніхто, чуєте, ніхто, крім вас, не повинен знати про план Насуади. Я благаю вас заради всіх, хто бореться проти Імперії.

— Ми ніколи тебе не викажемо, Ерагоне, — кивнула Катріна. — Можеш у цьому не сумніватись.

— До речі, я теж їду, — сказав за якусь мить Роран.

— Це ще куди? — здивовано вигукнув Ерагон.

— Кілька хвилин тому я отримав наказ — ми маємо напасти на обози Імперії, що перебувають на півночі, позаду лінії фронту.

Спочатку Вершник глянув на Рорана, потім на Катріну, а насамкінець на Сапфіру. Його брат був серйозний і дуже напружений, передчуваючи не одну кровопролитну битву. Катріна ж будь-що-будь намагалася приховати свій розпач. Дракон виглядав куди спокійнішим, проте і його зраджували невеличкі язички полум'я, що раз у раз виривалися з ніздрів.

— Значить, наші шляхи розходяться… — більше Вершник нічого не сказав, бо всі й так чудово розуміли, що вони можуть уже ніколи не побачити одне одного.

Схопивши Ерагона за руку, Роран міцно його обняв, а потім зробив крок назад.

— Захищай спину, брате, — тихо сказав він. — Галбаторікс далеко не єдиний, кому кортить встромити тобі поміж ребра ножа, коли ти втрачаєш пильність.

— Ти теж бережи себе. І ще, коли доведеться битися з чарівником, то ліпше тікай, адже охоронні закляття, які я на тебе наклав, не вічні.

— Швидше повертайся, — прошепотіла Катріна, обнявши Ерагона.

— Спробую.

Потому Роран і Катріна підійшли до Сапфіри й торкнулися лобами її довгої морди. Сапфіра розчулено зітхнула: «Роране, запам'ятай — твої вороги не повинні залишитися живими. А ти, Катріно, не думай про те, чого не можеш змінити. Бо це тільки збільшить твої страждання». Сказавши так, дракон розпростер свої крила, зашурхотів лускою й міцно обняв трьох найдорожчих у світі людей.

За якусь мить Вершник уже був у сідлі й махав молодятам рукою, а дракон стрімко здіймався в небеса. Коли Роран і Катріна обернулись на дві невеличкі цяточки, Вершник змахнув з очей кілька сльозинок, міцніше схопився за Сапфірин шип і занурився поглядом у безмежні небесні простори.

«Злітаємо чогось попоїсти?» — спитав його дракон.

«Було б непогано».

Перш ніж повернути до південно-західної частини табору, Сапфіра набрала ще кілька сот футів висоти, а потім стала спускатися на галявину, де було безліч печей. Вони спізнилися на сніданок, тож велетенський намет, який правив варденам за їдальню, вже давно спорожнів. Приземлившись, Ерагон і Сапфіра оминули ряди печей і вийшли до тієї місцини, де в неглибоких ямах були розведені вогнища, довкола яких снували кухарі, нарізаючи м'ясо, б'ючи яйця й вимішуючи тісто. Неподалік від них працювали посудомийки, відчищаючи цілі купи брудних горщиків і сковорідок. Найцікавішим було те, що геть ніхто не звертав уваги на Вершника й дракона, адже вони, порівняно з багаторотим чудовиськом варденівського війська, чий голод доводилося вгамовувати по кілька разів на день, були всього лиш кошенятком або навіть якоюсь дрібнішою звіриною.

Невдовзі до них усе ж таки підійшов невеличкий кругленький чолов'яга із коротко стриженою сивою бородою. Здалеку Ерагон, мабуть, подумав би, що це хтось із гномів. Чолов'яга ввічливо вклонився.

— Я Куот Меррінсон, — дуже чемно заговорив він. — Чим можу вам допомогти? Убивце Тіні, чи не бажаєш часом свіжого хліба? — По цих словах товстунець показав на подвійний ряд хлібин, якими було наповнено великий плаский таріль на найближчому столі.

— Від половинки не відмовлюся, — сказав Ерагон. — Але я завітав до вас не через власний голод. Зголодніла якраз Сапфіра, а в нас нема часу, щоб вона могла злітати на полювання.

Куот хутенько зиркнув на Сапфірин живіт, і його обличчя миттю зблідло.

— А скільки вона зазвичай… Я маю на думці, скільки ти зазвичай їси, Сапфіро? Я накажу принести шість шматків смаженої яловичини, а ще шість будуть готові за п'ятнадцять хвилин. Цього вистачить чи…? — поцікавився він, проковтнувши слину.

Почувши його слова, Сапфіра протяжно загарчала, через що Коут нажахано відскочив на кілька кроків назад.

— Вона більше полюбляє живих тварин, якщо це, ясна річ, не завдасть вам великого клопоту, — пояснив Ерагон.

— Не завдасть клопоту? О, так, так, не завдасть, — захитавши головою й витираючи об фартух вимащені в жир руки, пробелькотів Коут високим голосом. — Жодного клопоту, запевняю вас, Убивце Тіні й Сапфіро. Стіл короля Орина від цього не збідніє.

«І барило медовухи», — прошепотіла Ерагонові Сапфіра.

Коли Ерагон повторив драконове прохання, Куот вирячив очі.

— Боюсь… Боюсь, що гноми викупили більшу частину наших запасів м-м-медовухи. У нас залишилось всього-на-всього кілька барилець, та й то особисто для короля, — сказав Куот і тут-таки здригнувся, бо із Сапфіриних ніздрів вирвався язик полум'я, що спопелив під його ногами траву. — Я… я… я миттю накажу принести вам барильце… Якщо ви п-п-підете за мною, я від-д-дведу вас до худоби, де ви зможете обрати будь-яку тварину, яка вам сподобається, — затинаючись, мовив Коут.

Обійшовши вогнища, столи та заклопотаних людей, кухар вивів їх до великих дерев'яних загорож, де було повнісінько свиней, гусей, кіз, овець, кролів та кілька диких оленів, яких варденівські мисливці спіймали під час полювання в долині. Неподалік від загорож стояли клітки з курми, качками, голубами, перепелами, куріпками й іншими птахами. Їхнє кудкудакання, крякання, воркування й каркання поєднувалось у таку жахливу какофонію, що Ерагон аж зубами заскреготав. Відразу ж потому він закрив свою свідомість для всіх, окрім Сапфіри, бо від думок усіх цих створінь у нього попросту могла луснути голова.

Незабаром вони спинилися футів за сто від загорож. Підходити ближче було б нерозумно, оскільки Сапфіра напевно наполохала б тварин.

— Ну як, ви щось обрали? — спитав Куот, поглядаючи на дракона й нервово потираючи руки.

Сапфіра оглянула загорожі, принюхалась і сказала Ерагону:

«Яка жалюгідна здобич… Знаєш, мені вже й їсти перехотілось. Адже позавчора я літала на полювання, тому ще й досі перетравлюю оленячі кістки».

«Але ж ти дуже швидко ростеш. І їжа піде тобі на користь».

«Навряд, бо щось вона мені не подобається».

«Тоді обери щось маленьке, приміром свиню».

«Навряд чи свиня мені допоможе, — зітхнув дракон, — гаразд, я візьму оте», — і Сапфіра кивнула на корову з білими плямами на лівому боці.

Після того як Ерагон показав корову, Куот гукнув чоловіків, що тинялися біля загорож, і двоє з них накинули корові на шию мотузку й потягли бідолашну тварину до Сапфіри. За тридцять футів від дракона корова налякано смикнулась і спробувала була втекти, проте Сапфіра вмить опинилася біля неї й клацнула своїми велетенськими щелепами. Вдаривши бідолашну тварину лапами й притиснувши її до землі, дракон уп'явся зубами їй у шию й одним ривком вирвав їй хребта, після чого низько схилився над своєю жертвою й запитально глянув на Ерагона. А Ерагон тим часом заплющив очі, бо надто виразно відчував, як тіло корови ще й досі тремтіло від енергії, підсиленої жахом, який їй довелось пережити в останню мить свого життя.

І хоча те, що він хотів зробити, видавалося йому надзвичайно огидним, Вершник усе ж таки поклав руку на пояс Белотха Мудрого й переніс енергію тварини до дванадцяти діамантів, схованих довкола його талії. Потому він кивнув Сапфірі й подякував за допомогу чоловікам, а ті мерщій поспішили залишити їх самих.

Доки Сапфіра їла, Ерагон сидів навпроти барильця з медовухою й поглядав, як кухарі пораються по господарству. Щоразу, коли їхні помічники вбивали курку або ж перерізали горлянку свині, юнак поповнював енергію пояса Белотха Мудрого. Що не кажіть, це було страшне заняття, адже більшість тварин відчували, як він торкався їхньої свідомості, і їхній безмежний страх охоплював юнака, через що його серце починало калатати, немов скажене, а одне-єдине бажання, яке його охоплювало, — зцілити бідолашних істот. Одначе він добре знав, що так було призначено їм долею, і вони мали померти, щоб вардени не голодували. Під час кількох останніх битв запас його енергії дуже виснажився, тож Ерагон хотів поповнити її, перш ніж вирушити в довгу й, можливо, ризиковану мандрівку. Якби Насуада дозволила йому залишитись із варденами ще бодай тиждень, то він зміг би заправити пояс енергією власного тіла й мав би час, щоб остаточно оклигати й бігти до Фартхен Дура цілком здоровим. Проте в нього залишалося всього кілька годин, і він був безсилий щось вдіяти за такий короткий час. Навіть у тому разі, якби він нічого не робив і просто лежав у ліжку, переливаючи вогонь зі свого тіла до коштовних каменів, він усе одно не зміг би зібрати стільки енергії, як він узяв у цих бідолашних тварин. Зрештою, їм вона вже все одно була непотрібна.

Діаманти пояса Белотха Мудрого, здавалося, могли увібрати в себе безмежну кількість енергії, та невдовзі юнак зупинився, відчувши, що йому більше не під силу витримати смертельні муки звірини. Обливаючись потом і відчуваючи дрібне нервове тремтіння в усьому тілі, Ерагон схилився вперед, сперся руками на коліна й прикипів очима до землі, намагаючись не впасти без пам'яті.

А потім він відчув, як до його свідомості увірвались спогади, що йому не належали. Юнак побачив Сапфіру, яка разом із ним витала в повітрі над озером Леона, побачив те, як вони пірнали в чисту холодну воду, а довкола них здіймалась ціла хмара білих бульбашок. Йому було дивно, але він напрочуд реально відчував ту радість, що охоплювала його та Сапфіру під час їхніх спільних польотів, купання, ігор.

Урешті-решт, дихання Вершника стало спокійнішим, і він із вдячністю поглянув на свого дракона, який сидів біля решток своєї жертви й ласо обсмоктував її череп. Юнак задоволено посміхнувся. «Забираймося звідси», — сказав він.

«Малий, візьми мою силу, вона може тобі знадобитись», — ковтаючи останній шматок, пробубоніла Сапфіра з набитим ротом.

«Я не буду цього робити».

«Це суперечка, в якій ти не переможеш. Я наполягаю».

«Я теж наполягаю… і не покину тебе слабкою й беззахисною. Сама подумай, а раптом Мертаг і Торнак нападуть на табір уже сьогодні? Нам слід бути готовими до бою кожної миті, а на тебе зараз чатуватиме ще більша небезпека, ніж завжди, бо Галбаторікс і вся Імперія вважатимуть, ніби я з тобою».

«Правду кажеш, але і твоя мандрівка сам на сам з ургалами не видається мені аж надто безпечною».

«Не переймайся, Сапфіро! Я не певен, що зміг би перемогти когось із них у бою, але мої охоронні закляття захистять мене від будь-якої зради… Повір, у мене досить енергії. І в тому, щоб ти зі мною ділилась, немає жодної потреби».

Сапфіра зиркнула на Ерагона, замислившись над його словами, а потім звела лапу й стала вилизувати з неї коров'ячу кров.

«Ну й добре… Я збережу її для себе», — мовила вона, й куточки її пащеки розпливлись у якійсь загадковій посмішці. «Будь такий ласкавий, подаймо мені оте барильце», — попрохав дракон, опустивши лапу.

Ерагон важко зітхнув, буцнув барильце ногою, і воно легко підкотилось до дракона. Сапфіра випустила свій довгий кіготь і пробила в його дні дві дірки, з яких полинув солодкий запах яблучної медовухи. Вигнувши шию так, щоб голова була прямо над барильцем, дракон схопив його своїми міцними щелепами, а потім підняв догори дриґом і миттю випив увесь трунок кількома великими ковтками. Потому порожнє барильце впало на землю й розлетілось на друзки, а один із його металевих обручів відкотився на кілька ярдів убік. Дракон тим часом задоволено посміхнувся, набрав повні груди повітря й так сильно чхнув, що ненароком клюнув носом у землю, випустивши чималий клубок вогню.

Ерагон ледь устиг відскочити й став квапливо збивати полум'я з рукава своєї сорочки. Його права щока вся аж палала, незважаючи на те, що Вершник в останню мить таки прикрив обличчя.

«Сапфіро, обережніше!» — гукнув він.

«Ой! — присоромлено опустивши голову, зойкнув дракон і потер свою запилюжену морду передньою лапою. — Медовуха лоскочеться».

«Ніби ти цього не знала!» — невдоволено промурчав Ерагон, вилазячи драконові на спину.

Сапфіра ще раз почухала морду передньою лапою, здійнялася в повітря й, пролетівши над табором варденів, приземлилась біля намету свого Вершника. Той зіскочив на землю, і вони якийсь час мовчки дивились одне на одного, дозволивши говорити тільки своїм почуттям. За мить Сапфіра якось дивно закліпала очима, і юнакові здалося, ніби ті блищать дужче, ніж зазвичай.

«Це перевірка, — мовила вона. — Якщо ми її витримаємо, то будемо тільки сильніші. Ми ж повинні вміти діяти самостійно. Чи не так? Інакше ніколи не здолаємо своїх ворогів».

«Авжеж…»

Дракон провів по землі кігтями, лишивши на ній глибокі борозни.

«Але це все одно не применшує мій біль», — здригнулась Сапфіра всім своїм гігантським тілом.

«Нехай під твоїми крилами завжди буде вітер, а сонце світить тобі тільки в спину».

«Хай і тобі щастить, малий».

«Бувай».

Потому Вершник пірнув до свого намету. Він відчував, що коли затримається ще хоч на мить, то взагалі не зможе розлучитися зі своїм вірним драконом.

І тієї ж миті зв'язок між ними урвався, бо їм обом не хотілося продовжувати цю агонію прощання. Уривати його було не так уже й легко, адже для Вершника він давно вже став ледь не частиною його самого. Тож якийсь час він почувався так, як почувається душа, втративши тіло, або навпаки, тіло, втративши душу. Намагаючись опанувати себе, Ерагон схопився за руків'я шаблі, але й далі продовжував похитуватись, ніби в нього паморочилось у голові. Усе його єство охопив тупий біль самотності. Здавалося, він став геть безпорадний, не відчуваючи поряд свого дракона.

«Я ж робив це й раніше, тож зможу зробити й зараз», — урешті-решт подумав Ерагон і змусив себе розправити плечі й вище підвести голову.

Після цього юнак дістав з-під ліжка торбинку, що її він зробив під час подорожі з Хелгрінда, і став збирати речі. Він поклав до неї різьблену дерев'яну трубку, в якій зберігався пергамент із віршем. Цей вірш Вершник вигадав для Агаеті Блодхрен, а Оромис переписав його своїм красивим вигадливим почерком. Незабаром у торбинці опинилися фляжка зачарованого фаелнірву, подарована Оромисом коробочка з налгаском, книжка «Доміа абр Вірда», а ще його точило. Якусь мить повагавшись, юнак поклав до торбинки й обладунки, думаючи про те, що краще бути щасливим, коли вони йому знадобляться, аніж перейматися тим, що він просто так проніс їх усю дорогу до Фартхен Дура. Книжку й пергамент він узяв через те, що тривалі мандрівки навчили його однієї з головних життєвих мудростей — якщо хочеш зберегти свої найдорожчі речі, ліпше завжди тримай їх при собі. Одягу він узяв небагато: пару рукавичок, які він запхав усередину свого шолома, та ще важкий вовняний плащ, на той випадок, якщо під час нічних зупинок стане холодно. Решту речей юнак заховав у сідельні сумки Сапфіри. «Якщо я й справді член Дургрімст Інгейтум, — подумав він, — гноми напевно дадуть мені якийсь одяг, коли я прибуду до Брег Холда».

Зав'язавши торбу, Вершник прикріпив до неї згори свого лука й хотів був зробити те саме з шаблею, але враз схаменувся, вчасно збагнувши, що варто йому хоч трішки нахилитися, як його вірна зброя випаде з піхов і може загубитися. Тож шаблю він вирішив прикріпити до пакунка збоку, так, щоб її руків'я перебувало між його шиєю і правим плечем, звідки її в разі небезпеки можна було легко вихопити.

Потому Ерагон завдав собі торбу на плечі й перестрибнув через уявну перешкоду, відчувши, як у його тілі й у дванадцятьох діамантах пояса Белотха Мудрого сколихнулась енергія. Тепер залишалося найскладніше — накласти на себе закляття, що ним Вершник користався всього лиш раз за все життя. Він пробубонів слова прадавньої мови, які мали викривити довкола нього промені світла й зробити його невидимим. Як не дивно, закляття подіяло з першого ж разу, оскільки юнак відчув слабкість у колінах і був геть спантеличений, побачивши, що його тіла не стало. Відтепер одне-єдине, що могло його виказати, — сліди, які залишались після кожного кроку. «Нічого собі…» — подумав Вершник і похитав невидимою головою.

Підійшовши до задньої частини намету, він розрізав напнуту тканину мисливським ножем і швиденько прослизнув крізь отвір назовні, де на нього вже чекав Блодхгарм, вилискуючи своєю шерстю, ніби розпещений, угодований кіт. Він схилив голову вбік Ерагона, скрушно прошепотів: «Убивце Тіні», — а потім швидко вимовив півдюжини слів прадавньою мовою, залатавши дірку в стінці намету.

Вершник тільки знизав плечима й подався по дорозі, що вела до виходу з табору. Зачувши, як хтось наближається, він миттю сходив на узбіччя й непорушно застигав, сподіваючись, що ніхто не помітить його тіні або ж слідів на землі чи траві. Юнак намагався ступати якомога м'якше, проте його черевики все одно здіймали невеличкі хмарки куряви, бо ця земля вже давно не знала дощів.

Як би це не було дивно, а закляття мало один суттєвий побічний ефект — Ерагон втрачав відчуття рівноваги, бо не бачив, де саме перебуває його нога або рука, тож весь час наштовхувався на різні предмети, так, ніби випив забагато елю.

Урешті-решт, він таки дістався до виходу з табору, не викликавши ні в кого жодних підозр. Там він сховався в густій тіні барила з дощовою водою й став уважно разглядати утрамбовані насипи та рови, що наїжачились гострими жердинами й захищали від несподіваного нападу східний фланг повстанського табору.

Якби Вершник спробував потрапити до табору, то йому було б надзвичайно важко залишитись непоміченим для вартових, які патрулювали насип. Не допомогло б, напевно, і те, що він був невидимий. Але оскільки рови й насипи було зроблено для того, щоб зупинити нападників, а не для того, щоб повстанці не могли вийти з табору, то його втеча значно полегшувалась.

Ерагон таки дочекався слушної миті, коли два найближчі вартові повернулись до нього спинами, а потім вискочив зі своєї схованки й, відчайдушно вимахуючи руками, чимдуж помчав униз. За якусь мить він подолав майже сотню футів і опинився на дні рову, а потім став так швидко здиратися на його протилежний схил, що часом почувався камінцем, який стрибає по водній гладіні. На верхівці насипу юнак широко розставив ноги, змахнув руками й перелетів оборонну лінію варденів. Важко сказати, скільки тривав цей політ, але юнакове серце встигло стукнути лиш тричі, після чого його невидимі ноги відчули під собою землю.

Приземлившись, юнак присів і затамував подих, оскільки один із вартових зупинився й став пильно поглядати в його бік. Проте вже за мить він продовжив свій обхід, не помітивши нічого підозрілого. Вершник тим часом прошепотів: «Ду делоі лунаеа», — і закляття вмить загладило сліди, що його черевики залишили на насипові.

Не знімаючи із себе закляття невидимості, Ерагон став обережно віддалятися від табору. Він намагався просуватись тільки по траві, щоб не здіймати куряви. Але чим далі він відходив від табору, тим швидшими й швидшими ставали його кроки, аж доки юнак не побіг так прудко, що з ним навряд чи міг би позмагатися найкращий кінь. Десь за годину він легко зістрибнув у глибокий вузький ярок, що його утворили вітер і затяжні дощі. На його дні жебонів невеличкий струмочок, порослий очеретом і рогозою. Ерагон побіг униз за течією, тримаючись якомога далі від м'якої землі, щоб не залишати після себе слідів, аж доки струмочок не став завширшки з маленький ставок, на березі якого юнак побачив величезного ургала з оголеними грудьми.

Вершник хотів був підкрастися до ургала непомітно, проте його видав шелест листя рогози, крізь зарості якої йому довелось пробиратись. Зачувши цей звук, велетенська істота повернула в бік Ерагона свою голову й жадібно втягнула носом повітря. То був Нар Гарцхвог, ватажок ургалів, що приєдналися до варденів.

— А, це ти! — гукнув Ерагон, знову ставши видимим.

— Вітаю тебе, Вогнемече, — загув Гарцхвог і звівся з каменя, виграючи у світлі полудневого сонця своїми м'язами.

— Вітаю, Нар Гарцхвогу, — трохи зніяковівши, відповів Ерагон. — А як же твої солдати? Хто ними командуватиме, поки ти будеш зі мною?

— Мій брат по крові Скгахгрезх. Він не ургал, але в нього довгі роги й товста шия, тож із нього буде некепський ватажок.

— Ясно… Але скажи, чому ти погодився піти зі мною?

Ургал кілька разів кашлянув, щоб прочистити горлянку, а потім мовив:

— Ти — Вогнемеч, тож не маєш померти, бо тоді ургали втратять усі шанси помститися Галбаторіксу, й наша раса на цих землях вимре. Саме тому я й зголосився бігти з тобою. Адже я найкращий серед наших воїнів і переміг два десятки самців.

Ерагон задоволено кивнув у відповідь. З усіх ургалів юнак найдужче довіряв саме Гарцхвогу. Колись, перед битвою на Палаючій рівнині, він перевірив його свідомість і переконався, що, за мірками його раси, Гарцхвог був чесним і надійним воїном. «І доки він не вирішить, що його честь вимагає від нього викликати мене на поєдинок, — подумав Ерагон, — у нас не буде причин для сварок».

— Дуже добре, Нар Гарцхвогу, — мовив він, затягуючи міцніше один із мотузків торби довкола пояса, — то що, біжімо? Біжімо так, як іще ніхто по бігав за всю історію варденів?

— Біжімо, Вогнемече, — широко посміхнувшись, кивнув Гарцхвог.

Тієї ж миті вони повернули на схід і разом рушили до Беорських гір. Ерагон біг легко й швидко, а Гарцхвог пересувався поруч із ним велетенськими стрибками, роблячи один крок, тимчасом як Вершникові доводилось робити два, а то й три. І після кожного такого стрибка земля під його ножищами здригалася. Небеса над ними затягло важкими грозовими хмарами, під якими, видивляючись здобич, кружляли самотні яструби.

ЧЕРЕЗ ПАГОРБИ Й ГОРИ

Ерагон і Нар Гарцхвог бігли решту дня, цілу ніч та ще й цілий наступний день, зупиняючись тільки для того, щоб попити води й трішки перепочити.

Надвечір другого дня Гарцхвог захекано спинився.

— Вогнемече, я маю щось попоїсти й хоча б годинку поспати, — прохрипів він.

Важко дихаючи, Вершник прихилився до найближчого пня й кивнув головою на знак згоди. Правду кажучи, він і сам падав з ніг, але гордість не дозволяла йому сказати про це першим. Залишивши табір варденів, Ерагон не без подиву зрозумів, що хоч він і може подолати відстань у п'ять миль куди швидше за Гарцхвога, проте далі ургал аж ніяк не поступається йому у витривалості.

— Я допоможу тобі що-небудь вполювати, — запропонував юнак.

— Дякую. Гадаю, я легко впораюсь сам. Розведи краще багаття, а я роздобуду їжі.

— Як скажеш.

За мить Гарцхвог уже зник у заростях бука, а Ерагон розв'язав ремінь на талії й, полегшено зітхнувши, кинув свою торбу поруч із пеньком. «Трикляті обладунки», — прошепотів він. Справді-бо, навіть в Імперії йому не доводилося долати такі велетенські відстані та ще й із такою ношею на плечах. Юнак і не підозрював, як йому буде важко. Усе його тіло — стопи, ноги, спину — проймав різкий біль. А коли Вершник намагався присісти, його коліна не хотіли згинатися.

Так чи так, розуміючи, що нічого не вдієш, Ерагон став збирати суху траву та гілля й складати все це в купу на клаптикові кам'янистої землі.

Мандрівники зупинились за декілька миль у східному напрямку від південного берега озера Тудостен, тому земля тут була волога, а навколо височіли зарості, що сягали подекуди ледь не шести футів. У них блукали стада оленів, газелей і диких биків із чорною шкірою й широкими, закрученими назад рогами. Ця земля була напрочуд багата завдяки Беорським горам, над якими збиралося безліч хмар, що згодом розліталися на тисячі ліг, приносячи дощ на рівнини, які без нього були б так само сухими й порожніми, як і Хадарацька пустеля.

Навіть незважаючи на те, що вони пробігли багато ліг, Ерагон усе одно був невдоволений. Адже між річкою Джиєт й озером Тудостен їм довелося втратити кілька годин, ховаючись і рухаючись обхідними шляхами, так, щоб їх ніхто не помітив. Проте тепер, коли озеро Тудостен лишилося за їхніми спинами, Вершник сподівався, що вони бігтимуть значно швидше. «Насуада, певно, і гадки не мала, що ми так затримаємось! Їй-бо хочеться, щоб ми долетіли до Фартхен Дура швидше за вітер! Ха!» Буцнувши гілку, яка валялася в нього під ногами, юнак продовжив збирати хмиз, невдоволено бурмочучи собі щось під носа.

Гарцхвог повернувся приблизно за годину, коли Ерагон уже розпалив чималеньке багаття — десь у ярд завдовжки й у два фути завширшки. Упоравшись зі своїм завданням, Вершник сидів і дивився на полум'я, борючись із бажанням поринути у світ своїх ілюзій, аби бодай трішки перепочити. Коли він повернув голову вбік ургала, його шия хруснула.

Гарцхвог стояв над ним, тримаючи під лівою рукою велику тушу оленя. Він робив це так легко, ніби та туша була не важча за торбу, набиту ганчір'ям. За якийсь час ургал закріпив тушу на дерев'яній розсошці за двадцять ярдів від багаття й заходився обробляти її ножем. Вершник звівся й, відчуваючи, що його суглоби ось-ось обернуться на камінь, почвалав до ургала.

— Як ти його вбив? — поцікавився він.

— За допомогою пращі, — загув Гарцхвог у відповідь.

— Ти хочеш приготувати його на рожні чи ургали їдять м'ясо сирим?

Гарцхвог різко повернувся й зиркнув на Ерагона крізь завиток свого лівого рога. У його жовтому оці зблиснув якийсь дивний вогник.

— Ми не тварини, Вогнемече.

— Та я цього й не казав.

Ургал щось буркнув собі під носа й знов повернувся до туші.

— Приготування на рожні забере надто багато часу, — зітхнув Ерагон.

— Я думав дещо зварити, а дещо засмажити на камінні.

— Зварити? Цікаво, яким макаром? У нас же нема казанка.

Гарцхвог тим часом витер руки об землю, дістав із торбинки, що висіла в нього на ремені, шматок згорнутої тканини й кинув її Ерагонові. Юнак хотів був її спіймати, проте слабкість у руках не дозволила йому дотягнутись, і тканина впала на землю. Вона нагадувала дуже великий пергамент. Коли Ерагон підняв її, тканина розгорнулась і стала нагадувати мішечок у півтора фута завширшки й приблизно три фути завглибшки. Його краї були зміцнені товстою шкіряною ниткою із нашитими на неї металевими кільцями. Юнак спантеличено покрутив мішечок перед очима, здивований його м'якістю, а ще більше тим, що на ньому не було жодного шва.

— Що це таке? — спитав він.

— Шлунок печерного ведмедя, якого я вбив у той рік, коли в мене з'явились роги. Його треба кудись підвісити або закріпити над якоюсь дірою, а потім наповнити водою і вкинути до нього розпечене каміння. Воно швидко нагріє воду, і ми будемо мати дуже смачну юшку.

— А хіба каміння не пропалить шлунок?

— Та ні, ще жодного разу не пропалювало.

— Хіба він зачарований?

— Повір мені, жодної магії. Просто міцний шлунок, та й усе, — відповів Гарцхвог, узяв оленя за ноги й, крекнувши, одним рухом розірвав тушу навпіл, а потім став вирізати найкращі шматки м'яса ножем.

— Мабуть, це був дуже великий ведмідь, — прошепотів Ерагон.

Гарцхвог видав глибокий гортанний звук, що нагадував «рук-рук».

— Він був більшим, ніж я зараз, Убивце Тіні.

— Ти теж убив його за допомогою пращі?

— Ні, я задушив його голими руками. Ургалам заборонено користуватися зброєю, коли вони досягають певного віку й повинні довести всім свою хоробрість, — Гарцхвог на мить зупинився, а його ніж тим часом занурився в тушу по самісіньке руків'я. — Але багато хто не наважується вступити у двобій із печерним ведмедем, полюючи на вовків або ж на гірських козлів. Саме тому ватажком став я, а не хтось інший.

Кивнувши, Вершник залишив ургала розрізати м'ясо, а сам пішов до багаття, де викопав невеличку ямку й увіткнув довкола неї кілька кілочків, на які повісив ведмежий шлунок. Потім він назбирав добру дюжину каменів завбільшки з яблуко й укинув їх до багаття. Доки ті нагрівались, Ерагон скористався магією, щоб на дві третини наповнити шлунок водою. Після цього він заходився майструвати з кількох гілочок молодої верби та смужки шкіри щось таке, що віддалено нагадувало щипці, а коли камені розпеклися до червоного, Вершник крикнув Гарцхвогу:

— Здається, вони готові!

— Тоді кидай їх у воду, — гукнув той у відповідь.

Ерагон дістав щойно змайстрованими щипцями один із каменів і поклав його до посудини. Торкнувшись води, камінь спочатку зашипів, а потім видав у повітря хмаринку пари. Після того як у ведмежому шлунку опинився третій камінь, вода в ньому обернулася на окріп. Ступаючи своїми важкими кроками, Гарцхвог підійшов до Ерагона й кинув у воду дві пригорщі м'яса, а потім приправив юшку сіллю й паростками розмарину, чебрецю та ще якихось диких трав, які він зібрав під час полювання. Далі він поклав біля вогнища великий плаский шматок сланцю, а коли той нагрівся, став смажити на ньому невеличкі смужки м'яса.

Доки готувалася їжа, мандрівники відкололи собі від пенька по великій трісці й вирізали з них ложки. Вершник був такий голодний, що йому здалося, ніби юшка вариться цілу вічність, а коли вона врешті-решт була готова, обидва воїни накинулись на неї, ніби пара голодних вовків. Вершник навіть не підозрював, що може з'їсти вдвічі більше, ніж завжди. Решту їжі кількома величезними ковтками знищив Гарцхвог, який їв за шістьох дорослих чоловіків.

Тепер можна було відпочити. Ерагон задоволено влігся на траві й став поглядати на світлячків, що кружляли довкола буків, немовби ганяючись один за одним. Десь далеко в заростях хрипко ухнула сова, а на темно-червоному небі стали з'являтися перші зірки.

За мить юнак заплющив очі, і його голову заполонили думки про Сапфіру та Арію. У скронях Вершника глухо пульсувала кров. Усе було тихо й спокійно, аж доки він не почув, як ліворуч від нього щось хруснуло. Різко обернувшись, юнак побачив, як Гарцхвог виколупує зламаною кісткою рештки їжі із зубів. Вершник зиркнув на свого супутника, а потім зупинив погляд на ургалових ногах — той зняв свої велетенські сандалії, перш ніж вони почали їсти. Ерагон не без подиву помітив, що на кожній нозі Гарцхвога було по сім пальців.

— Гноми мають на ногах стільки ж пальців, як ви, — мовив він.

Гарцхвог виплюнув на вугілля шматочок м'яса.

— Гм… — знехотя відповів він. — Я цього не знав. Мені якось ніколи не було діла до їхніх ніг.

— А тобі не здається дивним те, що в ургалів і гномів по чотирнадцять пальців на ногах, а в людей і ельфів тільки по десять?

Почувши таке, Гарцхвог роздратовано скривив свої тонкі губи:

— Ми не рідня по крові цим безрогим гірським щурам, Вогнемече. Що з того, що в нас і в них по чотирнадцять пальців? Просто боги створили нас такими, ото й усе. Інакшого пояснення я не бачу.

Ерагон щось пробурчав у відповідь, ще раз глянув на світлячків і геть несподівано попрохав ургала:

— А розкажи мені якусь історію, із тих, що їх найдужче любить ваша раса, Нар Гарцхвогу.

Ургал хвильку подумав, почухав потилицю й нарешті вийняв із рота кістку:

— Якось давно, — почав він, — жила собі молода ургалка на ймення Магхара. Вона мала роги, що виблискували, ніби коштовне каміння, і довге-предовге волосся, яке спадало з її плечей нижче спини. А ще вона так чарівно сміялась, що навіть птахи милувалися її сміхом. Проте їй не судилося народитись красунею — обличчя в неї було потворне. У її ж таки селі мешкав і один войовничий ургал, що переміг на турнірі двадцять трьох суперників, а чотирьом із них узагалі не судилося вижити після того, як вони зійшлися з ним у чесному двобої. Невдовзі йому прийшов час обирати собі дружину. Важко було уявити, як Магхарі хотілося стати його нареченою, але він не звертав на неї жодної уваги, бо її потворне обличчя затьмарило і блиск її рогів, і красу її волосся, і її дзвінкий сміх. Засумувала Магхара та й подалася собі на найвищу гору Хребта, де стала кликати Рахну. «Рахно-мати, — волала вона, — Рахно-мати, та, що створила нас, що навчила нас ткацтва й землеробства, що народила Беорські гори, пролітаючи небесами на своєму драконі». І Рахна почула її, і спиталася, навіщо та її кличе. «Зроби мене вродливою, наша Славна Мати, — стала благати Магхара, — аби я могла обрати собі ургала, який мені до вподоби». І відповіла їй Рахна: «Навіщо тобі бути вродливою, адже твої роги сяють, ніби коштовне каміння, твоє волосся переливається, ніби хвилі ріки, а твій сміх — гарніший за спів птахів? Зажди хоч трохи, і до тебе прийде ургал, який побачить не лише твоє обличчя». Та Магхара кинулась їй до ніг і заголосила: «Не бути мені щасливою, о Славна Мати, аж доки не завоюю серця того ургала, що мені любий. Зроби мене вродливою». Тоді Рахна посміхнулася й спитала: «Ну гаразд, але чим ти мені відплатиш, якщо я зроблю це?». «Я віддам тобі все, чого забажаєш», — не вагаючись, відповіла Магхара.

Рахна вдоволено кивнула й тут-таки зробила Магхару вродливою. Та повернулась до свого села, й усі захоплено пороззявляли роти — такою красунею вона стала. Невдовзі войовничий ургал узяв її за дружину, вони народили кількох діточок і жили, не знаючи лиха, аж цілих сім років. Та щойно почався восьмий, як до Магхари прийшла Рахна й спиталася в неї: «Чи жила ти щасливо увесь той час із ургалом, чиє серце тобі так хотілося завоювати?». «Авжеж», — відповіла Магхара.

Тоді Рахна мовила: «От і добре, а я саме прийшла за своєю платнею». Вона довго оглядала їхній кам'яний будинок, а вирішила забрати до себе їхнього найстаршого сина. Почувши це, Магхара впала на коліна й стала благати Рахну, щоб та цього не робила, проте Славна Мати була непохитною. Тоді Магхара збожеволіла від розпачу, схопила бойову палицю свого чоловіка й кинулась на Рахну. Але палиця відразу ж обернулася в її руках на хмаринку пилу. Потому Рахна забрала в неї також її вроду й вирушила разом з її сином до свого замку, де мешкали чотири вітри. Вона нарекла його Хергаз і виховала з нього могутнього воїна, яких іще земля не бачила. І кожен, хто чує цю історію, має знати, що доля — вона є доля, і якщо ти наважишся піти проти неї, то можеш утратити все найдорожче, що маєш у житті.

Ерагон замислено зітхнув і глянув на мерехтливий серп місяця, що став здійматися на сході з-за лінії горизонту.

— А розкажи щось про ваші села, — попрохав потому юнак.

— Що саме?

— Та що завгодно. Я був у ваших із Кхагрою й Отвеком свідомостях, я проникав у ваші спогади, проте майже нічого не пам'ятаю.

— О, я можу розповідати дуже довго, — загув Гарцхвог, і в його очах з'явився невимовний смуток. Потім він якийсь час поколупався кісткою в одному зі своїх іклів і нарешті став розповідати: — Ми беремо колоди й вирізаємо на них зображення гірських тварин, а потім вкопуємо їх у землю перед своїми оселями, щоб ті відганяли злих духів. Часом нам здається, ніби ці колоди оживають… Тобто коли ти заходиш до будь-якого з наших сіл, ти починаєш відчувати, як очі цих тварин за тобою стежать. — Ургал на мить перестав колупатися в зубах, та невдовзі продовжив своє нехитре заняття й вів далі: — Перед входом до кожної хатини ми вішаємо намну. Це такі шматочки тканини, завбільшки з мою долоню. Вони мають яскраві візерунки, з яких можна дізнатися геть усе про історію родини, яка мешкає в хатині. Робити нові намни або ж латати старі ми дозволяємо лиш найстаршим ткачам, які мають найбільший досвід. А в зимові місяці молоді ургальські подружжя плетуть разом килими. Робота над одним килимом триває цілих п'ять років, за які ти можеш збагнути, чи правильно обрав собі пару.

— Я ще ніколи не бачив ваших сіл, — мовив Ерагон. — Мабуть, ви дуже добре їх ховаєте.

— Авжеж, вони добре заховані й добре захищені. А ті, кому щастить побачити наші оселі, зазвичай не доживають до тієї миті, коли можуть комусь про них розповісти.

По цих словах Вершник пильно глянув на ургала, а потім спитав дуже серйозним голосом:

— А як так сталося, що ти вивчив нашу мову, Гарцхвогу? Невже серед вас жила людина? Ви тримали когось із моєї раси в рабстві?

Гарцхвог витримав погляд Ерагона, навіть оком не зморгнувши.

— У нас немає рабів, Вогнемече. Я просто забирав знання тих людей, яких переміг у бою, і ділився цими знаннями зі своїм племенем.

— Ти вбив багато людей, чи не так?

— Ти теж убив багатьох ургалів, Вогнемече. Саме тому ми й маємо бути спільниками. Адже без цього і у твоєї, і в моєї раси є всі шанси стати рабами.

Ерагон схрестив руки на грудях, його очі недобре зблиснули.

— Якось ми з Бромом переслідували разаків і зайшли до Язуака, невеличкого села на березі річки Нінор. Усі його мешканці були мертві, а їхні тіла було звалено в купу на майдані. А на верхівці цієї купи стирчав спис, на якому висіло тіло немовляти. Це було найжахливіше видовище з тих, які мені коли-небудь доводилось бачити. І це зробили ургали…

— Послухай мене, Вогнемече, — відповів на те Гарцхвог, — перш ніж у мене з'явились роги, батько узяв мене разом із собою до одного з наших сіл у західній частині Хребта. І ми знайшли всіх наших побратимів мертвими — їх катували, перш ніж убити. На те село напало кілька великих загонів із Нарди, і нікому з ургалів не пощастило втекти. Ніде правди діти, Вогнемече, ми дужче за інші раси любимо війну, і це безліч разів нас губило. Наші жінки не визнають ургала за чоловіка, аж доки той не переможе в бою трьох суперників. Бій приносить нам радість, але це не означає, що ми не вміємо визнавати своїх помилок. Ми змінимося, бо інакше на нас чекає смерть. У нас немає виходу, бо якщо нас усіх не винищить Галбаторікс, то, перемігши його, про це подбаєте ви з Насуадою. Хіба не так?

Ерагонове підборіддя нервово затремтіло, проте він усе ж таки кивнув:

— Може, й так.

— Тоді який сенс дорікати одне одному помилками минулого? Якщо ми будемо завжди пам'ятати те зло, яке наші раси заподіяли одна одній, то між людьми й ургалами ніколи не буде миру.

— А що нам робити тоді, коли ми все-таки переможемо Галбаторікса й Насуада віддасть твоїй расі обіцяні землі? Невже через двадцять років ваші сини почнуть грабувати й убивати, аби похизуватись перед ургалками? Ти ж добре знаєш свою історію, Гарцхвогу, і чудово розумієш, що так було завжди, коли ургали укладали мирні угоди.

Гарцхвог глибоко зітхнув і відповів далеко не відразу:

— Тоді нам доведеться лиш сподіватись, що десь далеко-далеко за морями живуть інші ургали, значно мудріші за нас, бо навряд чи ми виживемо на цих землях.

Потому розмова урвалась, і табір поринув у тишу. Гарцхвог розлігся прямісінько на землі, а Ерагон закутався в плащ і сперся спиною на пеньок, розглядаючи зірки, що мерехтіли як на небесах, так і в його думках…

Наприкінці наступного дня мандрівники побачили Беорські гори. Спочатку вони були всього лиш примарними силуетами на обрії, білими й багряними кутастими фігурами, але надвечір стали чітко вимальовуватись на горизонті, і Вершник навіть зміг розгледіти біля їхнього підніжжя темну смужку дерев. Над нею йшла значно більша смуга криги й снігу, а ще вище височіли сірі кам'яні вершини. Вони були такі високі, що на них не те що не росли дерева, а навіть не падав сніг.

Коли Ерагон побачив їх уперше, їхні неймовірні розміри вразили його до глибини душі. Він бачив гори на власні очі, але все його єство відмовлялось вірити в те, що на світі може існувати щось настільки гігантське. Середня висота цього гірського пасма сягала десяти миль, проте деякі піки були значно вищими.

Мандрівники бігли цілу ніч крізь темряву й не зупинялися половину наступного дня. Дообідня пора під Беорськими горами нагадувала скорше сутінки, й лишень опівдні сонце таки прорвалося між двома піками та залило землю своїм світлом. Тоді Ерагон зупинився на березі невеличкого струмочка й кілька хвилин зачудовано роздивлявся краєвид, що відкривався перед ним.

Правду кажучи, подальша мандрівка вздовж гірського Хребта весь час неприємно нагадувала Ерагонові його втечу з Джиліда до Фартхен Дура разом із Мертагом, Сапфірою та Арією. Юнакові навіть здалося, що він упізнає ті місця, де вони розбивали табір, після того, як перетнули Хадарацьку пустелю.

Дні та ночі тривали до болю довго й водночас на диво швидко, оскільки кожна нова година була схожою на попередню. Через це Ерагона весь час не покидало враження, ніби їхнє випробування ніколи не скінчиться і що більша його частина неодмінно має бути попереду.

Невдовзі мандрівники прибули до величезної ущелини, яка розділяла гірське пасмо на багато ліг із півночі на південь. Тоді вони повернули праворуч і побігли поміж холодними й байдужими вершинами. Діставшись Ведмежого Ікла — річки, що брала свій початок на вузькій долині, Ерагон і Гарцхвог перейшли її холодні води вбрід і, не зупиняючись на жодну хвилину, попрямували далі на південь.

Але перш ніж вирушити прямісінько до гір, мандрівники все ж таки розбили табір біля невеличкого ставка, щоб трішки перепочити. Гарцхвог убив пращею ще одного оленя, і вони вдвох наїлися так, що іншим разом їм би вистачило цієї їжі на кілька разів.

Утамувавши свій нелюдський голод, Ерагон усівся на землю й заходився латати дірку у своєму черевикові, коли раптом почув моторошне виття, від якого йому аж на серці похололо. Юнак насторожено роззирнувся довкола й помітив величезного звіра, що біг уздовж кам'янистого берега ставка.

— Гарцхвогу, — прошепотів Вершник і потягнувся до торби, щоб дістати з неї свою криву шаблю.

Ургал миттю схопився на ноги, намацав на землі каменюку, завбільшки з кулак, і зарядив її до своєї пращі. Потому він випростався на повен зріст, роззявив пащеку й видав такий моторошний крик, що аж земля здригнулася.

Звір тим часом спинився, а потім став рухатись значно повільніше, раз у раз принюхуючись до землі. Невдовзі він опинився зовсім близько від мандрівників, так, що світло від вогнища раз по раз вихоплювало його з темряви. Побачивши, з ким вони мають справу, Ерагон ледь не скрикнув. Перед ними стояв величезний, ніби кінь, вовк із сірою спиною. Його ікла виблискували, ніби дві найгостріші шаблі, а жовті очища невідривно стежили за кожним їхнім рухом. Вовк урешті-решт зупинився й широко розчепірив лапи, кожна з яких була завбільшки з кулачний щит. «Це шррг!» — подумав Ерагон.

Рухаючись майже безшумно, попри те, що його вага була величезна, гігантський хижак тим часом став обходити їхній табір, а Ерагон намагався думати про ельфів і про те, як би вони вчинили в цій ситуації. Трохи перегодом, збагнувши, що зволікати далі не можна, Вершник вимовив прадавньою мовою:

— Брате-Вовче, ми не хочемо тобі зла, адже сьогодні наша зграя відпочиває і не полює. Ми запрошуємо тебе розділити нашу їжу. Ти можеш лишатися в нашому таборі аж до ранку.

Почувши прадавню мову, шррг зупинився й насторожено повів вухами.

— Що це ти робиш, Вогнемече? — гаркнув Гарцхвог.

— Не нападай, аж доки він не нападе першим.

Велетенський звір повільно наблизився до їхнього табору, став винюхувати повітря, а потім підійшов до самісінького вогнища, напевно, вельми зацікавлений дивом, якого ще ніколи не бачив. За мить він опинився біля решток м'яса, які лишилися на тому місці, де Гарцхвог розрізав оленя, схопив кілька шматків і, не озираючись, подався в безмежні простори ночі.

Ерагон полегшено зітхнув і сунув шаблю назад до піхов. Гарцхвог натомість іще добрі півгодини стовбичив на місці, вдивляючись у темряву й прислухаючись до кожного звуку.

З першими променями сонця мандрівники покинули табір. Вони рушили на схід у напрямку долини, яка вела до гори Тардур.

Заглибившись у густий ліс, що вкривав підніжжя гірського пасма, Ерагон і Гарцхвог відчули, як повітря стало значно прохолоднішим. Земля була вкрита тут голчастим килимом, від чого їхні кроки зробились майже нечутними. Коли мандрівники прокладали собі шлях між товстими стовбурами й корінням високих, темних і похмурих дерев, їм увесь час здавалося, ніби ті за ними стежать.

Серед вкритого товстим шаром моху гілля, видаючи голосний скрекіт, сновигали великі чорні білки, а в заростях папороті, малини та інших зелених рослин було безліч найрізноманітніших грибів.

Невдовзі Вершник і ургал опинились у самісінькому серці довгої долини, й світ став для них маленьким і тривожним. На них зусібіч тисли велетенські глиби гір, а небо висіло ген-ген угорі, блакитною, недосяжною тонкою стрічкою. Ерагон зачудовано поглядав, як кілька маленьких хмаринок торкалися гірських плечей, і думав про те, що такого високого неба йому ще ніколи не доводилось бачити.

За годину пополудні мандрівники змушені були сповільнити свій біг, бо в хащах кілька разів пролунало чиєсь оглушливе ревіння. Вершник миттю вихопив із-за спини свою вірну шаблю, а Гарцхвог іще швидше, ніж напередодні, зарядив до пращі круглу річкову каменюку.

— Це печерний ведмідь, — мовив ургал, проте його слова заглушив скажений пронизливий вереск, що нагадував скрегіт металу об метал, — до того ж іще й награ, — здригнувшись, нарешті закінчив той. — Ми маємо бути дуже обережні, Вогнемече.

Мандрівники повільно пішли далі й невдовзі побачили тварин, що метушилися на схилі гори на кількасот футів вище за них. Це було стадо кабанів, які мали червонувате хутро й товстелезні ікла. У його гущі раз у раз лунало клацання щелеп, а також зі смертельною швидкістю виблискували велетенські пазурі ведмедя. Спочатку Ерагонові здалося, ніби в цих кабанах і в цьому ведмеді нема нічого надзвичайного, проте вже за мить він порівняв тварин із деревами і вжахнувся, збагнувши, що шррг виглядав би поруч із кожним кабаном, як карлик, а ведмідь… той узагалі був завбільшки з будинок, у якому Вершник мешкав у Паланкарській долині. Кабани розірвали ведмедеві бік, але це тільки ще дужче розлютило ненажерливого хижака. Звівшись на задні лапи, він продовжував свою переможну ходу й за мить так приклався до одного з кабанів своєю велетенською лапою, що ледь не розідрав його на шматки. Кабан упав на землю й кілька разів намагався був звестись, проте його наздогнав іще один удар, і він застиг, випустивши дух. Потому ведмідь схилився над своєю здобиччю, а кабани, заверещавщи, ніби свійські свині, дременули кудись високо в гори.

Ошелешений побаченим, Ерагон повільно йшов слідом за Гарцхвогом. Ведмідь тим часом, відвернувши свою величезну морду від здобичі, уважно стежив за ними своїми маленькими, ніби дві намистинки, очицями. Урешті-решт, переконавшись, що прибульці нічим йому не загрожують, хижак повернувся до своєї трапези.

— Гадаю, навіть Сапфіра не подужала б такого монстра, — тихенько мовив Ерагон.

Гарцхвог і собі відповів майже пошепки:

— Сапфіра вміє дихати вогнем. А ведмідь — не вміє.

Обидва мандрівники не зводили з гігантського ведмедя погляду, аж доки той не зник із поля зору за деревами. Але навіть потому Вершник і ургал продовжували тримати зброю напоготові, геть не знаючи, які ще небезпеки можуть чекати на них у цьому лісі.

День став хилитись до вечора, коли мандрівники раптом почули ще один дивний звук.

Прислухавшись уважніше, вони зрозуміли, що це був сміх. Тоді Гарцхвог спинився, застережливо звів вказівного пальця й став непомітно скрадатися між кущами, прямуючи в той бік, звідки він долинав. Ступаючи обережно, ніби кіт, Ерагон пішов слідом за ургалом, намагаючись майже не дихати, аби не виказати своєї присутності.

За мить Вершник розсунув перед собою кизилове листя й побачив унизу протоптану стежинку, на якій бавилося трійко маленьких гномів. Дітлахи кидали одне в одного паличками й заливались дзвінким сміхом, проте нікого з дорослих поряд із ними не було. Відійшовши на безпечну відстань, Ерагон полегшено видихнув повітря й став розглядати небо. Невдовзі він помітив кілька стовпчиків білого диму й визначив, що вогнища мали бути десь за милю від них.

Хруснувши гіллям, із кущів вийшов Гарцхвог. Він усівся на схилі трішки нижче за Вершника, так, що їхні очі опинились на одному рівні. Потому ургал замислено почухав потилицю.

— Вогнемече, — сказав він, — саме тут наші шляхи мають розійтися.

— Хіба ти не підеш зі мною до Беорських земель?

— Ні. Моє завдання — зробити так, щоб ти був у безпеці. А якщо я піду з тобою, то гноми навряд чи тобі довірятимуть. Гора Тардур уже зовсім близько. Я певен, що ти доберешся туди живим і здоровим, бо навряд чи хтось наважиться тут на тебе напасти.

Ерагон потер собі шию й перевів погляд із Гарцхвога на дим, що здіймався в небо на сході.

— Ти хочеш повернутися назад до варденів?

Гарцхвог ледь помітно всміхнувся:

— Авжеж. Проте я повертатимусь не так швидко, як ми сюди дісталися.

Не знаючи, що відповісти, Ерагон наступив на кінець гнилої колоди, й від неї відвалився добрячий шмат деревини, під яким було безліч мурах, що відразу ж стали рятувати свої білі личинки.

— Не дай шрргу або ж ведмедю з'їсти себе, обіцяєш? Бо тоді мені доведеться знайти та знищити твого вбивцю, а в мене й так обмаль часу.

Гарцхвог притис обидва кулаки до свого рогатого лоба:

— Нехай твої вороги будуть тремтіти, почувши одну лишень звістку про те, що ти наближаєшся, Вогнемече.

По цих словах він звівся й великими стрибками помчав геть від Вершника, і вже за кілька секунд розчинився між віковими деревами.

Ерагон вдихнув на повні груди й став продиратися крізь чагарник до малюків-гномів. Побачивши незнайомця, крихітки застигли, і на їхніх личках із кругленькими щічками з'явився здивований, а водночас недовірливий вираз. Проте Ерагон радів уже бодай тому, що вони не втекли, й, розвівши руки в різні боки, мовив:

— Я Ерагон, Убивця Тіні. Я шукаю Орика, сина Тхріфка. Ви можете мене до нього відвести?

Діти тільки закліпали своїми оченятами. Вершник збагнув, що вони не розуміють його рідної мови.

— Я Вершник дракона, — мовив тоді він повільно-повільно, чітко вимовляючи кожне слово. — Ека едір аі Шуртугал… Шуртугал… Арджетлам…

Тієї ж миті в очах малюків зблиснули здивовані вогники, але вже невдовзі вони радісно загукали:

— Арджетлам! Арджетлам!

Потому вони підбігли до Ерагона, почали хапати його за ноги й нарешті потягли за собою. Ошелешений Вершник не пручався і, відчуваючи, як його губи розпливаються в дурнуватій посмішці, почвалав за ними. Дітлахи весь час щось йому розповідали, і хоч юнак геть нічого не розумів, йому все одно дуже подобалось слухати їхні милозвучні голоски.

Невдовзі одне з дитинчат, Ерагонові здалося, що це була дівчинка, простягло до нього свої рученята, й він посадив його собі на плечі. Та не встиг Вершник пройти й кількох кроків, як дівча так міцно вчепилося своїми крихітними пальчиками йому у волосся, що той аж зашипів від болю. Відразу ж потому мала пустунка дзвінко захихотіла, тож в Ерагона зникло будь-яке бажання сваритися на неї. Так він і йшов аж до самісінької гори, де мав зустрітися зі своїм молочним братом Ориком.

ДЛЯ МОГО КОХАННЯ

Тримаючи в долонях круглий плаский камінь, Роран поглядав на нього суворо й водночас розчаровано.

— Стенр, рейза! — тихо прогарчав він.

Камінь навіть не ворухнувся.

— І що це ти хочеш зробити, Міцний Молоте? — спитав у нього Карн, і собі примостившись на краю колоди, на якій сидів Роран.

Той миттю засунув камінь до кишені, узяв хліб та сир, що йому приніс Карн, і невдоволено буркнув:

— Нічого. Сиджу собі, мрію…

Карн насилу стримав посмішку:

— Багато хто робить так перед важливим завданням.

Пережовуючи, Роран похмуро обвів поглядом увесь загін, що, включно із ним, налічував тридцять воїнів. Усе це були досвідчені солдати. Кожен із них мав на озброєнні лук і якусь додаткову зброю — меч, спис, булаву або ж молот. Семеро чи восьмеро вояків були його віку, а решта виглядали значно молодшими. Найстаршим серед воїнів був їхній капітан — Мартланд Рудобородий, який побував у стількох боях, що в його розкішну бороду непомітно стала закрадатися сивина. Граф був кремезним чоловіком, бо майже все своє життя провів у сідлі, не випускаючи з рук меча. Його пишна доглянута борода сягала йому до грудей. Коли Роран уперше постав перед своїм майбутнім капітаном, той уважно зміряв його поглядом і мовив:

— Леді Насуада розповідала мені про тебе дивовижні речі, мій юначе. Та й мої люди дещо про тебе говорили. Я схиляюсь перед твоїми подвигами, адже напасти на разаків у їхньому лігві інакше як подвигом і не назвеш. Звісна річ, тобі допомагав твій брат, проте я ні на мить не сумніваюсь, що ти відважний воїн. Але ось що я хочу тобі сказати. Ти, мабуть, звик керувати своїми селянами, та відтепер усе зміниться, бо ти лиш один із варденів, мій юначе… Тобто один із моїх воїнів. І ми не будемо для тебе ані твоїми сусідами, ані твоєю сім'єю. Нам також геть не обов'язково, щоб ти ставав нашим добрим другом. Одне-єдине, що нас об'єднує, — це наш обов'язок виконувати накази Насуади, і ми виконуватимемо їх незалежно від того, подобаються вони нам чи ні. І доки ти служитимеш у моєму загоні, ти будеш робити те, що я скажу, коли я тобі скажу і як я тобі скажу. Інакше, присягаюся кістьми моєї блаженної матері — нехай земля їй буде пухом, — я власноруч здеру з тебе шкуру, хто б тебе сюди не прислав! Затямив?

— Так, сер!

— Дуже добре. Якщо ти будеш поводитись пристойно, покажеш свій розум і залишишся живим, у тебе є всі шанси на стрімке кар'єрне зростання. Але пам'ятай, ти геть нічого не досягнеш, аж доки не переконаєш мене в тому, що здатен командувати іншими людьми. І будь ти тричі проклятий, якщо збираєшся задобрити мене якимись лестощами! Мені байдуже, поважатимеш ти мене чи ненавидітимеш! Я переймаюся тільки одним — чи здатен ти зробити те, що тобі належить! Ото й усе!

— Я все зрозумів, сер!

— Залишилось тільки перевірити, чи ти все правильно зрозумів, Міцний Молоте! Та невдовзі ми це побачимо. А тепер ходи до мого першого помічника Улхарта й скажи йому, що ти прибув до нашого загону.

Роран проковтнув останній шматок хліба й запив його ковтком вина з бурдюка, який завжди носив із собою. Йому дуже кортіло з'їсти на вечерю чогось гарячого, проте вони були надто глибоко на території Імперії й не розводили вогню, щоб їх не помітили ворожі солдати. Юнак тяжко зітхнув і випростав ноги, відчуваючи різкий біль у колінах — останні три доби він майже не злазив зі свого вірного Сніговія.

Уже котрий день поспіль Роран відчував, як усередині в нього зароджується якесь дивне почуття… Почуття, яке весь час тягло його до своєї коханої. Він добре знав, що це магічна дія каблучок, які їм подарував на весілля Ерагон, і йому було дуже спокійно, коли він усвідомлював, що де б вони не були і що би з ними не трапилося, вони все одно зможуть знайти одне одного, навіть якщо стануть сліпими й глухими.

Потому Роран почув, як Карн бурмоче слова прадавньої мови. Той був їхнім магом-охоронцем і супроводжував загін, щоб захистити їх від лихих заклять ворожих чарівників. Від інших воїнів Роран не раз чув, що Карн був не дуже сильним магом і що кожне закляття забирало в нього чимало сили, але він брав тим, що вигадував напрочуд хитрі закляття, які вражали його ворогів у самісінький мозок. Сам Карн був худорлявий, мав жваві очі й дещо нервовий вираз обличчя, проте Роранові він одразу ж припав до душі.

Навпроти Рорана перед своїм наметом сиділо двоє чоловіків, Халмар та Ферт. Перший розповідав другому:

— …отож, коли за ним прийшли солдати, він забрав усіх своїх людей до маєтку, а потім підпалив калюжі з олією, які наробили його слуги. Солдати опинились у пастці й згоріли заживо. Ти тільки уяви собі, він убив п'ять тисяч солдатів, навіть не витягуючи з піхов меча!

— А як же йому пощастило втекти? — спитав Ферт.

— Дід Рудобородого був хитрозадим виродком… Він мав тунель, що вів від родинної садиби аж до найближчої ріки. Саме по ньому він і вивів свою родину та своїх слуг живими й здоровими на свободу. А потім він забрав їх усіх до Сурди й переховувався в короля Ларкіна. Галбаторікс дізнався про те, що вони живі, лиш за кілька років. Словом, нам дуже пощастило, що ми під командуванням Рудобородого, адже він програв тільки дві битви, та й то через магію.

За мить з-поміж наметів вийшов Улхарт, і Халмар одразу ж замовк. Ветеран широко розставив ноги й нагадував дуб, чиє коріння сиділо глибоко в землі. Обвівши табір похмурим поглядом, він перевірив, чи всі були на місці, й мовив:

— Сонце вже сіло, тож лягайте спати. Ми виїдемо за дві години до світанку. Конвой має бути за сім миль від нас у північно-західному напрямку. Ми застанемо їх якраз тоді, коли вони тільки попродирають очі… А що робити далі — ви вже й самі знаєте. Паліть усе, що можна спалити, вбивайте кожного, хто вийде до нас зі зброєю! Міцний Молоте, ти поїдеш зі мною. І спробуй-но мені щось утнути, як твій зад миттю опиниться на тупому гаку! — Решта воїнів захихотіли. — Усе, відбій!

В обличчя Роранові били стрімкі пориви вітру, а в його вухах, ніби удари грому, пульсувала кров, поглинаючи всі інші звуки. Несучись галопом, Сніговій нагадував під своїм безстрашним вершником легку морську хвилю.

Юнак не бачив нічого, крім двох солдатів, що сиділи на гнідих кобилах біля передостаннього ворожого воза. Здійнявши молот над головою, Роран закричав так голосно, що в нього самого на мить позакладало вуха. Наполохані вояки похапалися за зброю, та один із них необачно впустив свого списа на землю. Роран тим часом натягнув повіддя Сніговія, звівся на стременах і з усієї сили вдарив бідолаху в плече, розтрощивши йому кольчугу.

Другий солдат усе ж таки встиг замахнутися списом і кинувсь на Рорана, намагаючись влучити йому прямісінько в шию. Відбивши перший удар щитом, юнак так сильно натягнув повіддя свого вірного скакуна, що той став дибки, брикнув ворожого воїна копитом у груди й розірвав його червону сорочку. Той на мить втратив рівновагу, але цього було досить, щоб Роран ударив його молотом по шиї, зламавши відразу ж кілька хребців.

Потому Міцний Молот кинувся до наступного воза, де Улхарт намагався відбитись від трьох супротивників. Коли Сніговій пролітав повз одного з биків, зяпряжених у віз, той махнув своєю великою головою й зачепив одним рогом Рорана за праву ногу. Вершник зойкнув від болю, що, немов шмат розпеченого заліза, пройняв його тіло, і, глянувши вниз, побачив у своєму чоботі величезну дірку, крізь яку визирала роздерта шкіра й порвані м'язи.

Але відчайдушного вершника ніщо не могло спинити, тож за кілька секунд він опинився біля найближчого з трьох солдатів, із якими бився Улхарт, і вибив того із сідла одним ударом молота. Проте другому солдату пощастило ухилитись від смертельної зброї. Він розвернув свого коня й стрімголов поскакав геть.

— Не дай йому втекти! — закричав Улхарт, але Роран уже й так кинувся втікачеві навздогін.

Солдат так відчайдушно бив свого коня шпорами, що невдовзі з його боків бризнула кров, проте як бідолашний скакун не старався, він усе одно не міг бігти швидше за Сніговія. Тим часом Міцний Молот переслідував свого ворога, низько схилившись над шиєю коня, що мчав із такою швидкістю, аж вершникові часом починало здаватися, ніби він летить у повітрі. Урешті-решт, солдат зрозумів, що йому навряд чи пощастить утекти. Тоді він натягнув повіддя, розвернувся й чимдуж помчав Роранові назустріч, вимахуючи шаблею. Юнак помітив це в останню мить і ледь устиг відбити своїм молотом гостре, ніби бритва, лезо. Відразу ж потому Роран кинувся в контрнаступ й хотів був завдати удару згори, проте супротивник хвацько ухилився, встигнувши при тому зачепити його по руках і двічі намагаючись пробити обладунки, які захищали ноги. Роран брудно вилаявся, розуміючи, що перед ним більш досвідчений воїн і що його будь-що-будь слід якомога швидше вибити із сідла, інакше йому вірна смерть.

Напевно, відчувши свою перевагу, ворог став атакувати ще завзятіше, так що Сніговію довелось трохи позадкувати. Аж тричі Роран був певен, що йому вже ніяк не уникнути страшної рани, однак лезо воякової шаблі в останню мить якимось дивним чином оминало юнака, ніби його відводила якась невидима сила. Подумки Роран був красно вдячний своєму братові за його охоронні закляття.

Вирішивши більше не випробовувати долю, Міцний Молот зробив те, чого його супротивник аж ніяк не чекав — він витяг шию, вирячив очі й щосили загорлав «У-у-у!», так, ніби збирався налякати когось у темному коридорі. Солдат спантеличено відсахнувся й тієї ж миті отримав потужний удар молотом по лівому коліну. Його обличчя зблідло від болю, і перш ніж він устиг отямитись, Роран ударив його в поперек, а коли солдат опинився на землі, позбавив його всіх земних страждань важким ударом по голові.

Перепочивши кілька секунд, Міцний Молот пришпорив Сніговія й галопом помчав назад до обозу. Більша частина ворожих солдатів, так само, як і чоловіків, що керували возами, були вже мертві. Біля одного з возів юнак помітив Карна, що стояв обличчям до високого чолов'яги, вбраного в балахон. Обидва маги не рухались, якщо не брати до уваги нервового тремтіння їхніх рук — це була єдина ознака того, що між ними відбувався невидимий поєдинок. Коли юнак, проїжджаючи повз них, востаннє глянув на ворожого мага, той саме впав на коліна й непорушно застиг на землі. Битву було майже виграно, якщо не брати до уваги п'ятьох вояків, що були більш кмітливими за своїх товаришів, встигли повипрягати биків із трьох возів і створили з них барикаду-трикутник. Тепер, сховавшись за возами, вони успішно відбивали напади Мартланда Рудобородого та ще десятка варденів.

Четверо ворожих солдатів висунули з-поміж возів свої списи, тим часом як п'ятий із надзвичайною швидкістю пускав у варденів стріли, примусивши їх відступити й сховатися за одним із найближчих возів. Так чи так, лучник уже встиг поранити кількох повстанців, що попадали з коней і тепер самотужки намагалися доповзти до укриття.

Роран спохмурнів, адже їхньому загону було вкрай небажано затримуватись на одній із найголовніших доріг Імперії — сюди будь-якої миті могла нагрянути ворожа підмога.

Усі ворожі солдати дивились на захід, звідки нападали вардени, а в них за спинами був один тільки Роран, про чию присутність вони навіть не підозрювали і, ясна річ, зовсім не чекали нападу з тилу.

Тоді в Рорановій голові виник план, що його за інших обставин не можна було б назвати інакше, як цілковитим божевіллям. Проте зараз юнак не бачив якогось кращого виходу. Власна безпека геть не турбувала Рорана, оскільки він втратив страх перед смертю ще в перший день цього походу. Отож, Міцний Молот пустив Сніговія галопом, поклавши ліву руку на сідло й майже витягнувши ноги зі стремен. Коли скакун був приблизно за п'ятдесят футів від барикади, Роран зробив хвацький рух і вже за мить стояв на сідлі, зігнувши ноги в колінах, аби не втратити рівноваги. Наближаючись до возів, Сніговій став повертати трохи вбік і побіг повільніше.

Невдовзі Роран опинився неподалік ворожої барикади й, розрахувавши відстань, відштовхнувся ногами від спини свого вірного скакуна. Потому юнак, безладно розмахуючи руками — він був схожий на дитинча дракона, що вчиться літати, — з криком повалився на лучника й щосили притис його до землі. Не даючи йому оговтатись, Роран скочив на коліна й ударив супротивника краєм щита в щілину між його шоломом і обладунками. Солдат важко крекнув і застиг на землі зі зламаною шиєю.

Решта ворогів не відразу збагнули, що сталося. Один із них навіщось став витягати назад списа, проте той застряг між колесами, і солдат урешті-решт зламав древко. Цього було цілком досить, щоб Роран устиг опинитися за метр від нього. Ворог хотів був тікати, але шлях до відступу загородили вози, й він опинився у власноруч зробленій пастці. Не вагаючись довго, Роран поцілив йому молотом у підборіддя й кинувся до третього супротивника. Той виявився трохи розумнішим, оскільки не став витягати списа, а миттю схопився за свого меча, але встиг вийняти лезо із піхов лиш наполовину, коли Міцний Молот завдав йому нищівного удару в груди.

Упоравшись із трьома ворогами, Роран зрозумів, що решта бою не буде такою легкою, оскільки обидва солдати, які лишилися живими, були готові не тільки до оборони, а навіть до наступу. Їхні обличчя спотворили гримаси люті, й вони стали повільно наближатися до Міцного Молота. Той хотів був обійти їх збоку, та поранена нога несподівано озвалася різким болем, і воїн упав на одне коліно. Зручнішої нагоди для атаки супротивникам годі було й чекати. Кремезний чолов'яга, що був ближче до Рорана, відразу ж завдав йому удару згори. Утім юнак хвацько відбив його щитом і тієї ж миті розтрощив нападникові стопу тупим кінцем свого молота. Солдат, проклинаючи все на світі, упав на землю, проте за секунду затих, отримавши смертельний удар в обличчя. Потому Міцний Молот спритно упав на спину, бо відчував, що останній із ворогів має бути саме позаду нього.

Урешті-решт, він таки не помилявся, але це мало чим йому допомогло. Лежачи на спині, Міцний Молот бачив перед собою кінчик меча, чиє лезо було десь за дюйм від його горлянки.

«То ось він який, мій кінець», — подумав Роран, аж раптом хтось схопив солдата за шию, а з його грудей, пробивши наскрізь кольчугу, з'явилось лезо меча. Солдат не встиг видати жодного звуку й повалився на землю, заливаючи траву теплою кров'ю. Позад нього з переможною посмішкою височів Мартланд Рудобородий. Граф важко дихав й, зіпершись на руків'я встромленого в землю меча, розглядав тіла Роранових супротивників.

— Гадаю, ти нам підійдеш… — задоволено сказав він.

Карн саме розрізав мисливським ножем рештки Роранового чобота, тож юнакові довелося до крові прикусити губу, щоб не видати жодного звуку. Юнак намагався не звертати уваги на нелюдський біль у нозі й поглядав у небеса, де кружляло кілька стерв'ятників, передчуваючи добру поживу. Перевівши погляд на поле бою, Роран став згадувати свою домівку в Паланкарській долині. Він сподівався, що це бодай якось відволікатиме його від нестерпного болю, проте за мить таки не втримався й зойкнув, коли Карн надто глибоко занурив ножа в його рану.

— Вибач, — знизав плечима маг, — мені треба все добре оглянути.

Роран нічого не відповів, натомість знов прикипів очима до стерв'ятників, що так і кружляли в них над головами. За хвилину Карн прошепотів кілька слів прадавньою мовою, і біль поволі почав вщухати. Глянувши на ногу, Міцний Молот побачив, що вона була ціла-цілісінька.

Тим часом Карн звівся й розпрямив плечі. Його обличчя геть посіріло, а тіло проймало дрібне тремтіння — крім Рорана, йому довелося зцілювати ще двох чоловіків. Він обхопив себе руками й прихилився до воза, так, ніби його ось-ось знудить.

— З тобою все гаразд? — спитав Роран.

Карн звів на нього очі й мовчки махнув рукою, показуючи, щоб той не переймався.

— Мені просто потрібно кілька хвилин, аби прийти до тями… — сказав він трохи перегодом. — Бик зачепив тобі кістку, а я відновив тільки шкіру й м'язи, щоб ти не втрачав кров. На жаль, мені не вистачило сил цілком загоїти рану. Ти не повинен відчувати болю, хіба що тільки трішки… проте кістка зараз навряд чи зможе витримати зайву напругу… аж доки сама не заживе. Словом, тобі слід поберегтися.

— А скільки часу вона буде заживати?

— Тиждень… може, два.

Роран похмуро натягнув собі на ногу те дрантя, що раніше було чоботом.

— Дивно… Ерагон наклав на мене охоронні закляття, що мали захистити мене від ран. І сьогодні вони кілька разів рятували мені життя. Чого ж тоді вони не захистили мене від рогів цього триклятого бика?

— Не знаю, Роране, — зітхнув Карн. — Просто ніхто не здатен передбачити всіх на світі небезпек. Саме тому магія і є такою небезпечною. Якщо ти ретельно не продумаєш кожне слово закляття, то воно лишень марно забиратиме твою енергію або й узагалі матиме таку дію, на яку ти геть не сподівався. Таке трапляється навіть із найкращими чарівниками. Схоже, в охоронних закляттях твого брата була шпаринка — якесь слово, що його він забув вимовити… Або йому не вдалось чітко поставити мету, хтозна… Саме тому бик тебе й поранив.

Злізши з воза, Роран пошкутильгав до початку обозу, щоб подивитись, чим для повстанців закінчився бій. П'ятьох варденів, разом із ним самим, було поранено, а ще двом не пощастило залишитись живими: одного з них Роран зовсім не знав, а другим був Ферт, із яким юнак устиг перекинутись під час походу всього лиш кількома словами. Усі вороги натомість були мертві.

Після цього Роран повернувся до барикади з возів і зупинився над тілами перших двох солдатів, що загинули від його молота. Слина в його роті враз стала гіркою, а в шлунку виникло дуже огидне відчуття, ніби там хтось вовтузився. «Ну ось я знову вбив… Я навіть не знаю, скількох солдатів я вбив…» Юнак із сумом подумав, що відтоді, як пережив усі жахіття битви на Палаючій рівнині, він втратив лік своїм жертвам. Він просто перестав пам'ятати, скільки бідолах полягло під ударами його вірного молота, і ця обставина тисла Роранові на скроні, ніби якась велетенська гора. «Чому я маю вбити сотні людей, перш ніж заберу в Імперії те, що вона в мене вкрала? Та навіть якщо мені пощастить це зробити, чи зможу я повернутись до Паланкарської долини й спокійно там жити, коли моя душа почорніла від крові сотень ні в чому не винних людей?»

Заплющивши очі, Міцний Молот розслабив м'язи й спробував сяк-так заспокоїтись. «Я вбиваю заради свого кохання… Я вбиваю заради свого кохання до Катріни… І заради своєї любові до Ерагона та всіх мешканців Карвахола… Заради любові до варденів і любові до нашої землі. І заради цієї любові я готовий пролити цілий океан крові, якщо, ясна річ, сам у ньому не захлинуся».

— Я ще жодного разу такого не бачив, Міцний Молоте, — озвався до нього Улхарт. Роран розплющив очі й побачив перед собою старого воїна, що тримав за повіддя його Сніговія. — І навряд чи ще раз колись побачу відчайдуха, який наважиться перелетіти через воза й упасти на голови ворогам, ніби орел з неба. Ти добре попрацював, юначе, однак бережи себе. Бо якщо сподіваєшся вернутись живим до своєї коханої, то я б не радив тобі стрибати з коней і самотужки кидатись на п'ятьох ворогів. Будь трішки обачнішим.

— Я пам'ятатиму твої слова, — відповів Роран і забрав в Улхарта повіддя Сніговія.

За якийсь час усі солдати, які не зазнали ран, почали оглядати ворожі вози й доповідати Мартландові про той вантаж, який на них перевозився, а граф уважно занотовував почуте, щоб потім прозвітувати Насуаді. Дівчина наказала своєму загону звертати увагу навіть на такі дрібнички, адже вони могли допомогти їй розгадати подальші плани Галбаторікса. Роран і собі приєднався до воїнів, розрізаючи мішки на кількох останніх возах. Там була пшениця, а ще солдатські уніформи. Упоравшись із возами, повстанці перерізали горлянки всім бикам, тож невдовзі дорога під їхніми ногами обернулась на справжнє криваве багно.

Це було страшенно гидке видовище, та Роран розумів, що тварини не мають потрапити назад до війська Галбаторікса, й сам би, не вагаючись, дістав ножа, якби його попрохали допомогти. Ясна річ, биків можна було спробувати забрати до варденів, та, на жаль, ці тварини були надто повільними й неповороткими. Навіть якби повстанці прив'язали їх до своїх коней, то вони навряд чи витримали б їхній темп, а варденам потрібно було якнайшвидше вшиватися з ворожої території.

Потому один із повстанців дістав із сідельної торби смоляний факел, ударив кресалом об кремінь, підпалив його й помчав увдовж обозу, аж доки полум'я не охопило геть усі вози. Вкинувши факела до останнього з них, воїн хутко повернувся до загону.

— По конях! — гаркнув Мартланд.

Сівши на Сніговій, Роран відчув якусь неприємну пульсацію в ногах й пришпорив свого скакуна, щоб порівнятися з Карном. Вершники тим часом вишикувались у колону по двоє, а їхні коні нетерпляче били копитами об землю, бажаючи якнайшвидше опинитись подалі від вогню.

Нарешті Мартланд махнув рукою й риссю помчав уперед. Загін не змусив себе чекати й подався за своїм ватажком, залишивши позад себе палаючий обоз і здалеку нагадуючи намистинки, нанизані на нитку дороги.

КАМ’ЯНИЙ ЛІС

Юрба сповнила повітря радісними вигуками.

Вершник сидів на дерев'яному помості, який гноми збудували довкола зовнішніх укріплень Брег Холда. Сама фортеця височіла на одному з виступів гори Тардур, здіймаючись більш ніж на милю над вкритою туманом долиною. З неї було видно на безліч ліг навкруги, аж доки лінію горизонту не уривали гірські пасма. Брег Холд, так само як і решта міст гномів, включно з Тронжхеймом, був збудований із велетенських кам'яних брил, точніше, з червоного граніту, через що всі коридори й кімнати видавались тут дуже теплими. А сама фортеця була напрочуд міцною п'ятиповерховою будівлею, що закінчувалась дзвіницею, над якою на чотирьох ребрах височіла скляна крапля завбільшки з двох гномів. Орик розповідав Ерагонові, що то був збільшений варіант гномівських ліхтарів, який вони використовували під час визначних і урочистих подій, аби освітити цілу долину м'яким золотавим світлом. Гноми називали цю краплю Синдризнаррвел, або ж Коштовний камінь Синдри.

До високих стін фортеці зусібіч примикали численні будівлі, у яких мешкали слуги та воїни Дургрімст Інгейтум. Відразу ж за ними стояла церква пресвятого Морготала, бога вогню й покровителя ковальського ремесла, а вже потім — кузні та хліви. За стінами самого містечка розпочиналися ферми, що доходили аж до самісінького лісу. Вони були охайні й затишні, а над димарями їхніх кам'яних будиночків здіймалися цівки диму.

Про все це Вершник дізнався від Орика вже після того, як його привели до міста трійко дітлахів, дзвінко гукаючи всім, хто міг їх почути, своє «Арджетлам!».

Орик зустрів Ерагона, як і належить зустрічати брата. Відвівши його до купалень, він простежив, щоб юнакові видали темно-пурпуровий балахон, а також вінець на голову.

Потому він привів до нього пані-гнома з великими яскравими очима й кругленьким личком.

— Це Хведра, — мовив Орик, — ми одружились із нею два дні тому.

Ошелешений Вершник почав був їх вітати, а гном лиш ніяково затупцяв з ноги на ногу:

— Мені дуже прикро, що ти не зміг прибути на нашу церемонію, Ерагоне. Я ж бо прохав одного з чарівників зв'язатись із Насуадою й спитав у неї, чи вона часом не зможе переказати тобі й Сапфірі моє запрошення, але та навідріз відмовилася вам про це говорити, пояснюючи, що наше запрошення може відволікти тебе від якогось дуже важливого завдання. Зрештою, я ні в чому її й не звинувачую, але мені дуже не хотілося, щоб ця війна завадила побувати вам на нашому весіллі. Адже ми з тобою брати — хай навіть і не по крові, але за законом.

Ніби на підтвердження чоловікових слів, Хведра й собі додала, промовляючи людською мовою з дуже сильним акцентом:

— Убивце Тіні, відтепер ти можеш вважати своєю родичкою й мене. І доки я буду жити, тебе завжди прийматимуть в Брег Холді як члена родини. Ми чекаємо на тебе будь-коли, якщо тобі буде потрібен притулок… Байдуже, нехай навіть сам Галбаторікс полюватиме на тебе!

Ерагон був дуже схвильований її словами й уклонився на знак вдячності:

— Ви надзвичайно люб'язні.

Вершник якусь мить помовчав, а потім спитав:

— Якщо вас не образить моя цікавість, то я хотів би дізнатись, чому ви з Ориком вирішили побратися саме зараз?

— Ми хотіли поєднати наші руки навесні, але…

— Але, — доволі безпардонно урвав її Орик, — ургали напали на Фартхен Дур, а потім Ротгар послав мене супроводжувати тебе до Елесмери. А коли я повернувся додому й родини клану прийняли мене, як свого нового грімстборітхн, ми подумали, що це пречудова нагода стати чоловіком і дружиною. Адже може бути й таке, що нікому з нас не пощастить залишитись живими до кінця цього року… То чого зволікати?

— Отже, ти став ватажком клану? — радісно посміхнувшись, перепитав Ерагон.

— Так. Нового ватажка Дургрімст Інгейтум обирали доволі довго. Ми говорили про це більше тижня, але врешті-решт більша частина сім'ї таки зійшлася на тому, що саме я маю піти шляхом Ротгара й посісти його місце, оскільки я був його єдиним названим спадкоємцем.

Тепер Ерагон сидів поруч із Ориком і Хведрою, смакуючи хліб та ягнятину й спостерігаючи за змаганнями, що відбувалися навпроти помосту. Орик пояснив йому, що багаті сім'ї гномів, які мали запаси золота, залюбки влаштовують такі ігри під час весілля, щоб розважити своїх гостей.

Ігри тривали вже третій день і мали протривати ще чотири, оскільки їх влаштувала одна з найбагатших сімей — сім'я Ротгара. Учасники змагалися в багатьох видах єдиноборств — у боротьбі, стрільбі з лука, билися на мечах, але саме сьогодні мала відбутися надзвичайна подія — Гхастгар.

Із протилежних боків галявини назустріч одне одному, осідлавши білих фельдуностів, мчали два гноми. Рогаті гірські козли долали відстань просто божевільними стрибками, кожен із яких був щонайменше на сімдесят футів. А найцікавішим було те, що гном, котрий виїхав на галявину з правого боку, мав усього лиш невеличкого щита, тоді як його супротивник, що виїхав зліва, був озброєний дротиком.

Коли відстань між козлами стала зменшуватись, Ерагон затамував подих. Невдовзі їх розділяло не більше тридцяти футів, і тоді озброєний гном замахнувся своїм дротиком і щосили пожбурив його в супротивника. Кидок був навмисне неточний, тож другий гном скорше не прикривався щитом, а навпаки — виставив його вбік і хвацько зловив ним дротик. Потому він браво помахав ним у себе над головою, а юрба вибухнула оплесками.

— Вправні хлопці! — вигукнув Орик. Він голосно засміявся й спустошив свій кубок із медом. На гномові була кольчуга, що вилискувала у вечірньому світлі, й шолом, прикрашений золотом, сріблом і рубінами. На ватажковій талії висіла його вірна сокира, а на пальцях красувалося п'ять великих перснів. Хведра була вбрана ще розкішніше — у її спідницю було вшито смуги гаптованої тканини й цілі вервечки перлин. Кілька золотих прикрас на шиї та кістяний гребінь зі смарагдом, завбільшки з Ерагонів великий палець, довершували її вечірній туалет.

Тим часом на середину галявини вибігли кілька гномів і просурмили в роги, звук яких полинув по цілій долині. Потому до них, випнувши груди, ніби барильця, повагом вийшов іще один гном й оголосив переможця останнього змагання, а також імена наступної пари, яка мала змагатися на Гхастгар.

Коли майстер церемоній завершив свою промову, Ерагон нахилився й запитав:

— Ти підеш із нами до Фартхен Дура, Хведро?

Та заперечно похитала головою у відповідь і широко посміхнулася:

— Я не можу, бо маю залишатись тут і займатися справами Інгейтум, доки не буде Орика. Не те, щоб мені це подобалось, але я дуже не хочу, аби він повернувся й побачив, що його воїни сидять голодні, а все його золото розтринькане невідомо куди й навіщо.

Орик теж посміхнувся й простягнув свій кубок до одного зі слуг, які стояли за кілька ярдів від них. Той похапцем підбіг до нього й наповнив кубок медом. Лиш тоді Орик задоволено сказав Ерагонові:

— Ти не думай, Хведра не хизується. Адже вона не тільки моя дружина, вона… Ой… у вас, здається, і слова такого немає. Вона — грімсткарвлорс Дургрімст Інгейтум. Грімсткарвлорс означає… «берегиня дому», «та, що слідкує за господарством». До її обов'язків уходить геть усе: перевірка, чи всі родини клану сплачують десятину до Брег Холд, чи наші стада випасаються на добрих луках, чи досить у нас запасів їжі й зерна, чи жінки Інгейтум тчуть належну кількість полотна, чи наші воїни добре екіпіровані, чи наші ковалі завжди мають руду, щоб виплавити з неї метал, та й узагалі — вона слідкує за тим, щоб наш клан процвітав. У нашого народу навіть є приказка: добра грімсткарвлорс може відродити клан.

— А погана грімсткарвлорс може зруйнувати клан, — відповіла Хведра.

Орик посміхнувся й сховав її долоні у своїх:

— Повір, Хведра справді найкраща з грімсткарвлорс. Цей титул не можна отримати в спадок, треба самому довести, що ти його гідний. Дружини грімстборітхн дуже рідко стають грімсткарвлорс, тож мені надзвичайно пощастило. — Схилившись одне до одного, щасливі молодята потерлися носами. Ерагон мав би радіти щастю свого молочного брата, але враз відчув себе дуже самотнім і відвів погляд убік. Орик тим часом сьорбнув меду й мовив: — У нашій історії було чимало славетних грімсткарвлорс. Уяви, гноми часто жартують, мовляв, ми, ватажки кланів, тільки й уміємо, що оголошувати одне одному війну… А грімсткарвлорс це навіть на руку — їм спокійніше, коли ми скубемося поміж собою й не маємо часу на те, щоб втручатись у господарство клану.

— Та годі тобі, Скілфц Делва, — проворкотіла Хведра. — Ти ж знаєш, що все це неправда. Принаймні в нас так ніколи не буде!

— М-м-м, — тільки й зміг відповісти Орик, зворушено торкнувшись своїм лобом до лоба Хведри. За мить вони знову потерлися носами.

Вершника тим часом відволікли глузливі вигуки, що прокотились натовпом, який сидів під помостом. Тоді він перевів погляд на галявину, де відбувалися змагання, і побачив, як один із гномів-бійців утратив самовладання, смикнув свого фельдуноста вбік і спробував тікати від свого супротивника. Гном, озброєний дротиком, зробив два кола галявиною й, опинившись доволі близько від своєї жертви, кинув зброю, поціливши своєму переполоханому ворогові в плече. Той скрикнув, упав зі скакуна й став намагатися витягти древко, проте в нього геть нічого не виходило. За кілька секунд із натовпу вистрибнув цілитель і прожогом кинувся до невдахи, а всі глядачі з осудом повернулись до поля бою спинами.

Орик гидливо скривив губи й прошепотів Вершникові на вухо:

— Тьху! Мине не один рік, доки його родина змиє із себе цю пляму безчестя. Ерагоне, мені дуже прикро, що тобі довелося стати свідком такого мерзенного дійства.

— Твоя правда: бачити те, як хтось зганьбив себе, завжди неприємно.

Наступні два змагання юнак, гном та його дружина споглядали в цілковитій тиші, а потім Орик так несподівано схопив Ерагона за плече, що той аж підстрибнув:

— А ти не хочеш оглянути кам'яний ліс, Вершнику? — спитав гном.

— Годі глузувати з мене! Немає такого лісу, якщо його, ясна річ, не вирізали з каменю ваші майстри.

Проте Орик лиш похитав головою, радісно зблиснувши очима:

— Ніхто його не вирізав, він просто собі існує. То я ще раз питаю: чи не хотів би ти оглянути кам'яний ліс?

— Гм… Якщо це не один із твоїх жартів… то, звісно, хотів би!

— О, я такий радий, що ти згодився. Жодних жартів — завтра ти матимеш нагоду погуляти серед гранітних дерев! Це одне з див Беорських гір, і всі, хто приїздить гостювати до Дургрімст Інгейтум, неодмінно мають його побачити.

Наступного ранку Ерагон прокинувся в крихітному гномівському ліжку. Його кімната мала низьку стелю, а всі меблі були вдвічі меншими за ті, що Ерагон звик бачити у своїй оселі в Паланкарській долині. Юнак умився в тазку з холодною водою й за звичкою спробував віднайти Сапфірину свідомість, проте відчув самі тільки думки гномів і безлічі тварин, які були у фортеці та за її межами. Усвідомлення самотності було таким приголомшливим, що юнак опустився перед тазком на коліна, узявся за нього обома руками й довго-довго вдивлявся у воду, аж доки перед його очима не з'явилися жовто-червоні зірочки. Тоді Вершник вдихнув на повні легені й подумав: «Я сумував за своїм драконом під час подорожі з Хелгрінда, але ж я принаймні знав, що повертаюсь до нього так швидко, як можу. А тепер я мандрую все далі й далі від Сапфіри й уявлення не маю, коли ми знову будемо разом».

Відсунувши тазок, юнак одягнувся й вийшов у звивисті коридори Брег Холда, де йому через кожні півхвилини доводилось кланятися гномам, що набожно вітали його своїм «Арджетлам!»

Невдовзі він знайшов на подвір'ї фортеці Орика та ще дванадцятьох гномів, які сідлали своїх кремезних поні. Їхні невеличкі скакуни нетерпляче форкали, випускаючи в морозяне повітря хмаринки білої пари. Пробираючись крізь скупчення маленьких товстунців-гномів, Ерагон почувався справжнім велетнем і весь час пильнував за тим, аби на когось із них не наступити.

Орик тим часом помітив його, широко посміхнувся й радісно загукав:

— Агов, Арджетламе! У нашій стайні є віслюк, тож, якщо хочеш, можеш поїхати на ньому!

— Красно дякую, але я волів би піти пішки.

Орик тільки знизав плечима:

— Як буде завгодно, брате.

Коли їхній невеличкий загін був готовий вирушити в подорож, до головної зали Брег Холда довгими кам'яними сходами спустилась Хведра — її довга сукня тяглася за нею по землі й уже встигла назбирати чимало бруду. Підскочивши до свого коханого, вона простягла йому кістяний ріг, прикрашений золотим візерунком, а потім невеличкий дзвіночок.

— Коли мій батько виїздив із грімстборітхн Алдрім, — мовила вона, — то завжди брав це із собою. Візьми цей ріг та дзвіночок й ніколи не забувай про мене.

За мить вона прошепотіла щось Орикові мовою гномів, тож Вершникові годі було розібрати її слова. Закохані торкнулися одне одного лобами, й Орик засурмив у ріг. Той видав низьку ноту. Повітря навколо завібрувало, ніби напнута мотузка. Із вежі, що височіла над ними, переполохано злетіло кілька воронів, а кров у Ерагонових жилах, здавалось, закипіла, тож він нетерпляче затупцяв на місці, бажаючи якнайшвидше вирушити в дорогу.

Здійнявши ріг над головою, Орик востаннє глянув на Хведру й пришпорив свого поні. Загін виїхав через головні ворота Брег Холда, повернувши на схід, туди, де закінчувалась долина.

Близько трьох годин вони їхали по добрій дорозі попід горою Тардур. Гноми весь час підганяли своїх поні, але ті перебирали ніжками настільки повільно, що якби Ерагонові раптом заманулося побігти, то він би вже давно залишив свій почесний ескорт далеко-далеко позаду. Вершник хотів був якось їх підігнати, проте врешті-решт облишив цю марну затію, розуміючи, що змагатися з ним у швидкості спроможні лишень ельфи або ж ургали.

Було доволі холодно, адже над Беорськими горами ще й досі не з'явилося сонце, й усю долину сповнювала волога мряка. Ерагон ішов так повільно, що його почав пробирати холод, тож він був змушений кутатись у свій одяг.

Невдовзі мандрівники дісталися до гранітного поля завширшки в тисячу футів, з одного боку якого височіла похила скеля, що складалась із восьмигранних колон, створених самою природою. Інший бік кам'яного поля ще й досі був поглинутий туманом.

Тоді Орик звів руку й мовив:

— Поглянь, оце і є Аз Кнурлдратн.

Ерагон спохмурнів, бо скільки не придивлявся, все одно не міг розгледіти в цій пустельній місцині нічого цікавого.

— Ну й де ж ваш кам'яний ліс? — здивувався Вершник.

Орик тим часом зліз зі свого поні, віддав повіддя одному з воїнів, що стояли в нього за спиною, і мовив:

— Ходи за мною, Ерагоне.

По цих словах вони разом закрокували в напрямку туманної хмари — Орик робив величезні кроки, щоб не відставати від юнака, а Вершник, навпаки, дрібно перебирав ногами, щоб не випереджати свого супутника. Невдовзі Ерагонового обличчя торкнувся холодний і вологий туман. Пара була такою густою, що він не бачив нічого навіть на відстані витягнутої руки, а за мить перестав розуміти, де має бути земля, а де небо. Проте безстрашний Орик продовжував упевнено крокувати вперед. Ерагон натомість виглядав трохи розгубленим і йшов, витягнувши вперед руку, щоб не наштовхнутися часом на щось, що могло бути сховане в цій туманній завісі.

За кілька хвилин гном зупинився на краю велетенської розколини, що поділяла гранітне поле на дві частини.

— А тепер бачиш?

Ерагон роззирнувся туди й сюди, але туман був так само непроглядний, як і раніше. Він уже хотів був розкрити рота, аби сказати, що нічого не змінилось, аж раптом помітив праворуч від себе якусь гру світла й тіні. Невдовзі крізь туман стали вимальовуватися дивні обриси.

— Я не… — замовк на півслові юнак, відчувши легкий подув вітерцю й помітивши, що туман став не таким густим. З нього виринули попелясті стовбури велетенських дерев із голим поламаним гіллям. Тепер їх оточували десятки дерев, що нагадували прадавні кістяки. Ерагон торкнувся долонею одного зі стовбурів — кора була такою ж холодною і твердою, як сам камінь, а подекуди її вкривали парості білого лишайника. У Вершника аж мурашки по шкірі пробігли — він не був надто забобонним, та цей примарний туман, зловісна напівтемрява й самі дерева — похмурі й таємничі — викресали в його серці іскорку страху.

Юнак облизав пересохлі губи.

— Але звідки вони тут? — прошепотів він.

Орик знизав плечима й собі майже пошепки став розповідати:

— Дехто вважає, що цей кам'яний ліс створив Гунтера. Створив тоді, коли створював із порожнечі саму Алагезію. А дехто каже, що ці дерева витесав Хелцвог, бо кому, як не йому, богу каміння, потрібен був сад із кам'яних дерев. А дехто говорить, ніби ці дерева багато віків тому засипало землею під час землетрусу. Потім вони згнили й обернулися на каміння.

— А хіба так буває?

— Одному богу відомо. Хто ж, окрім нього, може знати відповіді на всі загадки, які існують у цьому світі? — відповів Орик і став розказувати далі: — Наші пращури знайшли ці дерева першими, адже стали видобувати тут граніт понад тисячу років тому. На той час грімстборітхн Дургрімст Інгейтум Хвалмар Лакханд відмовився від шахт і наказав своїм каменярам вирубувати зі скель ці дерева. Вони звільнили з кам'яних оков майже п'ятдесят дерев, аж доки Хвалмар не зрозумів, що в нетрях гори Тардур їх можуть бути цілі тисячі. Потому наші каменярі припинили роботу, але ця місцина заполонила уяву нашого народу, й відтоді сюди приїздив кнурлан від кожного клану. Вони працювали тут, щоб звільнити з гранітних оков якомога більше дерев, а дехто з них присвятив цьому все своє життя. Невдовзі в гномів з'явилася ціла традиція, пов'язана із цим кам'яним лісом. Клани стали присилати сюди тих нащадків, що мали в голові вітер, і вони працювали тут під наглядом майстра-каменяра.

— Ох і нудна ж це, мабуть, робота…

— Так, але вони мали досить часу подумати над своїми лихими вчинками. — Орик провів рукою по бороді. — Ніде правди діти, мені й самому довелось попрацювати тут кілька місяців, коли я був неслухняним хлопчиськом. Мені тоді виповнилось усього тридцять чотири.

— І що, ти справді думав над своїми вчинками?

— М-м-м… Не зовсім… Робота була настільки нудною, що я звільнив від каміння лиш одну гілляку, а потім утік і приєднався до мисливців Вреншрргн.

— Ти маєш на увазі гномів із клану Вреншрргн?

— Саме так, до клану Вреншрргн, що твоєю мовою означатиме — Вовки Війни. Ставши одним із них, я напився елю й зовсім п'яний подався з ними на полювання. Саме тоді мені й спало на гадку вбити кабана, а потім принести його до Ротгара, аби той більше на мене не гнівався. Це була одна з найбільших дурниць, які я утнув за все своє життя, бо навіть найдосвідченіші наші воїни бояться полювати на награ. А я ж тоді був звичайнісіньким шмаркачем, який навіть зброї до пуття тримати не вмів. Проте відступати було нікуди, я ж бо заприсягнувся перед рештою мисливців, що обов'язково це зроблю, тож конче мав виконати свою обіцянку.

По цих словах Орик замовк, та Ерагон, що аж згорав від цікавості, не дав йому довго мовчати:

— І що сталося далі?

— О… Як не дивно, але мені все-таки пощастило вбити награ, хоч той кабан і поранив мене в плече та ще й закинув на гілляку найближчого дерева. І Вреншрргн були змушені нести до Брег Холда нас обох, і мене, і його. Ротгар був неабияк подивований моєю сміливістю, проте весь наступний місяць я провалявся в ліжку… І це попри те, що наді мною чаклували найкращі знахарі клану. Кілька разів мене заходив провідати сам Ротгар, постійно повторюючи, що це гідне покарання за те, що я не послухав його наказу.

Ерагон якусь мить пильно поглядав на гнома.

— Ти сумуєш за ним? — нарешті спитав він.

Гном опустив підборіддя собі на груди, а потім різко вихопив з-за пояса сокиру й так сильно вдарив її руків'ям по граніту, що між деревами аж луна пішла.

— Минуло вже майже дві сотні років відтоді, як закінчилась остання дургрімстврен, що розколола наш народ на кілька частин, Ерагоне. Та через бороду Морготала ми знову опинились на порозі війни.

— Невже? — злякано вигукнув Ерагон. — Невже все справді аж так погано?

Орик спохмурнів.

— Усе значно гірше, ніж ти можеш собі уявити. Між кланами виникли такі суперечки, яких іще не було за моєї пам'яті. Смерть Ротгара й напад Насуади на Імперію тільки додали масла у вогонь, і клани, які не хочуть приєднуватися до варденів, стали дуже активні.

— Але чому… чому вони не хочуть піти війною проти Галбаторікса, адже ургали під його керівництвом уже ледь не знищили Тронжхейм!

— Тому, — відповів Орик, — що вони не вірять у те, що його можна перемогти, й сіють серед нашого народу зерно сумніву. Скажи мені чесно, Ерагоне, якби тобі й Сапфірі прямо от зараз довелося вступити у двобій з Галбаторіксом, то чи ви б із ним упорались?

Від цього питання в Ерагона перехопило подих.

— Ні…

— Я так і думав… Розумієш, ті клани, що виступають проти варденів, вірять у великодушність Галбаторікса. Вони переконані в тому, що якби ми не мали справи з варденами й не дали тобі та Сапфірі прихистку в Тронжхеймі, у Галбаторікса не було б жодних підстав воювати з нами. Представники цих кланів говорять, що нам просто слід займатися своїми справами, сидіти у своїх печерах і тунелях і не боятися Галбаторікса. Вони не розуміють, що той триклятий тиран зупиниться аж тоді, коли вся Алагезія лежатиме біля його ніг, — Орик струснув головою й так міцно стис свою вірну сокиру, що на його руках повипиналися жили. — Але я проти цього. Я не дозволю своєму народу ховатися в тунелях, ніби перелякані зайці, що тільки й чекають на те, доки вовк розриє їхню нору й усіх їх винищить. Ми маємо боротися й свято вірити в те, що нам пощастить убити Галбаторікса. Я докладу всіх зусиль, щоб нова дуртрімстврен не почалася, адже вона знищить нашу цивілізацію, а без нас варденам навряд чи пощастить перемогти, — міцно стиснувши зуби, Орик повернувся до Ерагона: — Заради блага свого народу я готовий сам сісти на трон. Дургрімст Гедтралл, Ледвонну й Награ вже заявили про те, що підтримають мене. Однак поміж мною й короною залишається багато тих, чиїх голосів вистачить задля того, аби я не став королем. Але ж ти підтримаєш мене, Ерагоне?

Склавши руки на грудях, Ерагон замислено походжав від одного дерева до іншого.

— А якщо я зроблю це, то решта кланів не повстануть проти тебе? Адже ти не тільки прохатимеш свій народ приєднатися до варденів, але й вимагатимеш від нього, аби він визнав частиною себе Вершника дракона. Сумніваюся, що гноми захочуть зробити це саме зараз.

— Авжеж, я можу втратити їхню підтримку, — мовив Орик, — але, з другого боку, це може дати мені й нові голоси. Дозволь мені самому із цим розібратися. Одне-єдине, що я хочу зараз знати, так це те, чи ти мене підтримаєш? Схоже, ти вагаєшся, брате, але я геть не можу збагнути, чому.

Ерагон розглядав покручене гранітне коріння, що було в нього під ногами, намагаючись не дивитись Орикові в очі.

— Ти переймаєшся долею свого народу, і це добре… Але я переймаюся долею ельфів, варденів та інших рас, які протистоять Галбаторіксу. Тож… Якщо тобі не пощастить здобути корону й королем стане ватажок іншого клану, який так само схоче підтримати варденів, то…

— Ніхто не підтримуватиме варденів так, як я!

— Та я ж бо й не сумніваюся в цьому, — урвав його Ерагон. — Але якщо раптом станеться саме так, і моя підтримка допоможе отримати корону тому ватажкові, що має більше шансів на перемогу, ніж ти… Що тоді? Хіба я не матиму його підтримувати? Заради блага твого народу й усієї Алагезії!

Орик відповів дуже спокійним тоном:

— Ти давав криваву присягу на Кнурлнейн, Ерагоне. І за всіма законами нашого народу, ти є членом Дургрімст Інгейтум, байдуже, подобається це іншим чи ні. Ротгар усиновив Вершника, а цього не робив жоден із наших королів. Тож із нашого клану тебе не зможе виключити ніхто, крім мене. Зрозумій, Ерагоне, якщо ти повстанеш проти мене, то зганьбиш мою честь, і мені вже ніхто й ніколи не довірятиме. Навіть більше, мої вороги зрозуміють, що довіряти не можна й Вершникові дракона. Члени клану не можуть зраджувати своїх братів, Ерагоне. І ніхто не зробить цього, якщо не хоче прокинутися одного чудового ранку з кинджалом у серці.

— Невже ти мені погрожуєш? — так само спокійним тоном спитав Ерагон.

Орик вилаявся й знову стукнув сокирою об граніт:

— Та як ти міг про таке подумати! Я б ніколи не зачепив тебе навіть пальцем! Адже ти мій названий брат і єдиний Вершник, непідвладний Галбаторіксу. І нехай мені трясця, якщо я скажу тобі, що не схиляюсь перед твоїми подвигами. Але зрозумій одне. Те, що я й надалі продовжуватиму ставитися до тебе, як до брата, аж ніяк не означає, що решта членів Інгейтум будуть плекати до тебе такі ж самі братні почуття, як і раніше. Я в жодному разі тобі не погрожую, проте ти маєш знати, що тоді на тебе чекатиме смертельна небезпека. Коли клан дізнається, що ти підтримав іншого ватажка, навряд чи мені буде під силу вгамувати його гнів. Їм буде байдуже, що ти наш гість. Словом, якщо ти виступиш проти нас, ти не зможеш бути членом клану, затям!

— Не розумію, чого ти від мене хочеш? — скрикнув Ерагон і розвів руками, походжаючи перед Ориком. — Я ж бо давав присягу Насуаді й маю виконувати її накази.

— Але була присяга й перед Дургрімст Інгейтум! — похитав головою Орик.

Ерагон зупинився й пильно глянув на гнома:

— Ти хочеш, щоб я занапастив усю Алагезію тільки тому, що ти не хочеш зганьбити свою честь?

— Не ображай мене!

— Тоді й ти не проси мене зробити те, чого я не можу! Я підтримаю тебе лиш тоді, коли буду впевнений, що ти отримаєш корону. Ти піклуєшся про Дургрімст Інгейтум і про свій народ, а мій обов'язок — піклуватися і про твій народ, і про всю Алагезію, — Ерагон притулився до холодного стовбура дерева. — До того ж, як я можу дозволити собі образити тебе або твій… я маю на увазі… наш клан… або ж усіх інших гномів.

Орик відповів уже куди м'якшим тоном:

— Є інше рішення, Ерагоне. Воно буде складнішим для тебе, але допоможе вийти з того скрутного становища, в якому ти опинився.

— Та невже? І що ж це за рішення?

Гном запхав сокиру собі за пояс, підійшов до Ерагона і, схопивши його за руки, пильно глянув на нього з-під своїх кошлатих брів.

— Довірся мені й зроби все правильно, Ерагоне, Убивце Тіні. Довірся мені так, як би ти довірився мені тоді, коли б і справді народився в Дургрімст Інгейтум. Адже ті, хто мені підкоряється, ніколи б не наважились повстати проти власного грімстборітхна заради іншого клану. Якщо грімстборітхн б'є по камінню неправильно, то вся провина має лежати на ньому. Та це зовсім не означає, що я не розумію, чим ти переймаєшся, — гном на мить потупився в землю, але потім продовжив: — Якщо я не зможу стати королем, то мене не засліпить жадоба влади. Отож, коли це станеться, хоч я особисто в це не вірю, то я з власної волі підтримаю одного з інших кандидатів. Повір, у мене ще менше бажання, ніж у тебе, побачити, як гномів очолить ворог варденів. Але пам'ятай, якщо я допоможу сісти на трон ватажкові іншого клану, то це означатиме, що Інгейтум підкоряється йому, а отже, йому підкорятимешся й ти, як член нашого клану. То ти довіришся мені, Ерагоне? Ти визнаєш мене за свого грімстборітхн, як і решта моїх підлеглих, що дали клятву?

Ерагон глухо застогнав і притулився головою до грубої кори дерева. Потім він глянув на біле, наче кістки, оповите туманом гілля. Довіра. З усіх обіцянок, про які Орик міг його просити, це була найважча. Юнак дуже поважав гнома, але підкорятися його владі, коли на кін було поставлено аж так багато, означало для Вершника втратити ще одну часточку своєї свободи. А разом зі своєю свободою він втратив би й часточку своєї відповідальності за долю Алагезії. Ерагон почувався так, ніби стояв на краю урвища, а Орик намагався переконати його в тому, що за кілька футів під ним є виступ… Проте Вершника не полишало відчуття, що внизу сама тільки порожнеча.

Трішки помовчавши, він відповів:

— Я не буду бездумним слугою й не дозволю тобі командувати мною. Я підкорюся тобі лиш задля того, щоб допомогти Дургрімст Інгейтум, але влади наді мною ти не отримаєш.

Орик кивнув із дуже серйозним виразом обличчя:

— Мені байдуже, для чого тебе прислала Насуада, мені все одно, кого ти можеш убити, воюючи з Імперією. Мені байдуже, що я не сплю ночами, коли мав би спокійно спати, і те, що ти збираєшся вплинути на голосування під час зустрічі кланів. Я розумію: ти прийшов із добрими намірами, але ти й гадки не маєш, якою складною є наша політика, скільки б Насуада тобі про нас не розповідала, Ерагоне. Тож довірся мені й дозволь зробити все так, як я вважаю за потрібне. Адже все моє життя мене виховував сам Ротгар.

Ерагон зітхнув, відчуваючи, що Орин усе ж таки його переконав:

— Гаразд… Я все зроблю так, як ти скажеш… І головне, щоб ти сів на трон, грімстборітхн Орику.

На обличчі гнома засяяла широка посмішка. Він міцно стис Ерагонові руки, а потім відпустив їх і мовив:

— Дякую тобі, Вершнику. Ти навіть не підозрюєш, як багато значать для мене твої слова. Ти зробив правильний вчинок, і я ніколи цього не забуду, навіть якщо проживу ще двісті років і моя борода стане такою довгою, що я підмітатиму нею підлогу.

Ерагон мимохіть посміхнувся:

— Сподіваюсь, вона не виросте аж такою довгою, бо ти весь час об неї шкопиртатимеш!

— Може, й шкопиртатиму, — відказав Орик, усе ще продовжуючи посміхатися. — Але мені здається, що Хведра буде її підрізати, щойно вона сягне моїх колін. Адже в неї свої погляди на довжину чоловічої бороди.

Коли вони вибиралися із кам'яного лісу, Орик, як і перше, ішов попереду, показуючи Вершникові шлях, бо пелена туману знову стала густішою.

Повернувшись до воїнів Орика, вони стали спускатися з гори Тардур. Невдовзі мандрівники опинилися на самісінькому дні долини й попрямували до виходу з неї. Урешті-решт гноми привели Ерагона до тунелю, вхід якого було так ретельно замасковано камінням, що сам Вершник ніколи в житті не здогадався б про його існування.

Востаннє глянувши на сонячне світло й глибоко вдихнувши холодне гірське повітря, юнак пірнув у темряву підземелля. Прямий, ніби стріла, тунель був у вісім футів завширшки й у шість футів заввишки, тож Ерагонові, як і в інших тунелях гномів, де він уже мав нагоду побувати, доводилось пересуватися ледь не рачки. Озирнувшись через плече, Вершник побачив, як гном Фарр одним помахом руки змусив закритися величезну гранітну плиту, що служила тунелю за двері. Потому вся їхня компанія поринула в темряву, хоч уже за мить гноми подіставали із сідельних торб свої різнокольорові магічні світильники. Один із них Орин подав Ерагонові.

Коли загін рушив уперед, поні сповнили тунель лунким вицокуванням своїх підков, яке нагадувало обурені крики якихось невидимих примар. Вершник скривився, розуміючи, що йому доведеться слухати цей шарварок, аж доки вони не дістануться Фартхен Дура, який був за багато миль звідси. Потому юнак іще дужче згорбився, затягнув ремені своєї торбинки й став мріяти про те, як би добре було зараз політати під хмарами на Сапфірі.

НЕБІЖЧИК, ЩО СМІЄТЬСЯ

Роран припав до землі, ледь помітно розсунув вербове гілля й став пильно вивчати ворожий табір — довкола трьох вогнищ безтурботно вечеряло п'ять десятків солдатів і погоничів возів. Сутінки швидко спадали на широкий, порослий густою травою берег безіменної річки. Навколо багать стояли вози, в яких були припаси для війська Галбаторікса. Випряжені бики, збившись докупи, стривожено поглядали кудись далеко, за межі табору, так, ніби боялись настання темряви. Ярдів за двадцять униз по річці височів чималий крутий пагорб, тож напасти з того боку було неможливо, не кажучи вже про те, щоб туди відступати.

«Чим же вони думали?» — нетямився від подиву Роран. З одного боку, загін вчинив правильно, обравши для табору місцину, в якій було зручно захищатися, проте з іншого — вони відрізали собі один із найважливіших шляхів до відступу.

Адже Роранові й повстанцям на чолі з графом Мартландом було нічого не варто вискочити зараз із кущів, загнати ворога в глухий кут поміж пагорбом і річкою та миттю всіх порішити.

Отож Міцний Молот іще й досі не йняв віри, що досвідчені воїни могли припуститися такої дитячої помилки.

«Може, вони з міста, — подумав був він, — або й просто якісь пришелепуваті бевдзі… Але як же їм тоді доручили таке важливе завдання?»

— Ти не помітив якихось пасток? — спитав він у Карна, що разом із Халмаром та ще двома воїнами причаївся в нього за спиною.

Після першої битви до загону Мартланда приєдналось іще чотири лучники, аби замінити поранених і вбитих воїнів. Правду кажучи, юнак не плекав якихось дружніх почуттів до когось із повстанців, проте став відчувати, що весь цей загін — його сім'я, сім'я, якій він може довірити своє життя, так само, як кожен інший воїн загону може довірити своє життя йому.

— Та наче нічого такого, на що можна було б звернути увагу, — пробурчав Карн. — Але все ж таки…

— А вони могли вигадати нові закляття, які ти не можеш розпізнати? З ними є чарівник?

— Важко сказати напевне, але навряд чи…

Роран відсунув іще кілька вербових гілочок, аби краще вивчити розташування возів.

— Щось мені все Не не подобається, — нарешті сказав він. — Якщо з попереднім обозом був чарівник, то чому його немає із цим?

— Чарівників менше, ніж ти можеш собі думати.

— Угу, — Роран почухав бороду, ще й досі не розуміючи, чому обоз аж так недбало поставився до своєї безпеки.

«А раптом вони намагаються спровокувати напад? — подумав Міцний Молот. — Зовні може здаватися, що вони геть до нього не готові, а насправді все може бути зовсім інакше. Проте яку пастку вони нам приготували? Адже на тридцять ліг навкруги немає нікого, а Мертага й Торнака востаннє бачили на півночі, коли ті летіли до Фейнстра».

— Надішли сигнал, — наказав він. — Але попередь Мартланда, що мене дуже непокоїть те, як вони розбили табір. Одне з двох: або це збіговисько повних недоумків, або ж у них є якийсь захист, про який ми навіть не підозрюємо, — магія чи ще якісь гірші витребеньки їхнього триклятого Галбаторікса.

На якийсь час запанувала тиша.

— Я повідомив, — відрапортував потому Карн. — Мартланд каже, що його це теж неабияк здивувало, проте він усе ж таки хоче випробувати долю. Не ховатися ж нам, підібгавши хвости, під спідницею в Насуади.

Роран роздратовано сплюнув, подав знак, і солдати поповзли за ним у той бік, де вони залишили коней. Звівшись на ноги, Міцний Молот спритно застрибнув у сідло Сніговія.

— Агов, тихіше, хлопче, — прошепотів він, поплескавши Сніговія по шиї, коли той спробував стати дибки. У тьмяному світлі грива та шкура його скакуна видавались сріблястими. Правду кажучи, юнак уже не вперше ловив себе на думці, що було б дуже некепсько, аби його кінь мав не такий примітний колір, скажімо, був гнідий або ж вороний.

Знявши із сідла щит, Роран вдяг його на ліву руку й різким рухом витяг із-за пояса молот.

Потому юнак ковтнув слину й, відчувши в руці приємну знайому вагу, міцніше стиснув руків'я своєї вірної зброї.

Коли п'ятеро воїнів були готові до бою, Карн звів угору вказівний палець, заплющив очі, а його губи заворушилися так, ніби він розмовляв сам із собою. Аж раптом поруч із ним засюрчав цвіркун. Немовби розбуджений ним, Карн розплющив очі й мовив:

— У жодному разі не зводьте очей угору, аж доки вони не призвичаяться. І боронь вас боже під час бою дивитись у небо, — потому він став швиденько промовляти слова прадавньої мови.

Коли з небес полинуло чисте біле сяйво, таке ж яскраве, як сонячне, Роран прикрився щитом і неспокійно засовався в сідлі. Сяйво линуло звідкись із-понад табору, тож юнакові жах як кортіло глянути, де його джерело, проте бажання врятувати свій зір було куди сильніше.

Вигукнувши бойовий клич і пришпоривши Сніговія, Роран схилився до його шиї й стрімголов помчав уперед. По обидва боки від нього, тримаючи зброю напоготові, летіла решта повстанців. Коли Сніговій скакав під деревами, Роран кілька разів так зачепився об їхнє гілляччя, що насилу втримався у сідлі, однак невдовзі його вірний скакун опинився на відкритій місцевості й галопом поніс свого хазяїна до ворожого обозу.

Тієї ж миті з-за дерев вискочили ще два невеличкі загони повстанців під керівництвом Мартланда й Улхарта.

Ворожі солдати помітили їх аж тепер. Вони намагались швиденько, бодай наосліп, намацати свою зброю, безладно шикувалися в шеренги, щоб спробувати відбити цей геть несподіваний напад.

Коли Сніговій наблизився до обозу, Роран навіть не став його зупиняти. Навпаки, він пришпорив жеребця й, звівшись у стременах на повен зріст, перестрибнув разом із ним через два вози. Під час приземлення зуби вершника клацнули так, що в нього аж у голові замакітрилось, а Сніговій вибив своїми копитами стільки землі, що засипав нею одне з найближчих вогнищ.

Решта Роранового загону й собі поспішила перестрибнути через вози, тож Міцний Молот, знаючи, що його надійно прикриватимуть зі спини, зосередився на ворогах, які були попереду. Спрямувавши Сніговія на одного з воїнів, Роран спочатку зламав йому носа ударом ноги, а потім добив бідолаху молотом. Наступної миті йому вже самому довелось відбиватися відразу від кількох ворожих мечів.

Ліворуч від них, бряцнувши зброєю та обладунками, звивисту лінію возів перескочили загони Мартланда й Улхарта. Один із їхніх коней, на льоту поранений ворожим списом, відчайдушно заіржав і полетів шкереберть на землю, накривши собою свого вершника.

Міцний Молот заблокував удар одного із солдатів, а потім сам ударив його по руці, розтрощивши йому кістки. Не вагаючись, воїн завдав своєму супротивникові другого удару, цього разу вже в груди, й почув останнє в житті хриплувате зітхання бідолахи.

Потому Роран крутонувся в сідлі, шукаючи наступного супротивника. Його м'язи ходили ходором від шаленої напруги, а все довкруги здавалось таким чітким, ніби було вигравіруване на склі. Сам юнак почував себе так, неначе був невидимий і невразливий для ворожої зброї. Якийсь час його не покидало відчуття, що ріка часу стала текти повільніше, адже спантеличений метелик, який пролітав повз нього, змахував своїми крильцями зовсім повільно, ніби під ними було не повітря, а мед.

За мить чиїсь дужі руки схопили Міцного Молота за кольчугу й скинули його зі Сніговія на землю. Падаючи, Роран боляче вдарився спиною. Йому перехопило подих і потемніло в очах. Прийшовши до тями, він із жахом усвідомив, що той солдат, на якого він напав першим, сидить у нього на грудях і намагається його задушити.

Солдат закривав собою магічне світло, яке Карн створив у небесах, тож навколо його голови утворився ореол білого сяйва, через який на ворожому обличчі було видно одні лиш вишкірені зуби.

Наступної миті супротивник іще дужче стис пальці навколо Роранового горла, не лишивши йому жодних шансів на те, щоб зробити бодай ковток повітря. Юнак потягнувся за молотом, але того не було поруч. Йому вже здалося, що це і є його смерть, але несподівано він відчув таке бажання жити, що відчайдушно крутнувся, вихопив із-за пояса кинджал і з усього розмаху, пробивши кольчугу, увігнав його солдатові в груди по самісіньке руків'я. Для будь-якого іншого чоловіка цей удар був би смертельний, проте воїн навіть не ворухнувся, а з його горлянки долинув жахливий регіт. Такий жахливий, що в Роранових жилах ледь не застигла кров. Він миттю пригадав, що вже чув його раніше, коли спостерігав із табору за битвою повстанців із солдатами Галбаторікса, які не відчували болю. Аж тепер йому стало зрозуміло, чому ворожий обоз так недбало вибирав місце для своєї стоянки. «Адже їм байдуже, потраплять вони в пастку чи ні… Ми ж бо не можемо завдати їм жодної шкоди», — з жахом усвідомив він.

Міцному Молоту потемніло в очах. Відчуваючи, що ось-ось знепритомніє, він вихопив кинджал із грудей солдата й увігнав його ворогу під пахву, кілька разів прокрутивши лезо. По його руці миттю побігла липка гаряча кров, проте солдат, здавалося, навіть не помітив цього. Щоб добити Рорана, він кілька разів ударив його лобом в обличчя, і світ довкола юнака вибухнув безліччю кольорових плям. Зібравши докупи останні сили, Роран відчайдушно вдарив ворога туди, де мало бути його обличчя, й відчув, як кинджал увійшов у м'яку плоть. Після наступного удару зброя стукнула об кістку, проте вже за мить провалилась уперед — Роран простромив супротивникові мізки.

Пальці навколо Роранової шиї розтислися. Нерухомо полежавши кілька секунд, юнак скинув із себе тіло. Спочатку він жадібно хапав ротом повітря, а потім сяк-так звівся на ноги. Ворог лежав розпростерши руки. З його лівої ніздрі стирчав кинджал.

— Бийте в голову! — загукав Роран, незважаючи на те, що в нього ще й досі переймало подих. — У голову!

Юнак вирішив не торкатися кинджала й схопив із витоптаної землі свій молот. Узявши про всяк випадок ще й спис, він перестрибнув бездиханне тіло ворога й кинувся в той бік, де Халмар, який теж опинився на землі, намагався відбитися водночас від трьох воїнів.

Перш ніж вороги встигли його помітити, Роран убив двох солдатів потужними ударами молота, розтрощивши їхні шоломи так легко, ніби це були курячі яйця. Третього він залишив Халмарові, а сам натомість почав шукати собі нову жертву. Один із ворогів сидів, зіпершись спиною на колесо воза, й намагався напнути тятиву лука.

Роран порішив його, поціливши бідоласі списом прямісінько в око. Коли він витягав списа назад, на ньому лишилися сірі шматки мозку.

Тоді Роранові спала на думку добра ідея. Він кинув списа в найближчого ворога, який бігав довкола вогнища, засунув молот собі за пояс, притулився спиною до воза й став стріляти в солдатів із лука. Він намагався вразити їх влучним пострілом або в обличчя, або ж у шию, розраховуючи на те, що навіть тоді, коли вони не помруть, то неодмінно мають спливти кров'ю до кінця бою.

Схоже було на те, що повстанці, які відчували свою перевагу на початку бою, тепер були в сум'ятті. Вони розсипались поміж возами — лиш декому пощастило лишитись на конях, а більшість були на ногах. Роран на власні очі бачив, як п'ятеро з його товаришів розпрощалися з життям, гадаючи, що забили своїх ворогів на смерть. Юнакові було важко сказати, скільки ворожих солдатів залишилося живими, проте він бачив, що їх ще й досі більше, ніж варденів, яких було близько двох з половиною десятків. Невдовзі Міцний Молот став шукати очима свого Сніговія й побачив, що той утік аж під верби й самотньо тупцяв з ноги на ногу, форкаючи й прядучи вухами.

Завдяки луку Роран убив іще чотирьох ворогів, а коли в нього залишалась одна-єдина стріла, він помітив Карна, який бився на іншому кінці табору з міцним чолов'ягою. Поряд із ними палав намет. Напнувши тятиву аж так, що кінчик стріли торкнувся його вуха, Роран поцілив солдата прямісінько в груди. Той захитався, і Карн миттю зітнув йому голову з плечей.

Тоді юнак пожбурив лук під воза, схопив свій молот і помчав до Карна.

— Ти не можеш убити їх магією? — закричав він, опинившись неподалік від чарівника.

Карну знадобилося кілька секунд, щоб відсапатись. Лиш після цього він заперечно похитав головою:

— Кожне закляття, яке я накладав, було заблоковане, — полум'я палаючого намету вихопило із сутінків почорніле від втрати сил обличчя чарівника.

Роран вилаявся.

— Ну що ж, тоді вб'ємо їх самі! — гаркнув він і грюкнув молотом об щит.

Плече в плече вони стали наступати на найближчу групу ворогів. Тих було восьмеро, а навколо них уже кружляло четверо варденів. Наступні кілька хвилин були для Рорана калейдоскопом крові, болю й виблискування зброї. Ворожі соддати стомлювались куди повільніше за варденів і завдавали ударів страшенної сили навіть тоді, коли мали по кілька ран. Напруга бою сягала свого апогею. А коли восьмеро супротивників нарешті-таки впали на землю, Роран став на коліна — його знудило.

Один із варденів, яким вони прийшли на допомогу, загинув, зазнавши удару кинджалом у нирки, а решта троє приєдналися до Карна з Рораном, і вони вже разом кинулися вперед добивати своїх ворогів.

— Женіть їх до річки! — загукав Роран. — Вода й багнюка заважатимуть їм рухатись! Тоді перевага буде на нашому боці!

Міцний Молот сподівався, що його слова почув і Мартланд, якому пощастило зібрати в невеличкий загін дванадцятьох варденів, котрі ще й досі залишались на конях. Здається, той і справді почув слова Рорана, бо вершники стали швидко відтісняти ворожих солдатів до річки.

Тим часом солдати та кілька погоничів, які ще й досі були живі, відчайдушно відбивалися. Ті, хто залишився без зброї, штовхали піших повстанців щитами, а ті, що мали списи, намагалися вразити їхніх коней. Та незважаючи на цей шалений опір, вардени крок за кроком змушували їх відступати до річки. Невдовзі солдати противника вже по коліна стояли в її швидких водах.

— Тримай лінію! — гукнув Мартланд і зістрибнув із коня на берег. — Не давайте їм вийти з води!

Провалившись у мул майже по щиколотки, Роран похитнувся і впав у прибережне багно обличчям. Проте він миттю скочив на ноги, чекаючи, доки на нього нападе величезний солдат, який стояв по коліна у воді за кілька футів. Той і справді вистрибнув із мілководдя й замахнувся на Рорана мечем, проте цей удар юнак легко парирував щитом, блискавично завдавши у відповідь удару молотом. Солдат виявився досвідчений, тож йому було зовсім не важко відбитися, ба більше — він устиг зачепити Рорана мечем по ногах. Якийсь час вони продовжували обмін ударами, але жодному з них так і не пощастило поранити свого супротивника. Тоді юнак вирішив ризикнути й пішов у наступ. Тепер він сам опинився по коліна у воді. Міцний Молот усе ж таки розтрощив ворогові ліву руку й загнав його на кілька кроків глибше, але той лиш лиховісно зареготав. Цей регіт проймав душу холодом.

Якоїсь миті Міцному Молоту навіть здалося, що ані йому, ані комусь із його друзів не пощастить пережити цієї божевільної ночі, адже легше було вбити змію, ніж цих потвор Галбаторікса. «Що ж це коїться! — подумки проказав він. — Ти обчухруєш їх до самих кісток, а вони все одно не хочуть здихати!» Більше Роран нічого не встиг подумати, бо супротивник із дивовижною швидкістю кинувся вперед, а його меч зблиснув, ніби язик полум'я.

Бій обертався на якесь нічне жахіття. Через магічне світло вода й обладунки ворожих воїнів набули дивних кольорів. Самі ж солдати відкидали на поверхню швидкоплинної річки довгі, тонкі й гострі, як бритва, тіні. А довкола панувала глибока ніч.

Роран знов і знов відбивався від воїнів, які вилазили з води, щоб його порішити. Він завдав їм таку кількість ударів, що вони поступово втрачали людську подобу, проте вперто не хотіли помирати. Після кожного удару на поверхні води з'являлися чорні плями крові, що нагадували розлите на підлозі чорнило. Невдовзі Міцний Молот відчув, як починає поволі втрачати здоровий глузд, адже як би відчайдушно він не вимахував своєю зброєю, скільки б ворожих воїнів не поглинали швидкі хвилі безіменної річки, на їхньому місці з'являлися все нові й нові чудовиська, що норовили позбавити його життя. Та найдужче юнака виводив із рівноваги їхній божевільний регіт.

Аж раптом запала тиша.

Залитий кров'ю й потом, Роран кинув на берег свого щита. Він стояв по коліна у воді, здійнявши над головою молот. Він не міг повірити, що перед ним нікого не було. Юнак тричі роззирнувся навсібіч, однак помітив тільки мертве вороже тіло, яке швидко пливло за течією в темній воді.

За мить хтось схопив його за праву руку. Роран щосили смикнув її, але враз заспокоївся — поруч стояв Карн. Виснажений чарівник насилу переводив подих.

— Ми перемогли, Роране! — тихо сказав він. — Чуєш? Їх більше нема! Ми їх знищили!

Роран опустив руки й закинув голову. Він був надто знесилений, аби говорити. Йому здавалось, що саме зараз його почуття мали б стати напрочуд гострими, натомість не відчував нічого, крім тупого болю й невимовної порожнечі. Правду кажучи, Міцний Молот був навіть щасливий, що все відбувається саме так, інакше він неодмінно з'їхав би з глузду.

— Перевірити вози! — гукнув Мартланд. — І швидше. Скоріше впораєтесь — скоріше заберемося із цієї триклятої місцини! Карне, займися Велмаром. Мені дуже не подобається його рана.

Зібравши докупи рештки волі, Роран вийшов із води й почвалав берегом до найближчого воза. Лиш дев'ятеро варденів були в змозі самостійно триматися на ногах, проте Роран радів уже бодай цьому, оскільки гадав, що їх узагалі залишилось двоє чи троє.

Неподалік від нього по табору браво крокував Мартланд Рудобородий. Аж раптом з-під купи тіл вистрибнув один із ворожих солдатів. Він блискавично змахнув мечем і відрубав графові долоню. Той скрикнув від болю, але тут-таки відпрацьованим рухом вибив зброю з рук ворога, звалив його на землю ударом в обличчя, став коліном на горлянку, а потім дістав кинджал і встромив його в голову. Потім граф підібрав шматок своєї руки, затис його під лівою пахвою й крикнув воїнам, що кинулись були до нього:

— Облиште мене! Це всього-на-всього подряпина! Мерщій до возів! А якщо ви, ледацюги, будете баритися, то в мене борода посивіє від люті! Ворушіться!

Вояки хутко кинулись до обозу. Один тільки Карн залишився непорушно стовбичити на своєму місці. Мартланд спохмурнів.

— Це й тебе стосується! — крикнув він. — Ворушись, інакше тобі всиплять різок за те, що ти не виконуєш наказів командира!

Карн навіть не ворухнувся. Поцінувавши це як відвертий непослух, розлючений граф так сильно тупнув ногою, що його відрубана долоня випала з-під пахви.

Карн миттю підняв її із землі.

— Я міг би повернути її на місце, — сказав він, — але мені знадобиться кілька хвилин.

— Віддай сюди! — гаркнув Мартланд і вихопив у Карна руку, запхавши її собі за пазуху. — Годі мене дратувати! Врятуй ліпше Велмара та Ліндела, якщо тобі це під силу. А за мою руку візьмешся тоді, коли між нами й цими чудовиськами буде принаймні кілька ліг.

— Але тоді може бути вже пізно, — не погодився Карн.

— Чоловіче, це наказ, а не прохання! — надриваючись, загорлав Мартланд.

Коли Карн відійшов, граф дістав відрубану руку з-за пазухи, відірвав зубами рукав сорочки й, замотавши її в нього, сунув собі під ліву пахву. Обличчя йому заливав рясний піт.

— Годі вже там! — гукнув він за якийсь час. — Що за триклятий мотлох у цих чортових возах?

— Мотузки! — доповів один із солдатів.

— Віскі! — відгукнувся другий.

— Улхарте, — гукнув Мартланд, — запишеш для мене цифри.

Роран допоміг решті солдатів обшукати вози, повідомляючи про кожну свою знахідку Улхартові. Потому вони хутко вбили всіх биків і, як і перше, підпалили вози. Знайшовши власних коней, повстанці поприв'язували до сідел своїх поранених товаришів, а вже потім посідали на скакунів самі.

Загін був готовий рушати. Карн махнув рукою на небесне сяйво, вимовив якесь довге слово прадавньою мовою, й землю оповила темрява. Зачекавши, доки призвичаяться очі, Міцний Молот зиркнув угору. Він побачив там тисячі геть спантеличених метеликів. Певно, вони й гадки не мали, чому так раптово почалась ніч. У своєму хаотичному русі вони нагадували тіні людських душ.

Відчуваючи на серці невимовний тягар, Роран легко торкнувся п'ятами боків Сніговія й помчав геть від розбитого обозу.

КРОВ НА КАМІННІ

Украй розчарований, Ерагон вискочив із круглої кімнати, розташованої глибоко в підземеллях Тронжхейма. Дубові двері зачинились за ним із гучним гуркотом.

Вершник стояв посеред коридору, спершись руками на коліна, й поглядав на підлогу, викладену прямокутними пластинами з агату й нефриту. Відтоді як вони з Ориком прибули до Тронжхейма, тринадцять ватажків кланів цілих три дні сперечалися про різні дурниці, на зразок того, який саме клан має право випасати свою череду на тих чи інших луках. І щоразу, коли Вершник слухав їхні дріб'язкові суперечки, йому хотілося кричати про те, що всі вони йолопи, які можуть догратися до того, що Галбаторікс назавжди захопить владу в Алагезії, коли вони не припинять своїх безглуздих сварок і якомога швидше не оберуть нового правителя гномів.

Поринувши у свої думки, Ерагон повільно пішов униз коридором. Він, не звертав уваги ані на чотирьох охоронців, що весь час крокували за ним назирці, ані на купи гномів, що, як і завжди, вітали його своїм «Арджетлам». «Найбільшою проблемою є Йорун», — міркував Ерагон. Ця жінка-гном, що була грімстборітхн одного з найбільш войовничих кланів — Дургрімст Вреншрргн, від самого початку переговорів заявила, що не має наміру поступатися комусь місцем на троні, хоч їй відкрито віддав свій голос тільки один із решти кланів — Урзхад. Під час численних зустрічей із ватажками інших кланів вона неодноразово засвідчила свій розум і хитрість, а також уміння виходити з будь-якої ситуації так, щоб мати з того користь. «Із неї вийшла б пречудова королева, — визнав Ерагон, — але вона надто вже підла. Тож нема жодних гарантій, що вона підтримуватиме варденів після того, як отримає корону». Юнак мимохіть криво посміхнувся. Правду кажучи, йому завжди було якось ніяково розмовляти з Йорун, оскільки гноми вважали її надзвичайною красунею. Та навіть за мірками людей у неї була просто приголомшлива фігура. До того ж вона завжди викликала в Ерагона захват, причини якого він і сам не годен був собі пояснити. Майже в кожній розмові вона згадувала про історію гномів та їхню міфологію, у яких Ерагон майже нічого не тямив. Проте йому доводилось визнавати, що ці згадки, швидше за все, були напрочуд вдалими, оскільки Орик і решта гномів були від них у неймовірному захваті.

Окрім Йорун, позмагатися за трон були не проти ще два претенденти — Ганел, ватажок Дургрімст Квон, і Надо, ватажок Дургрімст Кнурлкаратн. Квон були хранителями релігії гномів і мали надзвичайний вплив серед свого народу, але поки що Ганел отримав підтримку лишень двох інших кланів — Дургрімст Раньї Хефтин та Дургрімст Ебардак, клану, що понад усе ставив наукові дослідження. На відміну від Квон, Надо сформував більшу коаліцію, яка складалася з кланів Фельдуност, Фангхур та Аз Свелдн рак Ангуін.

Одним словом, ситуація була нікудишня — Йорун хотіла сісти на трон тільки заради влади, а Ганел, хоч і не був відкрито налаштований проти варденів, усе одно представляв клан, що рішуче виступав проти будь-якого втручання в політику гномів з боку Ерагона, Насуади, Імперії, Галбаторікса, королеви Ісланзаді або ж узагалі кожної живої істоти, що жила за межами Беорських гір.

Поруч із ними був іще один клан, який мав дуже високі шанси посадити на трон свого ватажка, — Кнурлкаратн, клан каменярів. Він складався з дуже поважних гномів, від яких залежала решта кланів, адже ті прокладали тунелі й були неперевершеними будівельниками. Навіть Інгейтум намагався бути з ним у добрих стосунках, бо купував у них руду для своїх ковалів.

Боротьба була надзвичайно гостра, тож Ерагон чудово розумів, що навіть у тому разі, коли Надо не пощастить отримати корони, із затінку вийдуть одразу ж кілька ватажків інших кланів, що матимуть такі самі політичні погляди й уподобання. Тут передовсім слід сказати про Аз Свелдн рак Ангуін, майже всіх членів якого Галбаторікс і клятвопорушники винищили під час свого панування. Коли Ерагон гостював у місті Тарназі, представники цього клану проголосили себе непримиренними ворогами Вершника, Сапфіри й усього, що так чи інакше було пов'язане з драконами. Вони протестували проти присутності юнака на зустрічах ватажків кланів, хоч той і брав у них участь на цілком законних підставах, і навіть намагалися влаштувати із цього приводу голосування, змарнувавши цілих шість годин дорогоцінного часу.

«Одне з двох, — розмірковував Ерагон, — або я колись обов'язково з ними помирюся, або ж мені доведеться закінчити ту криваву справу, яку розпочав Галбаторікс. Так чи так, а я не збираюсь усе життя боятися Аз Свелдн рак Ангуін». Юнак знов і знов намагався віднайти серед цієї кам'яної пустелі свідомість свого дракона, аби почути бодай одне його слово, проте в нього, ясна річ, нічого не виходило, тож його серце стискалося від щоразу глибшого смутку.

І хоча союзи між деякими кланами на перший погляд могли видатися напрочуд міцними, їхні представники все одно відчували невпевненість. Словом, ані Орик, ані Йорун, ані Ганел, ані Надо не мали достатньої підтримки, щоб виграти народне голосування, тож усі вони активно займалися тим, що намагались утримати біля себе клани, які вже пообіцяли їм допомогти, водночас роблячи спроби переманити на свій бік ті політичні сили, які підтримували їхніх ворогів. Зрештою, уся ця гра була дуже важлива, але Вершникові вона видавалася перш за все нудною й безглуздою.

Він із нетерпінням очікував на попереднє голосування, суть якого полягала в тому, що ватажки мали висловитися про те, чи готові вони взагалі брати участь в обранні нового правителя. Виходило так, що тільки задля того, аби голосування могло розпочатися, за нього мали проголосувати принаймні дев'ятеро з ватажків, а жоден із них не збирався цього робити, аж доки не буде більш-менш упевнений у своїй перемозі або ж у перемозі того претендента, якого він підтримував. Як пояснив Ерагонові Орик, це була найбільш делікатна частина процесу, що часом могла тягнутися довго-довго.

Отож, коли гноми вчергове влаштували жваву суперечку, якій, здавалося, не буде кінця-краю, Вершник вирішив потинятися безмежними коридорами під Тронжхеймом, аж доки не опинився в доволі великій кімнаті, підлога якої була вкрита пилюкою. Попід однією зі стін цієї кімнати стояв вирізьблений із каменю ведмідь, футів у двадцять заввишки — замість очей у нього були круглі рубіни гранатового кольору.

— Де це ми, Квесторку? — спитав Ерагон, озирнувшись до своїх охоронців. Його голос прокотився по кімнаті глухою луною.

Головний охоронець, молодий гном, якому було не більше шістдесяти років, зробив крок уперед і хвацько відрапортував:

— Ці кімнати майже тисячу років тому очистив грімстборіт Корган. Тронжхейм тоді ще тільки розбудовувався. Правду кажучи, ми не дуже часто ними користуємось, хіба тільки тоді, коли весь наш народ збирається у Фартхен Дурі.

Почувши відповідь, Ерагон кивнув:

— Сподіваюсь, ти зможеш вивести мене назад на поверхню?

— Нема питань, Арджетламе.

За кілька хвилин Вершник та його охоронці опинилися біля сходів, що мали вести до південно-західної частини підніжжя Тронжхейма. Звідти Квесторк вивів Ерагона до південного крила одного з двох головних тунелів, які перетинали Тронжхейм із півночі на південь та зі сходу на захід.

Саме по цьому тунелю Ерагон і Сапфіра вперше в житті ввійшли до Тронжхейма кілька місяців тому. Крокуючи до центра міста-гори, юнак відчував якусь ностальгію, й, хоча відтоді, як його нога вперше ступала цим тунелем, минуло не так уже й багато часу, йому все одно здавалося, ніби він постаршав на кілька років.

Невдовзі Вершник опинився на чотириповерховій вулиці, де снувало безліч гномів із різних кланів. Кожен із них помітив Ерагона, юнак був свято переконаний у цьому, проте далеко не кожен був настільки чемним, аби його впізнати. Когось би іншого на Ерагоновому місці це могло б роздратувати, але юнак натомість був тільки вдячний цим пихатим товстунцям за те, що йому не довелося сотні разів кланятися з недоумкуватою посмішкою, відповідаючи на їхні привітання.

Коли один із поверхів вулиці перетинали кілька гномів Аз Свелдн рак Ангуін, Ерагон увесь напружився, не знаючи, чого від них можна чекати. Немовби за командою, гноми повернули свої голови вбік Вершника, але він не міг розгледіти їхніх облич, оскільки ті ховали їх під пурпуровими вуалями й ніколи не з'являлися на люди якось інакше. Проходячи повз Ерагона, останній із гномів плюнув йому під ноги, а потім зник разом зі своїми братами в одній із численних арок.

«Якби Сапфіра була тут, де б і поділася ваша зухвалість», — подумав Ерагон.

Приблизно за півгодини юнак дістався кінця тунелю. І хоча він безліч разів бував тут раніше, його знову й знову сповнювало відчуття захвату, коли він опинявся поміж колонами з чорного оніксу, які були прикрашені жовтими цирконами, втричі більшими за самого юнака. Потому він зайшов до круглої зали, розташованої в самісінькому серці Тронжхейма.

Та мала тисячу футів у діаметрі, а на її сердоліковій підлозі було накреслено дванадцять пентаграм герба Дургрімст Інгейтум, а також першого короля гномів — Коргана, який знайшов Фартхен Дур під час видобування золота. У чотирьох протилежних кінцях зали були проходи до інших, менших зал. Ерагон звів очі догори й мимохіть здригнувся, вкотре усвідомлюючи, що стелі над ним не було. За кілька миль майоріла лиш ледь помітна блакитна цяточка неба. Юнак пригадував, що десь там, угорі, має бути стайня дракона, де він мешкав разом із Сапфірою ще до того, як Арія розбила Зоряний Сапфір.

Денне світло майже не проникало на дно Тронжхейма, через що гноми часто називали його Містом Вічних Сутінків. Вони освітлювали цю залу багатьма магічними ліхтарями, вимикаючи їх тільки влітку опівдні, коли сонячному промінню все ж таки щастило пробиватися в нетрі міста-гори.

Ліхтарі були на кожній колоні аркади, що окреслювали всі рівні Тронжхейма, проте ще більше їх було попід входами безлічі невідомих кімнат, а також коридорів, які вели до Вол Турін, Нескінченних Сходів, що спіраллю пронизували гору від самісінької її верхівки аж до підніжжя. Магічні ліхтарі сяяли різними кольорами, тож Вершникові часом здавалося, ніби вся зала була розцяцькована коштовним камінням.

Однак їхнє сяйво видавалося просто нікчемним поруч із найбільшою гордістю всього народу гномів — Ісідар Мітрім. Прямісінько посеред зали гноми звели дубовий поміст, що мав шістдесят футів у діаметрі, й шматочок до шматочка ретельно викладали скалки розбитого Зоряного Сапфіра.

А ті шматки, яким гноми не знайшли місця, було складено в ящики, помережані рунами. Майстри, які відновлювали сапфір, виставили ящики вздовж західної стіни однієї з великих кімнат, що прилягали до зали. Над ними порпалося майже три сотні гномів, намагаючись поєднати скалки докупи, щоб відродити найбільшу гордість нації.

Кілька хвилин Вершник спостерігав за їхньою кропіткою працею, а потім перевів погляд на підлогу, об яку розбився Смерк, увійшовши до Тронжхейма зі своїми ургалами. Юнак постукав по ній носком чобота, марно намагаючись знайти бодай якісь сліди заподіяної Смерком шкоди. Проте жодних слідів не лишилося — ретельно працюючи кожного дня, гноми вже давно прибрали й відремонтували все, що могло нагадувати про битву у Фартхен Дурі, коли, ясна річ, не брати до уваги розбитого Зоряного Сапфіра. Якоїсь миті Ерагонові здалося, що в цій залі було б конче потрібно встановити меморіал, аби кожне наступне покоління не забувало ціну крові, яку гноми й вардени сплатили у війні з Галбаторіксом.

Крокуючи залою, Вершник чемно кивнув Скегові, худому й височенькому як на свою расу, гномові, що стояв на помості й замислено розглядав Зоряний Сапфір. Той належав до Дургрімст Гедтралл, тож Ерагон уже не раз зустрічав його раніше. Саме йому король Ротгар довірив відновлення найбільшої коштовності раси.

Скег привітно посміхнувся юнакові у відповідь і махнув рукою, припрошуючи його зійти на поміст. Коли Ерагон опинився на грубих дошках, в очі йому вдарило безліч тонких і гострих, ніби голки, промінчиків, які відбивали скалки Зоряного Сапфіра. Його верхівка нагадала Вершникові річку Анору наприкінці зими, коли її крига безліч разів танула й розмерзалася, вкриваючись тисячами тріщинок і будучи надто небезпечною, аби по ній вільно ходити. От тільки сапфір, на відміну від криги, спалахував рожевим та оранжевим кольорами.

— Як просувається робота? — поцікавився Ерагон.

У відповідь Скег тільки знизав плечима й змахнув у повітрі руками, ніби метелик крилами.

— Потроху, Арджетламе. Адже тут не можна поспішати.

— Як би там не було, а мені здається, що ви просуваєтесь неабияк швидко.

Гном постукав своїм кістлявим пальцем собі по носу й, скрушно зітхнувши, мовив:

— Верхівку Ісідар Мітрім, яка зараз перебуває внизу, Арія розбила на великі шматки… Їх було легко скласти докупи. Проте… його нижню частину, яка наразі згори… — Скег похитав головою, і його зморшкувате обличчя набуло сумного виразу: — Сила удару була такою, що всі шматочки спочатку вдарились об підлогу, а потім розлетілися на найдрібніші скалочки, засипавши Арію, тебе, Сапфіру й Тінь… Пелюстки троянди розбились на крихітні шматочки. А сама троянда, Арджетламе… вона є ключем до каменя. Це була найскладніша й найкрасивіша частина Ісідар Мітрім. Саме вона й постраждала найбільше. Якщо ми не зберемо її всю до найдрібнішого уламочка, то вони дістануться ювелірам, щоб ті зробили персні для наших матерів, — Слова лилися зі Скегових вуст, ніби ель з переповненого кубка. Він щось вигукнув мовою гномів до робітників, які несли через залу один із ящиків, потім посмикав себе за білу бороду й нарешті спитав: — Арджетламе, ти коли-небудь чув історію про те, як Ісідар Мітрім було вирізьблено за часів правління Херрана?

Ерагон трішки розгубився, намагаючись пригадати уроки історії в Елесмері.

— Я знаю, що його вирізьбив Дюрок.

— Так, — відповів Скег, — це був Дюрок Орнтронд — Орлине Око вашою мовою. Хоч Ісідар Мітрім знайшов не він. Дюрок тільки видобув його з каміння, вирізьбив і відполірував. Він працював над Зоряною Трояндою п'ятдесят сім років, оскільки нічого не любив так сильно, як коштовності. Днями й ночами Дюрок сидів над Ісідар Мітрім, бо був свято переконаний, що Зоряна Троянда має стати не лишень витвором мистецтва, а й чимось таким, що зможе вразити кожного, хто її побачить, до глибини душі. А крім того, він сподівався, що тоді, коли він завершить роботу, боги пустять його до свого святкового столу. Він так любив свою роботу, що навіть утратив через це дружину. На тридцять другий рік вона поставила його перед вибором: або він покличе собі на допомогу інших майстрів, або вона піде з його життя. Почувши таке, Дюрок тільки відвернувся від неї й продовжив роботу над однією з пелюсток троянди. Він працював над Ісідар Мітрім до того часу, аж доки не був цілком нею задоволений. Потому він кинув полірувальне полотно на підлогу, відійшов від Зоряної Троянди на кілька кроків і мовив: «Гунтеро, захисти мене, я завершив». За мить він упав мертвий. — Скег поплескав себе по грудях. — Його серце зупинилось, адже заради чого йому ще було битися? Ось що ми намагаємось відновити… П'ятдесят сім років ретельної праці одного з найкращих митців нашого народу. Тож, якщо нам не пощастить скласти Ісідар Мітрім саме таким, яким він був, ми зганьбимо працю Дюрока для всіх, хто її ще побачить. — Стиснувши праву руку в кулак, Скег здійняв її на рівень грудей, щоб додати своїм словам ваги.

Ерагон підійшов до краю помосту й став дивитися, як п'ятеро гномів спускали зі спеціального крана ще одного майстра, який урешті-решт завис у повітрі за кілька дюймів від гострих країв розбитого сапфіра. Сягнувши рукою за пазуху, він витяг шкіряну торбинку й дістав із неї уламок Ісідар Мітрім. Потім він узяв його щипчиками і вставив до невеличкої щілинки в сапфірі.

— Якби коронація відбулася через три дні, — поцікавився Ерагон, — ви змогли б до того часу завершити роботу над Ісідар Мітрім?

Скег протарабанив усіма десятьма пальцями по перилу помосту якусь мелодію, що її Ерагон не впізнав.

— Якби не обіцянка твого дракона, — відповів він, — то ми б не стали аж так поспішати. Адже поспіх не притаманний гномам, Арджетламе. Ми не звикли кудись увесь час бігти, ніби мурашки. Однак ми зробимо все, аби завершити роботу над Ісідар Мітрім до коронації. Якщо вона відбудеться за три дні, то нам навряд чи варто розраховувати на успіх, але якщо це станеться, скажімо, наприкінці тижня, то ми, гадаю, могли б устигнути.

Ерагон подякував Скегові за розмову й пішов. Разом зі своїми охоронцями він дістався до однієї з багатьох обідніх зал міста-гори. Це була довга низька кімната з кам'яними столами під однією стіною й печами, біля яких поралися гноми, — під іншою.

Саме там Ерагон і пообідав, смакуючи хліб, рибу, яку гноми ловили в підземних озерах, гриби і якісь товчені бульби, що їх Вершник уже мав нагоду скуштувати в Тронжхеймі, проте не пригадував, що саме це була за страва. Перш ніж почати їсти, він, скориставшись закляттями, яких його навчив Оромис, ретельно перевірив, чи не підсипали йому до їжі отрути.

Коли Ерагон запив останню крихту хліба ковтком розбавленого водою пива, що залишилося після сніданку, до зали увійшли Орик і десятеро його охоронців. Воїни сіли за власний стіл, розмістившись так, щоб бачити обидва входи, а Орик із втомленою посмішкою приєднався до Ерагона, вмостившись навпроти нього на кам'яну лаву. Нічого не сказавши, він поставив лікті на стіл і потер обличчя руками.

Тим часом Ерагон вимовив кілька заклять, щоб ніхто не зміг підслухати їхньої розмови.

— Невже в нас з'явилась іще яка проблема? — спитав Вершник.

— Та ні, жодних проблем. Просто ця безглузда балаканина забирає в мене всі сили.

— Я помітив…

— Угу… До речі, ватажки теж помітили, що тобі урвався терпець, — мовив Орик. — Відтепер було б непогано, якби ти тримав себе в руках, Ерагоне. Адже наші емоції, якими б вони не були, ідуть нашим суперникам тільки на користь. Я… — Орик замовк, коли до їхнього столу, похитуючись, підійшов товстелезний гном і поставив перед ватажком тарілки зі стравами. Ерагон похмуро поглядав на край столу.

— Але ж ти бодай трішки став ближче до трону? Ми відвоювали в тих довгобородих базік хоч якийсь клаптик землі?

Дожовуючи шматок хліба, Орик звів догори вказівного пальця.

— Ха, ми багато чого виграли, тож не будь таким набурмосеним! Після того, як ти пішов, Хавард погодився знизити податок на сіль, яку Дургрімст Фангхур продає Інгейтум в обмін на те, що ми даємо їм змогу йти влітку нашими тунелями до Налсврід-мерна. Таким чином вони можуть полювати на червоних оленів, що збираються довкола озера в теплу пору року. Ти б тільки бачив, як Надо скреготав зубами, коли Хавард погодився на мою пропозицію!

— Тьху, — роздратовано сплюнув Ерагон. — Податки, олені!.. Як це стосується того, хто сяде на трон Ротгара? Орику, скажи чесно, які в тебе шанси порівняно із шансами ватажків решти кланів? Адже з кожним днем збільшується ймовірність того, що Імперія здогадається про нашу хитрість і Галбаторікс нападе на варденів за моєї відсутності, коли виступити проти Мертага й Торнака буде нікому.

Орик витер рота кутиком серветки:

— Мої шанси доволі великі. Жоден із грімстборітхн допоки не має належної підтримки, щоб розпочати голосування, проте в Надо і в мене найбільше прибічників. Словом, той із нас, кому пощастить умовити ще два або три клани, і матиме перемогу. Хавард уже вагається, тож мені здається, що для того, аби його умовити, слід буде докласти не так уже й багато зусиль. Сьогодні я матиму з ним іще одну розмову й побачу, якою ціною можна його умовити. — Орик із насолодою проковтнув шматочок смаженого гриба й вів далі: — А якщо тобі цікаво, коли завершаться переговори кланів, то це станеться десь за два тижні… Або за три, якщо нам не пощастить…

По цих словах Ерагон тихенько вилаявся собі під носа. Юнак був такий схвильований, що його шлунок загрозливо забурчав, немовби попереджаючи, що вся їжа, яку він щойно з'їв, за мить може знову опинитися на столі. Помітивши це, Орик звівся і схопив Ерагона за руку:

— Ми нічого не можемо вдіяти, брате. Нам жодним чином не вдасться прискорити ці переговори… Один із наших мудреців якось сказав: переймайся тим, що можеш змінити, а решту облиш — воно й так владнається. Розумієш? — Потому Орик відпустив Ерагонову руку й знову всівся на своє місце.

Вершник повільно видихнув повітря й сперся руками на стіл:

— Я знаю… От тільки в нас дуже мало часу. А що, коли ми програємо?

— Нехай буде, як буде, — мовив Орик, посміхнувшись, однак його очі були сумні й порожні. — Адже ще нікому не вдавалось уникнути власної долі.

— А ти не можеш захопити трон силою? Знаю, у тебе не так уже й багато воїнів, але з моєю підтримкою проти тебе навряд чи хто встоїть!

Орик увесь аж закляк, тримаючи ножа зі шматком м'яса на півдорозі до рота. За кілька секунд він трохи оговтався, заперечно похитав головою і став їсти далі. Ерагон тим часом дивився на нього таким пронизливим поглядом, що гном не витримав і заговорив, навіть не дожувавши:

— Така витівка може обернутись на катастрофу.

— Не розумію, чому?

— Невже тобі слід пояснювати? Адже проти нас повстане весь народ… І тоді замість того, щоб контролювати расу, я отримаю всього-на-всього пустопорожній титул. Навіть якщо нам і пощастить захопити владу, то я й поламаного меча не поставлю на те, що ми доживемо до кінця року.

— Ясно…

Пильно зиркнувши на Вершника, гном став мовчки доїдати свій обід, аж доки тарілки перед ним не спорожніли. Коли гном упорався з наїдками, він хильнув пива, смачно відригнув і був готовий розмовляти далі:

— Ми крокуємо по гірській стежині, з обох боків якої урвища в десять миль завглибшки. Адже дуже багато гномів ненавидять і бояться Вершників дракона через ті злочини, що їх скоїли Галбаторікс, клятвопорушники, а тепер іще й Мертаг. Вони також бояться світу, того, що розпочинається поза горами, тунелями й печерами, у яких ми ховаємось. — Орик покрутив на столі кухля: — Надо й Аз Свелдн рак Ангуін тільки погіршують ситуацію, використовуючи страхи свого народу й напучуючи їх проти тебе, варденів і короля Орина… Тож, ставши королем, мені доведеться боротися з Аз Свелдн рак Ангуін. Ми маємо вгамувати їхній страх, а також страх тих гномів, які їх підтримують. Адже навіть тоді, коли я стану королем, мені все одно доведеться дослухатися до їхніх думок, якщо я не хочу втратити підтримки кланів. Розумієш, король чи королева завжди залежатимуть від кланів, якими б сильними вони не були, так само як грімстборітхн залежатиме від родин свого клану. — Закинувши голову, Орик осушив свій кухоль пива й грюкнув ним об кам'яний стіл.

— А чи можу я зробити щось таке, щоб стати ближчим до Вермунда та його прибічників? — поцікавився Ерагон, згадавши грімстборітхн Аз Свелдн рак Ангуін. — Має ж бути хоч якийсь спосіб зруйнувати їхні підозри й покінчити з ворожнечею.

Орик зареготав і звівся з-за столу:

— Для цього тобі доведеться померти.

Рано-вранці наступного дня, притулившись спиною до стіни, Ерагон сидів у одній з кімнат, розташованій глибоко під центром Тронжхейма. Поруч із ним були обрані воїни, радники, слуги й члени родин ватажків кланів, які мали достатні привілеї, щоб спостерігати за переговорами кланів.

Самі ж ватажки сиділи на великих різьблених стільцях довкола круглого столу, прикрашеного гербом Коргана та їнгейтум.

Тієї миті говорив Галдхієм, грімстборітхн Дургрімст Фельдуност. Він був невеличкий на зріст і ледь сягав двох футів. З його плечей спадало кілька візерунчастих балахонів золотавого, червоного й синього кольорів. На відміну від гномів Інгейтум, Галдхієм не підстригав і не заплітав свою бороду, тож вона спадала йому на груди, ніби заплутаний кущ ожини. Залізши ногами на свого стільця, крихітний гном розлючено гупав кулаком по полірованій поверхні столу й горланив:

— Ета! Нарво юді етал ос ісю вонд! Нарво юді етал ос формвн мендуност бракн, аз Варден, хрествог дюр грімстнзхадн! Аз Юргенврен катрід не домар оен етал.

— …Ні, — прошепотів Ерагонові на вухо його перекладач, гном на ім'я Хюндфаст, — я не дозволю, щоб це сталося. Я не дозволю тим безбородим дурням варденам знищити нашу країну. Адже ми й так надто слабкі після війни драконів…

Ерагон так занудьгував, що насилу стримався, аби не позіхнути, й став уважно розглядати гномів, які зібралися за гранітним столом. Неподалік від Галдхієма сидів Надо — круглолиций гном із льняним волоссям. Він увесь час кивав головою, схвалюючи кожне слово Галдхіємової промови. За Надо, замислено чистячи ножем нігті двох пальців, які залишилися на його правій руці, сидів Хавард. Відразу ж за ним нетерпляче совався на стільці Вермунд, чиє обличчя було дуже важко розгледіти через пурпурову вуаль. Потім погляд Вершника впав на Ганела й Ундина, які схилились одне до одного й про щось загадково перешіптувалися, тимчасом як Хадфала, стара жінка-гном, що була ватажком клану Дургрімст Ебардак і третім членом альянсу Ганела, похмуро перечитувала вкритий рунами пергамент, без якого не з'являлася на жодне зібрання. За ними, у профіль до Ерагона, сидів носатий ватажок Дургрімст Ледвонну Манндрат. Його сусідкою була грімстборітхн Дургрімст Награ, що мала розкішну руду косу, вдвічі довшу за власний зріст. Орик сидів поміж нею й Фреовіном, грімстборітхн Дургрімст Гедтралл, — гномом-товстунцем, якого переговори, здавалося, геть не цікавили, адже він не зводив погляду з ворона, що його намагався вирізати невеличким ножем зі шматка дерева. Хрейдамар, грімстборітхн дургрімст Урзхад, який, на відміну від Фреовіна, був стрункий і підтягнутий, як завжди, з'явився на переговори и обладунках і шоломі. Відразу ж за ним сиділа остання представниця можновладних гномів — Йорун. ЇЇї гладесеньку шкіру горіхового кольору псував лишень один невеличкий шрам на лівій вилиці. Вона мала блискуче, ніби атлас, волосся, що вибивалося з-під її чудернацького срібного шолома, зробленого у формі вовчої пащеки. Йорун була вбрана в червону сукню, а її шию прикрашало намисто зі смарагдами, вмонтованими в золото, й поцятковані таємничими рунами квадратики.

Жінка-гном миттю відчула на собі погляд Вершника, і на її вустах з'явилась лінива посмішка. Потому вона хтиво підморгнула юнакові, заплющивши одне зі своїх мигдалеподібних очей на кілька ударів серця.

Ерагонові щоки враз укрив рум'янець, а кінчики його вух запалали вогнем, тож йому довелося мерщій відвести погляд. Галдхієм тим часом ще й досі, випнувши груди, ніби пихатий голуб, виголошував свою довгу й нудну промову.

Як і прохав його Орик, Ерагон залишався цілком незворушним впродовж усього засідання, тож ніхто з присутніх навіть не здогадувався про те, що він думає з приводу того чи іншого виступу. Коли зібрання кланів розійшлося на обідню перерву, Вершник підійшов до Орика й прошепотів йому на вухо, так, щоб їх ніхто не міг чути:

— Не чекай мене за своїм столом. Я вже ситий по горло цим безглуздим базіканням. Ліпше я трохи поблукаю тунелями.

Орик кивнув йому з якимось розгубленим виглядом і пробелькотів у відповідь:

— Роби, як знаєш, але обов'язково повернися на початок нового зібрання, байдуже, яким воно тобі не здавалося: безглуздим чи ні.

— Гаразд.

Потому Вершник покинув залу переговорів і вийшов у тунель разом із юрбою гномів, що хотіли пообідати. Четверо його охоронців миттю виструнчилися й облишили гру в кості з воїнами інших кланів. Крокуючи навмання звивистими кам'яними коридорами, юнак напружено думав, як саме можна об'єднати ворогуючі клани гномів, щоб уся їхня раса допомогла варденам перемогти Галбаторікса. Але все, що йому вдавалося вигадати, навряд чи пощастило б утілити колись у життя.

Поринувши у власні думки, Вершник майже не звертав уваги на гномів. Лиш зрідка він бурчав щось у відповідь на їхні вітання. Його також мало цікавило те, куди саме лежить шлях, бо юнак добре знав, що в якому б місці кам'яного лабіринту йому не довелось опинитися, Квесторк усе одно швиденько виведе його до зали переговорів.

Якоїсь миті Ерагонові здалося, що його хтось шукає, тому він полинув думками на кілька сотень футів, аби перевірити свідомість кожної живої істоти, навіть найдрібніших павучків, котрі ховалися в мереживах павутиння по темних закутках. Проте все було спокійно.

Урешті-решт зупинившись, Вершник був подивований — він знов опинився в тій запилюженій кімнаті, яку знайшов під час однієї з мандрівок напередодні. Ліворуч від нього були ті самі п'ять арок, що вели до невідомих печер, а праворуч — кам'яна статуя ведмедя з роззявленою пащекою. Юнак підійшов до бронзового монумента, уважно розглядаючи ікла тварини. Він ніяк не міг збагнути, що саме змусило його повернутися до цієї кімнати. Та вже наступної миті Вершник стояв перед темними арками й, полинувши вперед думками, вивчав їхню довжину, а також розміри кількох кімнаток, до яких вони виводили. Ті були геть порожніми, якщо не брати до уваги кількох павуків, метеликів, багатоніжок і сліпих цвіркунів.

— Агов! — гукнув Ерагон і почув, як тунель повернув його голос назад. — Квесторку, — мовив юнак, запитально глянувши на свого головного охоронця, — а в цих забутих місцях узагалі хтось живе?

— Тут живе кілька дивакуватих кнурланів, для яких самотність значно приємніша, ніж доторк дружини або ж голоси друзів. Якщо пригадуєш, Арджетламе, саме один із таких кнурланів попередив нас про наближення армії ургалів. Ми воліємо про це мовчати, але серед них є й ті, кого ватажки кланів вислали сюди за порушення законів, прирікши їх на самотність на кілька років або й до кінця життя, якщо їхня провина була особливо тяжкою.

Для нас вони всі — ніби живі небіжчики. Зустрівшись із ними за межами нашої країни, ми намагаємось не дивитись на них, а якщо помітимо когось на підступах до наших кордонів, то й узагалі вішаємо зухвальців.

Дослухавши охоронця, Ерагон кивнув і попросив Квесторка вивести його назад до зали переговорів. Гном закрокував попереду, показуючи Вершникові шлях, а троє інших охоронців прикривали його зі спини. Футів за двадцять юнак несподівано почув позад себе якийсь шурхіт. Той звук був настільки слабким, що Квесторк, здавалось, не звернув на нього жодної уваги.

Хутко озирнувшись, Ерагон побачив у слабкому бурштиновому світлі магічних ліхтарів сімох гномів, що були вбрані в чорні балахони й наближалися до них із такою швидкістю, на яку були здатні хіба що ельфи, Тіні або ж ті істоти, в чиїх жилах тече магічна кров. Непрохані гості мали обмотані ганчір'ям ноги, тож рухались майже нечутно, виблискуючи в напівтемряві кинджалами й невеличкими металевими булавами. Їхня свідомість, так само, як і свідомість разаків, була надійно заблокована від проникнення.

«Сапфіро!» — гукнув був юнак, проте враз згадав, що його дракон зараз дуже далеко. А вже наступної миті він розвернувся до нападників обличчям, вихопив шаблю й хотів гукнути, щоб ті не наближалися, проте було надто пізно. Слова так і застрягли Вершникові в горлі, коли троє супротивників збили з ніг його охорону й замахнулися своїми кинджалами. Юнак вмить обернув своє єство на суцільний потік магії й, не покладаючись на прадавню мову, просто змінив матерію світу так, як йому заманулось. Троє охоронців, що розпласталися під ногами ворогів, здійнялися в повітря й так швидко полетіли до Вершника, ніби їх хтось смикнув за невидимі мотузочки. Потому вони стали на ноги перед Ерагоном — живі й здорові, — геть не розуміючи, що воно коїться.

Від раптової втрати сил у юнака на мить підкосились ноги, і двійко гномів, вбраних у чорні балахони, певно, помітивши це, кинулись до нього, намагаючись всадити йому кинджали в живіт. Спантеличений швидкістю й люттю, із якою на нього напали гноми, юнак насилу встиг відбитися від їхніх ударів кількома помахами шаблі. Один із його охоронців тим часом вискочив уперед, хвацько вимахуючи сокирою, проте, перш ніж Вершник устиг схопити гнома за кольчугу й смикнути того назад, у повітрі зблиснуло гостре лезо й полоснуло охоронця по шиї. Ерагон із жахом зрозумів, що це був Квесторк. На його закривавленій горлянці зяяла велика колота рана.

«Схоже, ці покидьки й самі не розуміють, що накоїли», — промайнуло в Ерагоновій голові.

Потому він розлючено кинувся вперед і завдав убивці Квесторка такого блискавичного удару шаблею, що в того не було жодних шансів уникнути смерті. Уже за мить він упав до ніг Вершника, видавши передсмертний стогін.

Охоронці Ерагона хотіли й собі ринутися в бій, проте юнак голосно крикнув:

— Залишайтесь позаду!

Ерагонів голос був такої сили, що зі стелі й стін на підлогу посипалися невеличкі камінці. Нападники на якусь мить ошелешено зупинилися, проте дуже скоро прийшли до тями й поновили свій наступ.

Юнак тим часом відскочив на кілька ярдів назад, аби мати більше місця для маневрів, і присів у низькому випаді, повільно, ніби змія жалом, розтинаючи повітря шаблею. Його серце калатало вдвічі швидше, ніж зазвичай, і він став задихатися, незважаючи на те, що бій тільки-но розпочався.

Коридор, у якому все це відбувалося, був достатньо широкий, тож на Вершника могли напасти водночас троє або навіть четверо ворогів. Ті не примусили себе довго чекати й відразу ж кинулися вперед. Двоє з них намагалися обійти Ерагона з боків, а третій летів прямісінько на юнака, вимахуючи кинджалом із шаленою швидкістю. Не наважуючись вступити у двобій, Вершник блискавично підскочив угору, перекинувся в повітрі й несподівано опинився в нападників за спинами. Ті миттю розвернулися, проте Ерагон уже змахнув шаблею й одним ударом постинав усім трьом гномам голови з плечей. Їхні кинджали з брязкотом вдарились об кам'яну долівку за мить до того, як на неї попадали скривавлені голови.

Перестрибуючи через тіла, Вершник знову крутонувся в повітрі й приземлився на тому ж самому місці, де стояв раніше. А за якусь мить потому його шию лоскотнув легенький подув вітерцю — то кінчик кинджала просвистів біля самісінького його горла. Тим часом іще одне лезо розпанахало юнакові штанину, тож Вершник став відчайдушно вимахувати перед собою шаблею, відступаючи назад, аби знайти більш зручну місцину для бою. «Дивна річ, — подумав він мимохіть, — мої охоронні закляття мали б захищати мене від їхніх ударів!»

Наступної миті він голосно скрикнув від болю. Відчуваючи липкі патьоки крові на нозі, юнак заточився й упав на спину, боляче вдарившись потилицею об кам'яну долівку. В очах йому вибухнули кольорові плями, і Вершник відчув, що ось-ось може знепритомніти.

Троє його охоронців, не гаючи ані секунди, вистрибнули вперед і всі разом змахнули сокирами, урятувавши Ерагона від жалючих укусів ненажерливих кинджалів.

Цього було цілком досить для того, щоб Вершник трохи оговтався. Він звівся на ноги й вигукнув смертельне закляття, що складалося зі сплетіння дванадцяти слів, яких його навчив Оромис. Та всі його зусилля були марними, бо гномів, швидше за все, охороняла магія не слабшого за Ерагона чарівника. Якби у Вершника було бодай кілька хвилин, то він, ясна річ, знищив би їхні охоронні закляття або принаймні спробував би їх обійти, але час у цій битві спливав іще швидше, ніж у реальному житті. Зазнавши поразки в магії, Ерагон створив із потоку своїх думок щось на зразок списа й пожбурив його туди, де мала бути свідомість одного з гномів, закутаного в чорний балахон. Проте уявний спис відскочив від обладунків ворожої свідомості — здавалося, ніби гном був абсолютно спокійний і не відчував жодного страху, який би природно мала відчувати будь-яка інша істота, що билася не на життя, а на смерть.

«Їх іще хтось захищає, — збагнув Ерагон. — Виходить, за цим нападом стоять не тільки ці семеро відчайдухів».

Зіпершись на одну ногу, Вершник зробив випад уперед і розтрощив ударом шаблі коліно одному зі своїх ворогів. Той похитнувся, на мить втратив рівновагу, але цього було досить, щоб охоронці Ерагона опинилися поруч й за мить порубали його своїми гострими сокирами.

Найближчий із двох нападників тим часом здійняв над головою щита, чекачи Ерагонового удару. Вершник помітив цей рух. Тоді він і справді зібрав докупи всі свої сили, маючи намір розтрощити щита й відрубати ворогові руку, як це йому нерідко вдавалося зробити Зароком. Однак він не врахував дивовижної реакції гнома, тож коли шабля була за дюйм від щита, ворог нахилив його під кутом, й Ерагонова зброя просто ковзнула по ньому, викресавши сніп іскор і відрубавши один із шипів, проте не завдала супротивникові жодної шкоди.

Сила удару була настільки велика, що Вершник не встиг зупинити польоту шаблі, й та зі скреготом вдарилась об стіну, а потім хруснула й розлетілась на кілька шматків. У руках Ерагона залишилось саме руків'я, з якого стирчав вигнутий залізний уламок у шість дюймів завдовжки.

Тоді юнак спантеличено пожбурив шаблю геть і вхопився за гномів щит, намагаючись бодай так заблокувати удари його ж таки кинджала. Нападник виявився дуже кремезний і нічим не поступався Ерагонові. Більше того, за якусь мить він відштовхнув Вершника на крок назад. Розуміючи, що ситуація майже безвихідна, юнак замахнувся правою рукою й угатив по щиту кулаком із такою силою, на яку тільки був здатен. Кулак просвистів у повітрі й продірявив гартовану сталь так легко, ніби щит був зроблений із гнилого дерева. Попри шалену силу удару, Вершник майже не відчув болю, адже кісточки на його кулаці захищали мозолі.

Удар відкинув гнома до протилежної стіни, а його голова неприродно перехнябилась. Потому він повільно сповз на землю, ніби театральна лялька, якій навіщось поперерізали мотузки.

Скинувши з руки пробитого щита, Ерагон спритно витяг з-за пояса свій мисливський ніж. І зробив він це дуже вчасно, оскільки відразу ж потому на нього налетів останній із гномів. Юнак відбив кілька ударів його кинджала, а потім крутонувся й розпанахав гномові руку від ліктя до самісінького зап'ястка. Той зашипів від болю, а його сині очі спалахнули крізь отвори в масці скаженими вогниками. Здавалося, біль тільки роздратував ворога, бо він став вимахувати кинджалом із такою швидкістю, що той ніби розчинився в повітрі. Не наважуючись відбивати ці шалені удари, Вершник відскочив убік і став відступати назад, аж доки не перечепився через одне з тіл і не впав на підлогу, боляче вдарившись плечем об стіну.

Тоді гном злетів у повітря зі зловісним реготом і кинувся на свою жертву, намагаючись завдати їй удару прямісінько в груди. Ерагон тим часом покотився по підлозі. Він розумів, що врятувати його може тільки диво. І в цю мить юнак побачив, як кинджал із шаленою швидкістю, ніби блискавка з неба, летить до його грудей… Але диво все ж таки сталося — в останню мить гном зачепився кинджалом за один із магічних ліхтарів, що висів на стіні, тож Вершникові пощастило уникнути його удару. Він навіть устиг звестися на ноги, але отримав такого потужного штурхана в спину, що пролетів добрі двадцять футів і вдарився об край арки, діставши кілька глибоких подряпин. Потому йому загуло у вухах. Було таке відчуття, ніби хтось устромив йому в кожне вухо по довгій трісці й ті пробили Вершникові барабанні перетинки. Юнак закричав від болю й скрутився в клубок.

Коли шум і біль ущухли, Ерагон насилу звівся на ноги. Він спантеличено озирнувся назад. Тільки тепер Вершник зрозумів, що його відкинуло не штурханом, а потужною вибуховою хвилею, коли розірвався магічний ліхтар. Майже десять футів тунелю були вкриті кіптявою, а в гарячому, ніби в кузні, повітрі кружляв попіл. Гном, що намагався поцілити своїм кинджалом Ерагонові в груди, звивався на землі в передсмертних конвульсіях, із голови до ніг вкритий жахливими опіками. За мить він здригнувся востаннє, і його серце перестало битись. Троє охоронців Вершника лежали без пам'яті в іншому кінці тунелю. Коли Ерагон помітив їх, вони саме почали сяк-так зводитись на ноги. Із їхніх вух жебоніла кров, а самі вони мовчки хапали ротом повітря, ніби риби, яких викинуло на берег. Бороди в бідолах були обгорілі й обскубані. Деякі частини їхніх обладунків ще й досі були розпеченими, проте шкіряні сорочки врятували гномів від опіків.

Вершник зробив крок уперед, та вмить зупинився й застогнав від раптового спалаху болю десь поміж лопатками. Він хотів був дістатись туди рукою, проте біль був настільки сильний, що він ледь не втратив свідомість, змушений притулитися до стіни. Прийшовши до тями, юнак знову зиркнув на гномів. «Певно, у мене на спині жахливі опіки», — подумав він.

Вершник спробував опанувати себе й вимовив два закляття, що, за словами Брома, мали зцілювати опіки. За якийсь час юнак полегшено зітхнув, відчуваючи, як біль швидко зникає, так, ніби на його спину хлюпнули крижаної джерельної води.

— Ви поранені? — гукнув він до гномів, коли охоронці зашкутильгали в його бік.

Гном, який узяв на себе командування після смерті ватажка, спохмурнів, поплескав себе долонею по правому вусі й похитав головою.

Ерагон пробурмотів іще одне закляття й тільки тоді помітив, що не чує власного голосу. Укотре видобувши зі свого нутра запаси енергії, юнак вимовив нове закляття й відновив собі слух, відчуваючи, як усередині вух щось засвербіло.

— Ви поранені? — перепитав він іще раз.

Гном, який стояв праворуч від нього, кремезний парубок із кудлатою бородою, закашлявся, виплюнув на долівку грудку крові й лиш тоді загорлав:

— З нами не сталось нічого такого, чого б не вилікував час. А що з тобою, Убивце Тіні?

— Усе гаразд… Житиму…

Простукуючи підлогу ногою, перш ніж зробити новий крок, Ерагон підійшов і схилився над Квесторком. Він сподівався, що того ще можна видряпати з пазурів смерті. Та вдруге глянувши на страшну рану гнома, юнак скрушно похитав головою й лиш розвів руками, мовляв, тут уже нічого не вдієш.

Як після кожного бою, Вершник відчував у роті гіркоту.

— А чому вибухнув ліхтар? — нарешті спитав він.

— Ці ліхтарі наповнені жаром і світлом, Арджетламе, — відповів один з охоронців. — Якщо його розбити, то вся енергія вихлюпується назовні, й тоді краще бути подалі від нього.

— А ви знаєте, з якого клану були нападники?

Гном із обскубаною бородою обстежив одяг кількох із них.

— Барзул! — сказав він. — На їхньому одязі немає нічого такого, за чим би можна було розпізнати клан, Арджетламе. Але всі вони мають ось це…

Потому гном підняв із долівки браслет, сплетений із кінського волосся й прикрашений відполірованими аметистами.

— І що це означає?

— Цей різновид аметистів, — мовив гном і постукав по каменю брудним від кіптяви нігтем, — росте тільки в чотирьох місцях Беорських гір… І щонайменше три з них належать Аз Свелдн рак Ангуін.

Ерагон спохмурнів.

— Виходить, цей напад організував Грімстборітхн Вермунд?

— Важко сказати напевно, Арджетламе. Адже ці браслети спокійнісінько міг залишити і якийсь інший клан. Може, вони замітають сліди й хочуть, аби ми думали, що це були саме Аз Свелдн рак Ангуін. Але… я б, не вагаючись, поставив цілий віз золота на те, що це справа рук Аз Свелдн рак Ангуін.

— Хай їм чорт, — буркнув Ерагон. — Хто б це не був, усе одно — хай їм чорт. — Потому він міцно стис кулаки, щоб приховати тремтіння рук, й буцнув носком чобота один із ворожих кинджалів. — Цих гномів і їхню зброю охороняли магічні закляття, які вимагають стільки енергії, що я не маю ані найменшого уявлення, хто їх наклав… Накладання заклять — справа складна й небезпечна… — Ерагон пильно глянув на кожного зі своїх охоронців: — Будьте моїми свідками, бо я присягаюсь, що не пробачу цього нападу й покараю того, хто винен у смерті Квесторка. І який би клан не послав цих убивць, усі його члени пошкодують про той день, коли народились на світ… Напавши на мене, вони напали на Дургрімст Інгейтум. Я присягаюсь вам як Вершник дракона і як член клану Дургрімст Інгейтум і прошу, щоб ви закарбували в пам'яті кожне слово моєї обіцянки.

Гноми шанобливо схилили голови перед Ерагоном, а той, що мав обскубану бороду, відповів:

— Ми зробимо так, як ти скажеш, Арджетламе. Твої слова засвідчують неабияку повагу до честі славетного Ротгара.

Потому гноми трохи помовчали.

— Який би це клан не був, — сказав перегодом один із них, — здійснивши напад на тебе, його члени порушили святий закон гостинності, і я б посоромився називати їх навіть щурами, бо це надто велика честь для них… Вони… Вони — менкнурлан. — Гном гнівно сплюнув на підлогу, і решта його братів зробили так само.

Ерагон мимохіть посміхнувся, аж надто завзятими виглядали його охоронці в ту мить, і попрямував туди, де залишились рештки його шаблі. Ставши на коліна, Вершник провів кінчиком пальця по одному зі шматочків металу. «Схоже на те, що енергія мого удару була більшою за ту, яку я вклав у охоронне закляття зброї», — подумав він і ледь чутно прошепотів:

— Мені потрібен меч, справжній меч Вершника.

ПИТАННЯ ПЕРСПЕКТИВИ

Ранковий теплий вітер несподівано змінив напрямок, тож Сапфірі, щоб продовжити свій стрімкий лет над випаленою сонцем долиною, довелося розвернути крила під іншим кутом. На мить вона задоволено заплющила очі, відчуваючи, як її блакитну луску пестять теплі вранішні промені. Вона мерехтіла й переливалася. Сапфіра знала, що всі, хто зараз бачить її із землі, повинні були зачудовано пороззявляти роти. І від однієї лиш думки про це дракон задоволено муркнув, відчуваючи себе найпрекраснішим створінням в усій Алагезії. Адже хто ще, окрім неї, міг похвалитися такою гладесенькою лускою, таким довгим хвостом, такими прозорими крилами, такими гострими пазурами й такими білими іклами? Ані Глаедр зі своєю скаліченою лапою, ані раби Галбаторікса Торнак із Шруйканом не були їй рівнею. До речі, двох останніх Сапфіра взагалі не вважала за драконів, бо який порядний дракон міг жити в неволі й виконувати накази найжахливішого деспота на землі? А крім того, усі троє були самцями, тож їм навіть мріяти не доводилось про ту граційність, з якою Сапфіра розтинала своїми крилами повітряні хвилі. Схоже, вона й справді була найкращим створінням в усій Алагезії, та інакше й бути не могло.

Розмірковуючи так, дракон задоволено вигнувся від кінчика свого носа аж до кінчика хвоста. День починався пречудово. Повітря огортало Сапфіру, ніби тепле гніздо, вона смачно попоїла, а навкруги було чисте й погоже небо. Кружляючи попід хмарами, вона пильнувала, аби десь на обрії не з'явились вороги, готова роздерти їх на дрібнесенькі шматочки й спопелити.

Її радість затьмарювала тільки одна думка — думка про те, що вона дуже давно не бачилась зі своїм Вершником. І чим більше вона про це думала, тим дужче в неї псувався настрій. Сапфірі понад усе хотілося, щоб Ерагон зараз був разом із нею й теж тішився погожою чудовою дниною. Але, розуміючи, що це неможливо, дракон лиш роздратовано загарчав і випустив у повітря цівку синього вогню. «І навіщо я примусила його послухатись Насуадиного наказу й вирушити в ці трикляті гори? — думала Сапфіра. — Чекай тепер, доки він вийде з Тронжхейма на зв'язок і покличе мене до себе».

Потому в її серці виникло якесь дуже неприємне відчуття. «Щось тут не те, — мовила вона сама до себе. — Я відчуваю, що мій малий потрапив у небезпеку… А я нічим не можу йому допомогти…»

Глибокий смуток Сапфіри можна було зрозуміти, адже вона від самого народження ділила з Ерагоном усі радощі й усе горе свого життя. Він був частиною її самої, а вона була частиною його. І цей зв'язок між ними міцнішав з кожним днем. Якби Ерагон, крий боже, загинув, а Сапфіри в цей час не було б поруч, тоді життя цілковито втратило б для неї сенс. Тоді вона знайшла б його вбивць і роздерла б їх на дрібні клаптики, а потім полетіла б до Галбаторікса, що багато-багато років тримав її в ув'язненні, й зробила б усе можливе, щоб порішити його, навіть якби це означало для неї вірну смерть.

Сапфіра знову невдоволено загарчала й клацнула зубами, намагаючись схопити якогось горобця… Схоже, в його маленькій голівці було так мало мізків, що він навіть не підозрював, яка небезпека на нього чатувала. Та сьогодні щастя було на його боці — дракон промазав, через що його кепський настрій зробився просто паскудним. Якоїсь миті Сапфіра вагалася, чи варто їй кинутися в погоню за пташкою, проте невдовзі відмовилась від цієї затії, вирішивши, що двох кісточок разом із трьома пір'їнами їй не вистачить навіть на один зуб.

Заклавши крутий віраж, дракон став вивчати землю, що була далеко-далеко під ним. Він мав такий гострий зір, що міг порахувати кожну пір'їнку на спині яструба, який кружляв на тисячу футів нижче, видивляючись собі жертву на ланах біля річки Джиєт. Він також міг бачити коричневе хутро зайця, що дременув до нори, міг розгледіти в густому чагарнику невеличке стадо оленів. А ще — він задоволено дослухався до наполоханих криків інших тварин, що попереджали своїх родичів про страшне чудовисько, яке витало в небесах. І це було правильно, адже їжа мала його боятися. Сапфіра дуже любила відчувати страх маленьких тварин, а якби він раптом колись перестав їй подобатись, це означало б тільки одне — їй уже час помирати.

На одну лігу вище за течією річки Джиєт дракон помітив загін варденів, що згори нагадував стадо червоних оленів. Повстанці прибули до переправи ще вчора, й відтоді на іншому боці річки опинилася лише третина солдатів, включно з ургалами й кіньми. Річку довелося переходити вбрід, тож вояки рухались настільки повільно, що Сапфірі часом здавалося, ніби ці солдати так ніколи нікуди й не дістануться, повмиравши під час мандрівки від власної старості. «А було б некепсько, якби вони вміли літати», — скрушно зітхнувши, подумав дракон. Його завжди страшенно цікавило, чому це люди ще й досі цього не навчились. Адже літати було так легко, і Сапфіру ніколи не переставало дивувати, чого всі інші створіння постійно залишаються на землі. Навіть Ерагон, попри те, що вже безліч разів здіймався разом із нею в небеса, усе одно дуже любив землю, хоч і міг літати разом із нею, вимовивши всього-на-всього кілька нескладних заклять. Утім дракон заспокоював себе думкою про те, що істот, які ходять на двох ногах, мають круглі вуха та роги або ж є такими низенькими, що їх легко можна розчавити однією лапою, часом просто неможливо збагнути.

Із цієї задуми дракона вивів якийсь рух на північному сході, тож він зацікавлено розвернувся й полетів туди. Невдовзі Сапфіра розгледіла загін, що налічував сорок п'ять коней. Ті насилу переставляли ноги й повільно-повільно плентались у напрямку табору. Здавалося, більшість коней були без вершників, проте Сапфіра змогла переконатися в цьому лише за півгодини, коли підлетіла ближче. Це міг бути загін Рорана, що повертався зі свого завдання. Дракон миттю занепокоївся, розуміючи, що повстанці зазнали втрат, і подумки став молитися, аби Роран залишився живим. Правду кажучи, Сапфіра не плекала до Міцного Молота якихось особливих почуттів, однак знала, що його неабияк любить Ерагон, тож це було достатньою причиною, аби перейматися долею юнака. Потому дракон полинув думками до загону й полегшено зітхнув, знайшовши Роранову свідомість. Уже за мить блакитна літунка зв'язалася з Арією й мовила: «Пополудні до табору прибуде Роран, але його загін має великі втрати. Схоже, під час подорожі їх спіткало якесь страшне лихо».

«Дякую, Сапфіро, — відповіла на те ельфійка. — Я миттю перекажу все Насуаді».

Урвавши зв'язок, дракон відчув, як його свідомості обережно намагається торкнутися Блодхгарм.

«Я не жовтодзьобе пташеня, — клацнула зубами Сапфіра. — І тобі зовсім не обов'язково слідкувати щохвилини за тим, чи не вскочила я в якусь халепу».

«Пробач мене, о Б'яртскуларе… Просто ти зникла з поля зору, і я став хвилюватись. Повертайся назад».

«Гаразд, — сварливо буркнув дракон, зменшив розмах крил і по спіралі став спускатися до річки Джиєт. — Незабаром я буду в таборі».

Приблизно за тисячу футів від води Сапфіра широко розпростерла крила й, відчуваючи мембранами сильний опір вітру, майже непорушно застигла на місці. Потім дракон зробив швидке піке й почав ковзати за сотню футів над коричневою брудною водою. Роблячи зовсім невеличкі змахи, аби тримати висоту, Сапфіра перелетіла річку й стала вдвічі обачнішою, відчувши різкі перепади тиску, що зазвичай викликали непередбачувані пориви вітру, які могли або ж віднести її в якомусь неочікуваному напрямку, або ж іще гірше — закинути на колючі дерева.

Наступної миті вона набрала потрібну висоту, щоб підлетіти до варденів, не налякавши їхніх коней, які, на її особисте переконання, були дурнуватими й страшенно полохливими створіннями. Потому вона широко розпростерла крила й приземлилася на галявину між кількома наметами. Опинившись на землі, вона хутко попрямувала до порожнього намету Ерагона, де на неї вже чекав Блодхгарм та його одинадцять ельфів. Сапфіра привіталася з ними, кліпнувши правим оком, а потім скрутилася перед наметом свого Вершника, збираючись подрімати й дочекатися темряви. Словом, їй доводилося вдавати, ніби Ерагон і справді був у наметі, а вона чекала на якесь важливе нічне завдання.

Лежати отак цілісінькими днями було неабияк нудно, проте всі й надалі думали, ніби Вершник залишається в повстанському таборі. Отож Сапфіра не скаржилася навіть тоді, коли їй доводилося провести на землі дванадцять, а то й більше годин. Ніде правди діти — така довга розлука з небом була для неї важким випробуванням. Подовгу перебуваючи на землі, вона почувалася такою стомленою, ніби билася з тисячею солдатів або ж намагалася перегризти своїми зубами цілий ліс дерев.

Буркнувши щось під носа, Сапфіра розпушила кігтями землю в себе під головою, а потім поклала її на передні лапи, заплющивши лише внутрішні повіки, аби водночас мати змогу і відпочивати, і спостерігати за тим, що відбувається навколо.

Коли Сапфіра почула якісь крики, сонце вже майже торкалося обрію. Схоже, Роран та його друзі врешті-решт дістались до табору, і вардени вітали їх радісними вигуками. Дракон звівся на лапи. Потому Блодхгарм наполовину проспівав, наполовину прошепотів закляття, що створило примарну постать Ерагона й примусило її спочатку вийти з намету, а потім залізти Сапфірі на спину. Опинившись на драконі, примара доволі правдоподібно оглянула сідло. Її було неможливо відрізнити від справжнього Ерагона, коли не брати до уваги того, що вона не мала власного розуму. Словом, якби комусь із вивідачів Галбаторікса раптом заманулося проникнути в Ерагонові думки, вони б миттю збагнули, що коїться щось нечисте.

Отож, Сапфірі не залишалось нічого іншого, як літати з примарою над табором, сподіваючись на те, що їхній грізний вигляд відіб'є у ворогів будь-яке бажання проникнути в думки Вершника, аби вивідати в нього якісь секрети варденів. Помста за таке зухвальство була б страшною й миттєвою.

Сапфіра рушила з місця й попрямувала табором, а довкола, взявши її в кільце, бігло дванадцятеро ельфів. Люди радо давали їм дорогу й, розпливаючись у посмішках, вигукували: «Вітаємо, Убивце Тіні!», «Вітаємо, Сапфіро!» — від чого на душі в дракона ставало дуже тепло.

Наблизившись до червоного намету Насуади, дракон зігнув передні лапи й засунув голову в отвір у стіні, що його охоронці дівчини відкрили спеціально для того, аби Сапфіра могла з нею спілкуватися. Блодхгарм тим часом знову забубонів собі під носа закляття, після чого примара Ерагона злізла з драконової спини й мовчки увійшла до намету, розчинившись у повітрі відразу ж потому, як її більше ніхто не міг бачити.

— Гадаєш, нас викриють? — поцікавилась Насуада в ельфа, сидячи на своєму незмінному стільці з високою спинкою.

Перш ніж відповісти, Блодхгарм галантно вклонився:

— Пані Насуадо, на жаль, ми дізнаємося про це тільки тоді, коли Імперія й справді зрозуміє, що Ерагона немає разом із повстанцями, й вирішить напасти на наш табір…

— Дякую, Блодхгарме. Саме це я й хотіла почути.

Ельф удруге вклонився й, вийшовши з намету, став за кілька ярдів від Сапфіриного хвоста, прикриваючи її зі спини.

Дракон тим часом улігся на живіт і став до блиску вилизувати луску довкола третього пазура на лівій передній лапі, забруднену білою глиною, у якій Сапфірі довелося побабратися, коли вона їла свою останню жертву.

Не спізнившись на жодну хвильку, до червоного намету Насуади ввійшли й уклонилися Мартланд Рудобородий, Роран та ще якийсь чолов'яга, що його дракон не впізнав. Сапфіра миттю втратила інтерес до свого пазура, жадібно втягнувши носом повітря й відчувши перемішані запахи висохлої крові, поту, коней і шкіри, а також слабкий, проте дуже гострий запах людського страху. Ще раз уважно оглянувши прибульців, Сапфіра помітила, що чоловік з рудою бородою втратив руку, а потім знову повернулася до своєї брудної луски.

Вона з головою поринула в цю нехитру справу, доки Мартланд, Улхарт і Роран розповідали Насуаді про свої пригоди, про море крові, про воїнів, які не хотіли помирати й знов і знов із божевільним реготом кидались у бій після того, як Ангвард уже вимовив їхні імена.

Сапфіра, як і годиться, мовчала, доки всі інші, а особливо Насуада та її радник Джормандер, розпитували воїнів про той чи інший епізод їхньої небезпечної мандрівки. До слова, Ерагон дуже часто дивувався, що Сапфіра ніколи не брала участі в подібних розмовах. У неї ж на це були зовсім прості причини — вона любила спілкуватися тільки з ним, Арією та Глаедром. Решта розмов була для дракона не більше, ніж пустопорожньою балаканиною. Якби вона мала гострі, ніби в ельфів, вуха, або такі самі роги, як в ургалів, або, крий боже, коротесенькі, наче в гномів, ніжки, тоді б вона напевно любила побазікати, але вона була драконом. Саме за цю рису Сапфіра дуже любила Брома, адже той майже ніколи не базікав. У неї були свої, прості погляди на життя — або ж ситуацію можна було якось виправити, що вона й робила, або ж її не можна було виправити ніяк, і всі розмови в такому разі не мали жодного значення.

У будь-якому разі вона майже ніколи не переймалася майбутнім, якщо не брати до уваги тих випадків, коли йшлося про Ерагона. Він був для Сапфіри понад усе, тож вона завжди про нього дбала.

Коли запитання урешті-решт вичерпались, Насуада поспівчувала Мартланду з приводу його страшної рани, а потім відпустила його разом із Улхартом і Рораном відпочивати.

Міцний Молот уже майже вийшов із червоного намету, коли Насуада спинила його за руку.

— Ти ще раз показав, на що здатен, Міцний Молоте, — сказала вона. — Я схиляюся перед твоїми подвигами.

— Дякую вам, моя пані, але Мартланд був значно відважнішим за мене.

— Твоя скромність дуже тебе прикрашає. Що ж до Мартланда, то за нього візьмуться наші найкращі цілителі, хоча йому все одно буде потрібен дуже довгий час, щоб оговтатися після такої рани. Та навіть тоді, коли граф одужає, йому навряд чи вдасться вправно керувати конем, маючи лиш одну руку. Відтепер він служитиме в тилу й, можливо, я зроблю його одним зі своїх військових радників. Джормандере, що ти гадаєш із цього приводу?

— Гадаю, це чудова /думка, моя пані.

Насуада кивнула йому у відповідь, залишившись дуже задоволеною:

— Однак, це означає, що мені потрібно знайти нового капітана, під командою якого ти будеш служити, Роране.

Тоді Міцний Молот не втримався:

— Моя пані, невже ви гадаєте, що я б сам не впорався з командуванням загоном? Хіба я не довів вам свою відданість, проливаючи кров і знищуючи ворогів під час двох походів?

— Якщо ти служитимеш так, як служиш зараз, Міцний Молоте, то й справді дуже скоро отримаєш посаду капітана, однак я б воліла, аби ти пройшов іще кілька випробувань, адже дві місії — це надто мало, щоб я повністю зрозуміла, з якого тіста тебе зліплено. Мої слова можуть здатися тобі образливими, але я завжди дуже обережна тоді, коли йдеться про те, щоб довірити командування моїми, людьми комусь іншому… Тож маєш мене пробачити й зрозуміти.

Стиснувши свого молота так, що аж жили на руці повипинались, Роран усе-таки стримався й відповів напрочуд увічливим тоном:

— Авжеж, пані Насуадо.

— Дуже добре! — кивнула та. — За кілька годин мій паж повідомить тебе про нове завдання. І обов'язково добре поїж після того, як ви з Катріною відсвяткуєте твоє повернення. Чуєш, Міцний Молоте, це наказ! У тебе такий вигляд, ніби ти зараз звалишся з ніг.

— Слухаюсь, моя пані, — кивнув той і розвернувся до виходу. Проте перш ніж юнак устиг вийти, Насуада знову його спинила.

— Роране, — сказала вона, — тепер, коли ти побував у бою сам на сам із воїнами, що не відчувають болю, ти можеш сказати, чи варто нашим магам зробити те ж саме з кількома загонами варденів?

Міцний Молот трохи повагався, але невдовзі заперечно похитав головою:

— Їхня сила водночас є їхньою слабкістю. Адже вони не захищають себе так, як робили б це, боячися меча, списа або ж стріли. Словом, вони надто легковажно ставляться до свого життя. Ваша правда, вони б'ються багато годин після того, як звичайна людина упала б мертвою, проте їх не так уже й важко знищити, адже їм байдуже, що станеться з їхнім тілом. Вони такі зухвалі й самовпевнені, що потрапляють до будь-яких пасток, які б повстанці легко оминули. Отож, допоки вардени не занепали духом, а їхні капітани користуватимуться правильною тактикою, нам буде під силу перемогти цих чудовиськ. А якщо магія зробить нас такими, як вони, то ми будемо гинути цілими тисячами, адже геть не думатимемо про самозбереження. Ось що я скажу.

— Дякую тобі, Роране.

Коли юнак нарешті покинув намет, Сапфіра спиталася в Насуади:

«Від Ерагона, як і раніше, нічого не чутно?»

Дівчина заперечно похитала головою:

«Ні, жодної звісточки, і ця мовчанка починає мене непокоїти. Якщо за два дні він не озветься, то я попрохаю Арію, щоб вона зв'язалася з одним із чарівників Орика й докладно про все в нього розпитала. А коли виявиться, що Ерагонові не під силу прискорити обрання нового короля гномів, боюсь, ми більше не зможемо розраховувати на підтримку їхньої раси в майбутніх битвах. І в цій скрутній ситуації мене тішитиме тільки одне — те, що Ерагон, не зволікаючи, зможе повернутись назад».

Попрощавшись із Насуадою, Сапфіра важко зітхнула. Блодхгарм тим часом знову викликав примару Ерагона й наказав їй усістися драконові на спину. Потому Сапфіра витягла голову з намету й побігла табором до пристанища Вершника, а прудконогі ельфи не відставали від неї на жоден крок.

Коли вони опинилися поблизу намету, Ерагонова примара зістрибнула з дракона так само вправно, як це зробив би юнак, і швидко зникла всередині. Сапфіра ж знову скрутилася трішки осторонь і занудьгувала, чекаючи, доки настане ніч. Проте перш ніж заснути, вона полинула думками до Роранового з Катріною намету й довго-довго намагалась достукатися до свідомості Міцного Молота. Нарешті той її таки впустив, знявши захисні бар'єри.

«Сапфіро?» — спитався він.

«А ти знаєш іще когось, бодай трішки схожого на мене?» — питанням на питання відповів дракон.

«Ясна річ, ні… Просто ти мене здивувала… Вибач, але я зараз дуже зайнятий».

На кілька секунд запала мовчанка, упродовж якої Сапфіра намагалася збагнути, що саме зараз відчувають молодята.

«Я тільки хотіла сказати тобі, — нарешті озвалась Сапфіра, — що страшенно рада бачити тебе живим і здоровим».

Почувши таке, юнак геть розгубився, а думки в його голові закружляли, ніби в калейдоскопі, тож він насилу спромігся на відповідь:

«Ти така добра до мене, Сапфіро».

«Якщо вийде, то приходь до мене завтра. Можливо, тоді нам вдасться поговорити довше. Адже мені дуже тривожно сидіти тут цілими днями, б'ючи байдики. А ще я б дуже хотіла, аби ти розповів мені про те, яким Ерагон був раніше… ну… ще до того, як я вилупилась».

«Гаразд, я завітаю до тебе з превеликим задоволенням».

Потішена тим, що була дуже ввічлива, привітавши Міцного Молота з поверненням, а також невимовно радіючи з того, що завтрашній день не буде нудним, Сапфіра якомога зручніше вмостилася на голій землі й стала мріяти про те, як колись вони разом із Вершником побудують на дереві в Елесмері власний будинок, у якому неодмінно буде м'яке-прем'яке гніздо. Засинаючи, дракон видихнув хмаринку диму й провалився в сон, у якому здійнявся в небеса куди вище, ніж йому це вдавалося будь-коли.

Сапфіра відчайдушно махала крилами, аж доки раптом не опинилася поруч із недосяжними вершинами Беорських гір. Якийсь час вона кружляла над ними, споглядаючи під собою цілу Алагезію, проте невдовзі її охопило непереборне бажання здійнятись іще вище. Дракон знову потужно змахнув крилами й за якийсь час опинився поміж жовтим місяцем і срібними зірками. Так він і кружляв, сумуючи за своїм Вершником.

ПОЦІЛУЙ МЕНЕ, ЛЮБА

Прокинувшись, Роран вислизнув з обіймів сплячої Катріни й усівся на краю їхнього подружнього ліжка. Він позіхнув, протер очі, а потім глянув на смужку блідого світла, яке пробивалося крізь запону намету, відчуваючи, що його втома так і не минула. Невдовзі юнак здригнувся від ранкового холоду, проте так і залишився сидіти нерухомо.

— Роране… — покликала його Катріна сонним голосом. Вона сперлась на одну руку й потяглася до нього іншою. Але він не зреагував навіть тоді, коли дівчина торкнулась рукою його спини та шиї. — Поспи, ти маєш добре відпочити, адже тобі зовсім скоро вирушати в нову мандрівку.

Міцний Молот тим часом лиш похитав головою, навіть не дивлячись на свою кохану.

— Що таке? — спитала вона, а потім сіла на ліжку й натягнула собі на плечі ковдру. Зачекавши хвильку, Катріна торкнулася його плеча своєю теплою щокою. — Ти переймаєшся тим, хто стане твоїм новим капітаном, чи думаєш про те, куди Насуада може послати тебе наступного разу?

— Та ні…

Дівчина трохи помовчала:

— Кожного разу, коли ти йдеш, я відчуваю, що до мене повертається менша частина тебе. Ти став такий похмурий і мовчазний… Якщо тебе щось бентежить, розкажи мені… Я готова слухати все, що ти скажеш мені, коханий, які б жахіття мені не довелось почути. Адже я донька м'ясника й бачила безліч людей, які загинули на полі бою.

— Я хочу?! — несподівано скрикнув Роран, задихаючись. — Та мені навіть думати про це страшно… — Потому він стиснув свої кулаки, дихаючи якось уривчасто: — Справжній воїн ніколи б не почувався так, як я.

— Справжній воїн, — відповіла Катріна, — б'ється не через те, що йому цього хочеться, а через те, що змушений це робити. Чоловік, який прагне війни, чоловік, що насолоджується вбивствами, — це звір і чудовисько. І мені байдуже, скільки подвигів він здійснить… для мене він завжди залишатиметься скаженим вовком, який перегризе горлянки своїй родині і своїм друзям, щойно вони стануть його ворогами. — Дівчина прибрала з його лоба волосся й дуже ніжно погладила по голові. — Колись ти вказав мені, що «Пісня Джеранда» була твоєю улюбленою піснею з-поміж тих, що співав Бром. І саме через неї ти б'єшся молотом, а не мечем. Пригадуєш, як Джеранд не любив убивати і як йому було важко знову брати до рук зброю?

— Авжеж, пригадую.

— Але його все одно вважали найславетнішим воїном свого часу. — По цих словах Катріна взяла Рорана за щоку й повернула його обличчям до себе, аби він міг зазирнути в її серйозні очі. — А ти найславетніший воїн на землі серед усіх тих, кого мені лиш доводилось зустрічати.

— А як же Ерагон? — прошепотів Міцний Молот пересохлими губами.

— Ерагон? Він не заслуговує й половини тієї поваги, на яку заслуговуєш ти. Ерагон, Мертаг, Галбаторікс, ельфи… Усі вони виходять на поле бою, шепочучи закляття, які дають їм таку силу, що тобі навіть не снилася. А ти, — вона поцілувала коханого в ніс, — ти людина й б'єшся з ворогом, розраховуючи тільки на себе. Роране, ти не володієш магією, проте переміг Близнюків і завдяки своїй силі та спритності убив разаків, опинившись у їхньому лігві.

Юнак голосно ковтнув слину:

— На мені були охоронні закляття Ерагона, які захищали мене.

— Але ж зараз вони тебе не захищають… Послухай, про які охоронні закляття могло йтися в Карвахолі? А ти ж усе одно не втік від разаків! — Коли юнак нічого не відповів, Катріна прошепотіла: — Ти звичайна людина, але робив такі речі, на які не здатні навіть Ерагон чи Мертаг. Тож для мене ти завжди будеш найкращим воїном у всій Алагезії… Адже жодному карвахольцю не довелося пройти й половини того, що пройшов ти, коли мене рятував.

— Твій батько так само б тебе врятував, — відповів Роран, відчувши, як його кохана здригнулась.

— Так, він зробив би це, — сказала Катріна пошепки. — Але йому ніколи не вдалося б повести за собою інших людей, як це зробив ти. — Потому вона ще дужче притислась до його плеча. — І що б з тобою не сталося, я все одно завжди буду з тобою.

— Це все, що мені потрібно, — відповів Роран, міцно стиснувши свою кохану в обіймах і важко зітхнувши: — А ще я дуже хочу, аби ця війна якомога швидше закінчилась. Я хочу працювати в полі, сіяти жито й збирати врожай. Це важка праця, але вона чесна, адже ти нічого не крадеш. А воїни — ті самі крадії, бо вони роблять не що інше, як викрадають у своїх супротивників життя… Тож кожна нормальна людина буде ненавидіти війну.

— Я саме це й казала.

— Так, саме це… — Роран примусив себе через силу посміхнутися: — Вибач, кохана, я просто забув… І не тримай на мене зла за те, що я ділюся з тобою своїми тривогами, коли в тебе, мабуть, вистачає й своїх. — По цих словах він поклав руку на її животик.

— Твої тривоги завжди будуть моїми, аж доки нас не розлучить смерть, — прошепотіла Катріна й тицьнулась носиком у його дужу руку.

— Можливо, тільки деякі з них, — відповів Міцний Молот, — адже я так тебе кохаю, що не хочу, аби ти ще коли хвилювалася.

Потому Катріна відсунулась від нього на кілька дюймів, і юнак побачив, що її очі стали порожні й байдужі. Так бувало завжди, коли вона починала думати про той час, що його провела в Хелгрінді.

— Ні, — прошепотіла вона, — я хочу розділити з тобою геть усе.

— Годі сумувати, — іще міцніше обняв її Роран, шкодуючи про те, що Ерагон знайшов на Хребті яйце Сапфіри. За мить він поцілував Катріну в потилицю й мовив:

— Поцілуй мене, люба, і давай спати, бо я такий втомлений… ніби мрець.

Дівчина посміхнулася й солодко поцілувала свого коханого в губи. А тоді вони сховалися під ковдру й стали дослухатись до шуму річки Джиєт, оскільки все інше ще спало. Невдовзі Роран провалився в сон, у якому вони з Катріною стояли на носі якогось корабля й пильно вдивлялись у пащеку велетенського виру — Боарового Ока.

Поглядаючи на нього, юнак весь час думав: «Невже в нас є бодай один шанс на порятунок?»

ГЛУМРА

На глибині кількох сотень футів під Тронжхеймом була велетенська печера з чорним озером невідомої глибини, що мало мармурові береги. Зі стелі печери звисали сталактити кольору слонової кістки, а з підлоги подекуди стирчали велетенські сталагміти, які були ширшими за найбільші дерева в Ду Вельденвардені. На берегах озера, порісши мохом і грибами, стояло двадцять три низесенькі кам'яні хатинки, над дверями яких висіли магічні ліхтарі. Решта печери поринула в темряву.

В одній із таких хатинок наразі й гостював Ерагон. Він сидів на крихітному стільці за гранітним столом, що ледь сягав йому колін. Повітря сповнювали запахи козячого сиру, свіжих грибів, дріжджів, тушкованого м'яса, голубиних яєць та вугільного пилу. Навпроти юнака сиділа Глумра — невеличка жінка-гном із родини Морд, що була матір'ю Квесторка, командира Ерагонової охорони. Жінка весь час схлипувала, а потім знову й знову починала рвати на собі волосся та бити себе в груди кулаками, а сльози лишали блискучі доріжки на її пухкеньких щічках.

Вони були в хатинці самі-самісінькі. Охорона Вершника, до якої замість Квесторка приєднався Транд, один із найкращих солдатів Орика, чекала юнака надворі разом із перекладачем Хюндфастом. Його Ерагон відпустив відразу ж потому, як дізнався, що Глумра доволі непогано розмовляє мовою людей.

Оговтавшись після нападу, Ерагон полинув думками до свідомості Орика, і той наказав йому негайно тікати до печер Інгейтум, де можна було почуватися в цілковитій безпеці. Вершник не мав іншого вибору, як послухатись, і залишався на землях Інгейтум, аж доки Орикові не пощастило вмовити решту ватажків зробити перерву до наступного ранку. Він дуже перепрошував і пояснив, що в його клані сталася надто неприємна подія, яка потребувала його негайного втручання. Потому, взявши своїх найкращих воїнів і чарівників, ватажок Інгейтум попрямував до місця засідки, де загін уважно все обстежив. Закінчивши оглядати місце бою, Орик поспішив до своїх печер.

— Нам треба дуже багато чого зробити, — сказав він Ерагонові, щойно його побачив, — але в нас мало часу. Засідання кланів розпочнеться завтра о третій годині ранку, але перш ніж воно розпочнеться, нам конче треба дізнатися, хто стоїть за цим зухвалим замахом. Якщо нам пощастить, тоді ми матимемо потужну зброю проти наших ворогів, а якщо ні — то нам і надалі доведеться шкопиртати в темряві, так і не знаючи, хто на нас гострить зуба. З одного боку, ми можемо нікому не казати про все, що сталося, хоча, з іншого — усі й так про це дізнаються, щойно почнеться засідання. Адже кнурлани, напевно, чули відлуння бою в тунелях під Тронжхеймом, тож обов'язково захочуть дізнатися, що там сталося. Згодься, гуркіт був такий сильний, що міг нагадати їм землетрус, а вони завжди попереджають мешканців Тронжхейма про всі можливі катастрофи. Словом, ми довго не протримаємо в таємниці напад на тебе. — Орик тупнув ногою й виголосив ціле море прокльонів, адресуючи їх пращурам тих негідників, які намагалися вбити Ерагона. Потому він сперся кулаками собі на коліна й мовив: — Нам треба діяти блискавично. Гадаю, спочатку ми маємо знайти кнурланів і зробити так, щоб вони мовчали, як риби. Ми докладно про все в них розпитаємо, а потім запропонуємо їм хабаря або ж викрадемо їхні літописи, а тим, хто відмовиться мовчати, нагадаємо про те, що в нас дуже гостра зброя. І лише після цього нам можна буде шукати ворогів. Часу лишилося зовсім обмаль — або ми встигнемо до світанку, або на тебе й далі полюватимуть.

— А як же я? — спитав Ерагон.

— Ти маєш залишатися тут, аж доки ми не дізнаємось, що Аз Свелдн рак Ангуін чи якийсь інший клан не зібрав великі сили, аби вдруге спробувати тебе вбити. До того ж, ніхто не повинен знати, чи ти живий, чи мертвий, а чи смертельно поранений. Чим довше ми зберігатимемо це в таємниці, тим непевніше почуватимуться наші вороги.

Спочатку Ерагон був погодився з усім, що сказав йому Орик, але побачивши, як гном заметушився, даючи своїм підлеглим десятки наказів, став почуватися геть безпорадним. Урешті-решт Вершник схопив Орика за руку й палко зашепотів йому на вухо:

— Якщо я сидітиму тут і витріщатимусь на стіну, доки ти будеш шукати тих покидьків, які наважились на мене напасти, то я згризу собі всі нігті аж до кісток. Адже має бути хоч щось, чим я можу допомогти. Як щодо Квесторка? У нього є родина в Тронжхеймі? Їм уже хтось повідомив про героїчну смерть їхнього сина? Бо якщо цього ще ніхто не зробив, я був би згоден принести до його дому цю сумну звістку, бо він помер, захищаючи саме мене.

Орик поговорив зі своїми охоронцями й дізнався від них, що в Квесторка й справді є родина, яка мешкає під Тронжхеймом. Почувши таке, гном пробурчав собі під носа якесь дивне слово своєю мовою.

— Це мешканці глибини, — мовив він, — кнурлани, що покинули земну поверхню заради підземного світу. Вони виходять нагору дуже рідко, живучи зазвичай під Тронжхеймом і Фартхен Дуром. Ці місця заміняють їм справжню землю, адже більшість із них так звикли до тунелів і коридорів, що геть забули, який вигляд має справжнє сонце. Не знав, що Квесторк був одним із них.

— То ти не проти, якщо я піду й провідаю його родину? — спитав Ерагон. — У цих кімнатах є сходи, які ведуть униз, правда ж? Отже, я зможу піти звідси так, що жодне вороже око цього не помітить.

Орик трохи подумав, а потім кивнув:

— Ти маєш рацію. Шлях униз і справді доволі безпечний, до того ж навряд чи хтось здогадається шукати тебе серед мешканців глибини. Якщо вже тебе хтось і шукатиме, то шукатиме саме тут, у моїх печерах і тунелях. Гаразд. Іди й не повертайся аж доти, доки я не пришлю за тобою гінця, навіть якщо родина Морд прожене тебе й тобі доведеться тинятися між сталагмітами до самого ранку. Але будь обережний, брате… Мешканці глибини дуже болісно реагують, якщо хтось намагається образити їхню честь… І в них дуже дивні звичаї. Тримайся з ними обережно, так, ніби мандруєш печерою з гнилого сланцю, гаразд?

Відразу ж потому, дочекавшись, поки до його охоронців приєднається Транд і перекладач Хюндфаст, Вершник позичив у Орика короткого меча, почепив зброю собі на пояс і попрямував до найближчих сходів, які мали вивести його до глибоких підземель, де йому ще жодного разу не доводилося бувати.

Знайшовши Глумру, юнак у кількох словах розповів їй про героїчну смерть Квесторка й тепер мовчки сидів у її хатині, сумно поглядаючи, як мати оплакує загибель сина, і намагаючись зрозуміти бодай щось із її безладного белькотіння.

На обличчі Глумри був такий смуток і жаль, що Вершник не стримався й відвів очі, розглядаючи зелену стеатитову піч із напівзатертим різьбленням, яка тулилася попід однією зі стін. Потому його погляд став блукати кімнатою — від зелено-коричневого килимка, що лежав перед вогнищем, до бідона, і далі — до провіанту, який звисав із балок, що тримали стелю. Під круглим вікном із лавандового скла стояв важкий дерев'яний ткацький верстат.

Ерагон так поринув у споглядання, що геть не помітив, як Глумра скочила зі стільця, підбігла до робочого столу й поклала ліву руку на дошку для різання. Перш ніж Вершник устиг її зупинити, жінка-гном схопила ножа й відрубала собі половину мізинця, запричитавши іще голосніше й скрутившись від болю.

Побачивши таке жахіття, Ерагон мимохіть зойкнув і геть розгубився, не знаючи, що йому робити — залишатись на місці чи спробувати зупинити Глумру, доки та не завдала собі ще більшої шкоди. За мить він розкрив був рота, збираючись спитати, чи не хоче та, щоб він загоїв її рану, проте враз передумав, згадавши, як Орик розповідав йому, що мешканці глибини напрочуд вразливі й мають дуже дивні звичаї. «Адже немає жодних гарантій, що, коли я запропоную їй допомогу, вона не поцінує це як образу», — подумав Ерагон і повернувся на свій крихітний стілець.

За мить Глумра гордо розправила плечі, глибоко вдихнула на повні груди, а потім залила скалічений палець бренді, обробила його якоюсь жовтою маззю й забинтувала руку. Невдовзі вона знову сиділа навпроти Ерагона, ховаючи в долоні своє бліде, ніби місяць, обличчя.

— Дякую тобі, Убивце Тіні, — мовила вона врешті-решт, прийшовши до тями. — Дякую тобі, що ти сам приніс мені звістку про мого сина. Я дуже щаслива, що він помер гідно, як і має помирати справжній воїн.

— Квесторк був дуже сміливий, — відповів Ерагон. — Він добре бачив, що наші вороги були швидкі, ніби ельфи, проте безстрашно кинувся вперед, щоб захистити мене. Він справді врятував мене від ворожих кинджалів… Якби не ваш син, то я навряд чи сидів би зараз тут.

Глумра повільно кивнула й опустила очі додолу, нервово розправляючи складки своєї сукні:

— Ти знаєш, хто стоїть за цим нападом, Убивце Тіні?

— Ми можемо лиш здогадуватись, але грімстборітхн Орик наразі робить усе можливе, аби дізнатися, хто саме був нашим кривдником.

— Невже це були Аз Свелдн рак Ангуін? — спитала Глумра, вельми здивувавши Ерагона. Той зробив усе, щоб приховати свій подив, а бідолашна мати тим часом вела далі: — Ми ж бо всі знаємо, що вони вважають тебе своїм найлютішим ворогом, Арджетламе. Про це відомо кожному кнурлану в наших горах. Дехто з нас, так само, як і вони, теж вважає тебе своїм ворогом, але я не думаю, що їхня ненависть аж така велика, щоб хтось наважився тебе вбити.

Ерагон здивовано звів брови:

— Як це?

— Адже саме ти, Убивце Тіні, порішив Смерка й допоміг нам урятувати Тронжхейм та найближчі села від ненажерливого Галбаторікса. І наша раса ніколи цього не забуде. Тим паче, що до нас дійшли чутки, ніби твій дракон обіцяє зробити Ісідар Мітрім таким, як він був раніше!

Ерагон замислено кивнув.

— Це дуже шляхетно з вашого боку, Убивце Тіні. Ти дуже багато зробив для нашої раси, тож який би клан на тебе не напав, його чекатиме найжорстокіша помста.

— Я присягнув перед свідками, — відповів на те Ерагон, — і я також присягаюсь тобі, що той, хто послав убивць і забрав життя твого сина, проклинатиме день, коли прийшов на цей світ. Однак…

— Дякую тобі, Убивце Тіні.

Вершник трохи повагався, а потім схилив голову:

— Однак… ми маємо бути дуже обережними, щоб не розпочати нову війну кланів. Те, коли ми виймемо з піхов наші мечі, має вирішувати тільки грімстборітхн Орик. Ви згодні?

— Я подумаю над твоїми словами, Убивце Тіні, — відповіла Глумра. — Орик… — жінка-гном не договорила, заплющивши очі й притиснувши собі до грудей скалічену руку. Коли напад болю минув, вона випрямилася, знову сховала обличчя в долонях і заголосила: — Ой, мій синочку… Мій бідолашний синочку…

За мить Глумра звелася, обійшла стіл і попрямувала до колекції мечів та сокир, що висіли на стіні за Ерагоновою спиною, неподалік від ніші, прикритої червоною шовковою занавіскою. Побоюючись, що та може заподіяти собі ще якої шкоди, Вершник скочив на ноги, перекинувши на долівку стілець. Зробивши кілька кроків у бік жінки-гнома, юнак хотів був спинити її за плече, але помітив, що Глумру цікавить не зброя, а саме ніша.

Коли та, брязнувши мідними кільцями, відсунула занавіску вбік, Ерагон побачив глибоку полицю, вкриту такою кількістю рун, що їх можна було б вивчати кілька днів поспіль. На ній стояло шість статуеток головних божеств гномів, а також дев'ять фігурок, яких юнакові раніше ніколи не доводилось бачити. Усі вони мали напрочуд гострі риси, напевне задля того, щоб краще відтворити характер божеств.

Невдовзі жінка-гном витягла зі свого корсета золотий амулет, поцілувала його й, притиснувши коштовність долонями до грудей, стала перед полицею навколішки. З її вуст полинула скорботна поховальна молитва гномів, сповнюючи кожну шпарину хатинки тужливою мелодією. В Ерагоновому серці зринув такий смуток, що в юнака мимохіть виступили на очах сльози. Так тривало кілька хвилин, аж доки Глумра не змовкла, поринувши в німе споглядання божеств своєї раси. На її обличчі вже зникали зморшки люті, відчаю та безнадії. Воно набувало спокійного виразу й починало випромінювати якесь незрозуміле тепло. За мить Глумра так змінилася, що її годі було впізнати.

Помовчавши ще якусь хвильку, вона тихо прошепотіла:

— Сьогодні надвечір Квесторк потрапить на прийом до зали Морготала. Я знаю це напевно. — Іще раз поцілувавши свій амулет, вона вела далі: — Мені б дуже хотілося бути там разом зі своїм чоловіком і сином, але мій час заснути в підземеллях Тронжхейма ще не настав. А тих, хто прагне прискорити свою смерть, Морготал ніколи не впустить до своєї святої зали. Проте, як би там не було, вся наша родина знову колись з'єднається. Усі наші пращури, які народилися потому, як Гунтера створив цей світ із темряви, обов'язково будуть разом із нами.

Ерагон став навколішки поруч із Глумрою й так само пошепки спитав:

— Але звідки в тебе таке знаття?

— Важко сказати, я просто знаю… Ото й усе. — Її рухи були повільні й виважені, коли вона торкалася кінчиками пальців до ніг усіх божеств: — Адже світ не міг створити себе сам, як не можуть створити себе самі меч або шолом. Тож істоти, які його створили, мали володіти божественною силою, і саме у них, у богів, ми й маємо просити відповіді на всі питання. Вони допомагають мені краще збагнути цей світ і звільнитись від тягаря плоті.

Жінка-гном сказала це таким упевненим тоном, що Ерагонові мимохіть і собі захотілось повірити в її богів. Йому дуже кортіло позбутися своїх страхів і вагань, а також, знати, що світ це лишень лабіринт жахіть, і горя, яким доводиться блукати людям. Юнак хотів пірити в те, що не помре назавжди після того, як хтось раптом зітне йому мечем голову, що обов'язково зустрінеться з Бромом, Герроу й усіма, кого він любив і втратив. Ці думки подарували йому надію і спокій, проте якась частина Вершника відчайдушно пручалася, вперто нагадуючи йому, що він перш за все людина, а людям не годиться вірити в божества гномів, адже сам він навряд чи зможе колись повністю збагнути їхню суть.

Юнака також неабияк спантеличувало те, що кожна раса вважала своїх богів єдиними. Він дав би руку на відсіч, що якби зараз спитався в Нар Гарцхвога або в когось іншого з мандрівних племен, чи їхні боги єдині, то почув би ствердну відповідь. Ба навіть чорні священики Хелгрінда відповіли б йому те саме. «Але звідки ж мені знати, яка саме релігія є справжньою? — думав юнак. — Адже те, що хтось ревно дотримується своєї віри, ще зовсім не означає, що вона є єдиною й вірною стежинкою, яка приведе до правди… А може статися й так, що жодна з релігій не здатна відповісти на всі питання цього велетенського світу. Може, слід вірити в усіх богів одразу або ж не вірити в них узагалі, як це, приміром, роблять ельфи. Як же все це складно…»

Глумра тим часом глибоко зітхнула, пробелькотіла щось мовою гномів, а потім звелася з колін і закрила нішу занавіскою. Ерагон і собі звівся, відчуваючи, як м'язи, які ще не встигли відпочити після бою, пронизує шалений біль. Насилу дошкандибавши до столу, юнак підняв із долівки крихітного стільця й знову примостився на ньому, мов горобець на тернині, спостерігаючи, як жінка-гном дістала з кам'яної шафи два олив'яні кухлі й наповнила їх запашним вином.

Потому вона підняла свій кухоль догори й виголосила довгу промову. Ерагон спробував подумки повторити те, що вона казала, але так до пуття й не збагнув змісту.

— Добре, — сказала Глумра, осушивши кухоль до дна, — так добре знати, що Квесторк іще й досі живий і зараз перебуває в залі Морготала. Тож нехай він здобуде собі ще більшу славу, слугуючи богам! — По цих словах вона налила собі ще один кухоль вина й залпом його спорожнила.

Допивши смачний трунок, Вершник став прощатися з Глумрою, але та несподівано зупинила його помахом руки.

— Убивце Тіні, чи маєш ти прихисток, де міг би перечекати, доки на тебе не перестануть полювати вбивці?

Вершник у кількох словах переповів їй, що збирається залишатися в їхніх підземеллях, доки Орик не пришле за ним гінця. Дослухавши юнака, Глумра коротко кивнула й рішуче мовила:

— Тоді ти та твої супутники можете залишитись у мене, Убивце Тіні. Звісно, я не наполягаю на цьому…

Ерагон став було відмовлятися, проте жінка-гном заперечно похитала головою:

— Я не хочу дозволити воїнам, що пліч-о-пліч билися поруч з моїм сином, вештатися холодними темними печерами. Тож поклич своїх друзів, і ми разом скоротаємо цю ніч, чогось попоївши та випивши доброго вина.

Не бажаючи ображати Глумру, Ерагон покликав до хатинки своїх охоронців і перекладача. Потому вони допомогли їй приготувати вечерю, а коли на столі стояли хліб, м'ясо й пиріг, усі разом випили за світлу пам'ять Квесторка й теревенили аж до пізньої ночі.

Жінка-гном була напрочуд жвавою, вона пила більше за всіх, голосно сміялась і ледь не через кожне слово вставляла якісь дотепні жарти. Така поведінка неабияк здивувала Вершника, проте, уважніше придивившись до обличчя Глумри, юнак помітив, що навіть тоді, коли її вуста розпливалися в широкій посмішці, очі все одно були сповнені безмежного смутку. А часом, коли їй здавалося, що її ніхто не бачить, радісний вираз миттю злітав з обличчя, і воно ставало спокійним та похмурим.

Важко зітхнувши, юнак зрозумів, що, розважаючи своїх гостей, Глумра просто намагається забутися й не думати про смерть свого єдиного сина.

«Я ще ніколи не зустрічав когось, хто був би схожий на тебе», — подумав Вершник, пильно зазираючи їй в очі.

Невдовзі після півночі у двері хатинки хтось постукав. Хюндфаст впустив усередину кремезного гнома, вбраного в обладунки, і той нетерпляче став переминатися з ноги на ногу, сторожко поглядаючи на вікна, двері й темні закутки. Потому він вимовив кілька фраз прадавньою мовою, вітаючи Вершника. Це був посланець Орика:

— Я Фарн, син Флосі… Арджетламе. Орик просив, щоб ти якомога швидше повертався на територію Інгейтум. У нього є для тебе дуже важливі новини.

Коли Вершник мерщій кинувся до дверей, Глумра встигла схопити його за руку своїми міцними, ніби викутими зі сталі, пальцями. Пильно глянувши йому в обличчя, вона прошепотіла:

— Пам'ятай про свою клятву, Убивце Тіні… І не дозволь тим потворам, що вкрали життя мого сина, залишитись без покарання!

— Цього ніколи не буде, — пообіцяв він.

ЗАСІДАННЯ КЛАНУ

Підійшовши до дверей Орикової зали, Вершник подав знак вартовому, і той миттю прочинив обидві стулки.

За дверима була довга кімната з трьома круглими, оббитими червоною тканиною стільцями. Стіни прикрашало безліч гобеленів і магічних ліхтарів, а на стелі хтось із живописців Інгейтум майстерно відтворив картину однієї з найбільших битв у історії гномів.

Посеред зали, радячись із кількома воїнами та сивобородими гномами, що належали до Дургрімст Інгейтум, стояв Орик. Коли Вершник зупинився за кілька кроків від них, гном повернувся до нього й мовив із набурмосеним виразом:

— Дуже добре, що ти не спізнився! Хюндфасте, можеш повертатися до своєї казарми, нам слід поговорити один на один.

Ерагонів перекладач шанобливо схилився й зник в одній з арок, вистукуючи підборами своїх чобіт по полірованій агатовій підлозі. Коли той не міг їх почути, Вершник спитав:

— Ти що, не довіряєш йому?

Орик тільки знизав плечима:

— Я вже не знаю, кому можна довіряти, а кому — ні. У всякому разі, чим менше гномів знатимуть те, про що ми зараз говоритимемо, тим мені буде спокійніше. Нам геть непотрібно, щоб представники інших кланів дізналися про нашу розмову, бо якщо це станеться, то війни поміж кланами навряд чи вдасться уникнути. — По цих словах гноми, що стояли за Ориковою спиною, стривожено зашепотіли.

— То які у вас новини? — схвильовано поцікавився Ерагон.

Орик тим часом зробив знак, і купка гномів швиденько розступилась. За їхніми спинами Вершник побачив трьох закривавлених зв'язаних воїнів. Один із них відчайдушно застогнав, брикнув у повітрі ногами, проте йому так і не пощастило вибратись з-під своїх побратимів.

— Хто вони? — спитав Ерагон.

— Я попрохав кількох наших ковалів обстежити кинджали, з якими на вас напали вороги, — відповів Орик. — Вони сказали, що їх виготовив не хто інший, як Кієфна Довгоносий, коваль-зброяр нашого клану, що має велику славу серед нашої раси.

— Виходить, він може сказати нам, хто саме купив у нього ці кинджали, і тоді ми дізнаємось імена наших ворогів!

Дослухавши Вершника, Орик голосно зареготав:

— Навряд чи… Але ми точно знаємо, що від Кієфна ті кинджали потрапили до одного зі зброярів Далгона, а той продав їх якійсь кнурлаф…

— Кнурлаф? — перепитав Ерагон.

Орик ураз спохмурнів:

— Жінці… Жінці із сімома пальцями на кожній руці… Саме їй він продав кинджали близько двох місяців тому.

— І ти знайшов її? Адже серед вашої раси не так уже й багато жінок мають по сім пальців на руках!

— На жаль, це не таке вже й диво, — відповів Орик. — Але як би там не було, нам дуже швидко пощастило знайти цю жінку в Далгоні. Мої воїни влаштували їй допит, і вона зізналася, що належить до клану Дургрімст Награ. Так чи так, а діяла вона не за наказом своїх ватажків. Її найняв якийсь невідомий гном, що попрохав купити ці кинджали в зброяра, а потім передати їх торговцеві вином, який мав забрати зброю з Далгона. Той невідомий не сказав їй, куди саме мають потрапити кинджали, але дехто з торговців міста розповів, ніби бачив, як він повернувся до одного з міст, що належать Дургрімст Аз Свелдн рак Ангуін.

— То це були вони! — скрикнув Ерагон.

— Так… Або ж комусь дуже хотілося, щоб ми вважали, ніби це були саме вони. Тому ми стали шукати нових доказів… — В Орикових очах спалахнули блакитні іскорки, і він звів догори вказівного пальця: — І завдяки одному дуже хитрому закляттю таки віднайшли в тунелі сліди нападників, які вели до пустельної площі на дванадцятому рівні Тронжхейма. Та, в свою чергу, має вихід до допоміжної зали в південному шипі західного квадранта… Ех… — скрушно махнув рукою гном. — Усе це не так важливо, проте якось мені обов'язково треба навчити тебе орієнтуватися в Тронжхеймі, аби ти самотужки міг дістатися туди, куди тобі буде потрібно. Словом, сліди вивели нас до покинутого складу, де ми й знайшли оцих трьох, — Орик тицьнув пальцем на зв'язаних гномів. — Вони геть не чекали нашої появи, тож нам пощастило захопити їх живими, хоч вони й намагалися себе порішити. Потому ми проникли до їхніх свідомостей, хоч це було ой як нелегко, і витягли з них усю правду. — Орик знову показав на полонених: — Саме вони дали нападникам кинджали й чорний одяг, а потім нагодували й пояснили, як саме слід діяти під час замаху.

— Але хто вони такі? — скрикнув Ерагон.

— Тьху ти! — роздратовано вигукнув Орик і сплюнув на підлогу. — Вони варгрімстн, тобто збезчещені воїни, які не належать до жодного з кланів. Загалом, із цими покидьками ніхто не хоче мати справ, але час від часу їх наймають для всілякої брудної роботи. Так було й цього разу — вони отримували накази безпосередньо від Вермунда, грімстборітхн Аз Свелдн рак Ангуін.

— І в цьому немає жодних сумнівів?

Орик ствердно кивнув головою:

— Авжеж, у тому, що тебе намагались убити Аз Свелдн рак Ангуін, не лишається жодних сумнівів, Ерагоне. Щоправда, нам навряд чи пощастить дізнатися, чи були причетні до цього замаху ще й інші клани. У всякому разі, коли ми викриємо зраду Аз Свелдн рак Ангуін, то всі спільники, якщо такі є, напевно їх зречуться, і тоді я матиму шанс отримати нові голоси.

В Ерагоновій пам'яті зринуло спотворене болем обличчя Квесторка, коли той лежав на землі біля його ніг, затискаючи глибоку рану на шиї.

— То як ми покараємо Аз Свелдн рак Ангуін за цей злочин? Ми маємо вбити Вермунда?

— Це вже мої клопоти, — мовив Орик і почухав носа. — У мене є один план, але ми маємо діяти дуже обережно. Історія гномів уже давно не знала такої зради… І хоча ти є членом мого клану, ти все одно чужинець, тож навіть приблизно не уявляєш, яким смертним гріхом є порушення закону гостинності. Становище ускладнюється ще й тим, що Вермунд наказав убити не звичайного гостя, а останнього Вершника дракона, який протистоїть Галбаторіксу. Одним словом, якщо ми не будемо діяти обережно, то можемо спровокувати війну кланів.

— Але як іще ми можемо помститися Аз Свелдн рак Ангуін? — знизав плечима Ерагон.

— Важко сказати. Проте якщо війна буде неминучою, то нам слід переконатися, що це буде війна кланів із Аз Свелдн рак Ангуін, а не просто наша із Вермундом війна. Разом ми б розбили їх за тиждень, але якщо клани поділяться на кілька груп, це лише знищить країну. Тож зараз дуже важливо переконати решту кланів, що тебе намагались убити саме представники Аз Свелдн рак Ангуін. Може статися так, що тобі доведеться дозволити їхнім чарівникам перевірити власні спогади. Інакше звідки вони знатимуть, що ми все це не вигадали задля власної вигоди?

Ерагон якийсь час вагався, адже йому зовсім не хотілося відкривати свою свідомість для чужинців, а потім показав на трьох в'язнів:

— А хіба їхніх спогадів буде не досить, аби переконати клани в тому, що Аз Свелдн рак Ангуін справді намагались мене вбити?

Орик скривився:

— Взагалі-то, саме так воно й мало б бути, але ватажки кланів наполягатимуть на тому, щоб звірити їхні спогади з твоїми. А якщо ти відмовишся, то Аз Свелдн рак Ангуін стануть переконувати всіх, що ми щось приховуємо від решти кланів, а наші звинувачення є не чим іншим, як підлим наклепом.

— Гаразд, — кивнув Ерагон. — Якщо все й справді аж так складно, то нехай уже. Але маю тебе попередити — щойно хтось із чарівників спробує торкнутися тих спогадів, які їх не обходять, я змушений буду їх убити, адже в моїй голові є такі речі, про які маю право знати лиш я.

Гном схвально закивав головою:

— Авжеж, я чудово тебе розумію і впевнений, що ватажки кланів пристануть на твої вимоги. Адже в них, так само, як і в тебе, є свої таємниці. Гадаю, вони пришлють своїх найкращих магів, хоч найменша помилка й може коштувати їм життя. Так чи так, а кожен ватажок волітиме знати правду про цей зухвалий напад.

Виструнчившись, Орик наказав забрати із зали полонених, а потім відпустив усіх своїх підлеглих, залишившись із Вершником та загоном охоронців, що налічував двадцять шість його найкращих воїнів. Потому гном вишуканим жестом узяв Ерагона за лікоть і повів його до внутрішніх кімнат своїх печер.

— Сьогодні ти маєш залишитись разом зі мною, оскільки тут Аз Свелдн рак Ангуін ніколи не наважаться на тебе напасти.

— Але якщо ти плануєш відпочити, — відповів юнак, — то мушу попередити, що сьогодні я навряд чи засну. Моя кров щ& й досі кипить після битви, а в голові стільки кепських думок, що вона нагадує смітник.

Орик кивнув:

— Як тобі буде завгодно… Можеш не лягати хоч цілу ніч. Навряд чи тобі вдасться потривожити мій сон, якщо я натягну по самісіньку шию свою вовняну шапку. Тоді я нічого не бачитиму й нічого не чутиму. Однак я б дуже просив тебе заспокоїтись. Спробуй скористатися порадами ельфів і відновити до ранку всі свої сили. Новий день уже настав, і засідання кланів розпочнеться за лічені години. А нам слід з'явитись на нього зі свіжими головами, адже від наших дій залежатиме доля моєї країни й усієї Алагезії… І не дивися на мене аж так похмуро! Ліпше думай про те, що ми переможемо і наші імена пам'ятатимуть іще довго-довго після нашої смерті! Уже бодай це має вселяти у твою душу радість. Адже боги — дивні істоти… Сьогодні ти догодив їм, а завтра вони невідомо чому можуть на тебе розгніватись… Тож єдине безсмертя, на яке ми маємо сподіватися, — вічна пам'ять, яку наші народи зберігатимуть у своїх серцях, ніколи не забуваючи про наші з тобою подвиги. Я б навіть сказав інакше: байдуже, вийдемо ми переможцями чи, навпаки, — назавжди зганьбимо свою честь… Головне, щоб нас завжди пам'ятали.

Невдовзі потому Ерагон уже лежав на невеличкому гномівському дивані, поринувши у вир своїх безладних думок, що змішалися з його передсвітанковими снами. Пройшло небагато часу, як він розплющив очі і його погляд спинився на прикрашеній мозаїкою стіні, кольорові камінці якої стали несподівано розпливатися, обернувшись на якесь дивне вікно, що крізь нього Вершник міг бачити спокійне життя Карвахола, аж доки всіх його мешканців не спостигла лиховісна кривава доля. Він чітко бачив ті епізоди, які йому самому довелось пережити, а також кілька моментів, які, напевно, створила його стомлена уява. Певної миті образи, котрі пропливали перед його очима, стали такими реальними, що Ерагон загубив межу між життям і своїм нічним маренням.

Юнакові здавалося, наче він стоїть у Хорстовій майстерні, двері якої були широко відкриті, наче рот здивованої дитини. За дверима була така густа темрява, що в юнака виникло відчуття, ніби вона ось-ось затече всередину й заллє вогнище, над яким схилився Хорст. На його обличчя падала полохлива тінь, через що він був схожий на якесь чудовисько. Рука коваля механічно рухалася спочатку вгору, потім різко падала вниз, і повітря сповнював брязкіт металу. Молот з такою силою бив по розпеченому до червоного шматку заліза, що від того на всі боки розлітались невеличкі жаринки.

Коваль зробив іще чотири удари, потім забрав залізо з ковадла й сунув його до відерця з олією. По його поверхні пробіглися сині та жовті вогники, які потім раптово згасли, зашипівши, ніби розлючені змії. Діставши шматок заліза з відерця, Хорст урешті-решт помітив Ерагона й набурмосено спитав:

— Навіщо це ти прийшов сюди, Ерагоне?

— Мені потрібен меч Вершника дракона.

— Забирайся геть, у мене нема часу на такі дурниці! Хіба ти не бачиш, що я роблю гак для Елейн? Він знадобиться їй під час битви. Ти прийшов сам?

— Не знаю…

— А де твій батько, де твоя мати?

— Не знаю…

Потому в повітрі залунав чийсь сильний незнайомий голос:

— Не хвилюйся, ковалю, він прийшов не сам. Він прийшов зі мною.

— А ти хто такий будеш? — поцікавився Хорст.

— Я його батько.

Вийшовши з темряви, на порозі майстерні спинилась велика постать, довкола якої був ореол блідого сяйва. На її широкі, ніби в ургала, плечі, низько спадав червоний каптур. У правій руці незнайомця сяяв Зарок, гострий, неначе біль, а крізь щілини шолома на Ерагона пильно поглядали блакитні очі. Їхній погляд був убивчим і, ніби стріла, пришпилив юнака до того місця, на якому він стояв. Потому незнайомець здійняв вільну руку й махнув Ерагонові.

— Мій сину, ходи за мною. Разом ми знищимо варденів, уб'ємо Галбаторікса й захопимо всю Алагезію. Віддай мені своє серце, і ми будемо непереможні. Віддай мені своє серце, сину!

Ерагон нажахано скрикнув і схопився з дивана, стиснувши кулаки й дихаючи так важко, ніби йому за кілька хвилин довелося здертись на гору заввишки в десять миль. На нього заворожено поглядали охоронці Орика, проте він був надто збентежений, аби щось їм пояснювати.

До початку засідання залишалось іще доволі багато часу, тож невдовзі Ерагон знов улігся на диван, але більше не наважувався поринути в сон, побоюючись іще раз побачити якісь жахіття.

Коли ватажки різних кланів заходили до зали засідань, Вершник уже стояв під стіною, міцно стискаючи руків'я меча, що його він позичив у Орика. Особливо пильно він стежив за Вермундом, грімстборітхн Аз Свелдн рак Ангуін. Та коли гном, чиє обличчя ховалося під червоною вуаллю, і був подивований тим, що Ерагон залишився живий і здоровий, то йому вдалося дуже вміло приховати свої емоції.

Потому юнак відчув, як Орик наступив йому на ногу. Не зводячи очей із Вермунда, Вершник схилився до гнома й став слухати, що той шепоче йому на вухо.

— Пам'ятай… ліворуч, а потім — треті двері знизу, — нагадав Орик, говорячи про ту залу, де він, без відома решти ватажків, сховав цілу сотню своїх воїнів.

Ерагон так само ледь чутно прошепотів у відповідь:

— Якщо проллється кров, то чи можу я скористатись нагодою й убити цього гада, Вермунда?

— Тільки в тому разі, якщо він спробує позбавити життя тебе або ж мене, — захихотів Орик. — Інакше решта грімстборітхн будуть ставитись до тебе з іще більшою підозрою… Гаразд, мені час іти. Молися за наш успіх! Адже ми збираємося перетнули озеро розпеченої лави, яке ще ніхто ніколи не наважувавсь перетинати.

І Ерагон справді став молитися.

Ватажки кланів тим часом усілись довкола круглого стола, а решта присутніх позаймали свої місця на стільцях, поставлених по периметру зали. Так само, як і багато хто з гномів, Вершник усівся на самісінький краєчок стільця, готовий боронитися, щойно йому загрожуватиме бодай найменша небезпека.

Першим, звівшись з-за столу, заговорив Ганел, чорноокий капелан із Дургрімст Квон. Хюндфаст хутенько підсунувся до Ерагона й зашепотів йому на вухо, перекладаючи промову поважного гнома.

— Вітаю всіх ватажків кланів. Зараз мені важко сказати, чим саме завершиться наше засідання, бо до мене дійшли дуже погані чутки. Поки що я не маю жодних підстав звинувачувати когось у злочинних діях, але оскільки сьогодні на засіданні головую я, то дозвольте мені на певний час відкласти наші найпалкіші дебати й поставити шановному панству кілька запитань.

Ватажки кланів стали збуджено перешіптуватись одне з одним, проте невдовзі зі свого місця звелася Йорун.

— Особисто я, — сказала вона, — не маю нічого проти, грімстборітхне Ганеле. Своїми дивними натяками ти дав моїй уяві неабияк розгулятися, тож я якомога швидше хотіла б почути твої запитання.

— Авжеж, я б і собі хотів їх почути, — згодився Надо.

— Ми слухаємо тебе, — згодилися Манндрат і решта ватажків, включно із самим Вермундом.

Отримавши згоду, Ганел зіперся кулаками на стіл і на мить замовк, дочекавшись, доки в залі не запанує гробова тиша. Лиш потому він мовив:

— Учора, коли ми обідали в наших їдальнях, кнурлани почули галас під південним квадрантом Тронжхейма. Кожен із них розповідає різне, але оскільки галас чули абсолютно всі, то можемо зробити висновок, що це була якась надзвичайна пригода. Ви, так само, як і я, отримали повідомлення про можливий землетрус. Та насправді сталося те, у що важко повірити…

Хюндфаст перевів подих і став перекладати далі:

— Оглянувши один із прадавніх тунелів, який вирив наш славетний пращур Корган Довгобородий, вивідачі знайшли місце, на якому, судячи з усього, відбувся бій. Підлога була залита кров'ю, стіни вкриті сажею, бо хтось із воїнів необачно розбив магічний ліхтар, а в глибині тунелю лежало сім понівечених тіл. І це жодним чином не були наслідки битви у Фартхен Дурі, адже кров ще не встигла висохнути, а тріщини на стінах утворились буквально за кілька годин до того. Вивідачі також доповіли, що в тій місцині відчувалась дія потужної магії. Ще й досі кілька наших найкращих чарівників намагаються відновити картину того, що сталося, проте в них дуже мало надії на успіх, адже ті, хто брав участь у битві, були захищені потужними закляттями. Отож, перше моє питання буде таке: чи хтось із вас часом нічого не знає про ці загадкові події?

Після останніх слів Ганела Ерагон напружив ноги, готовий підскочити, якщо гноми із Аз Свелдн рак Ангуін спробують вихопити свої мечі. Але все було спокійно, тож слово попросив Орик:

— Гадаю, що мені буде під силу відповісти на ваше запитання, Ганеле. Та оскільки моя відповідь буде довга, я радив би вам поставити решту питань, перш ніж я почну говорити.

Поміж брів капелана на мить з'явилася зморшка здивування, але він тут-таки себе опанував і мовив:

— Гаразд-гаразд… Окрім сутички в тунелі Коргана, мені також доповіли про те, що в Тронжхеймі помічено рух кнурланів, які скрізь збираються у великі банди, маючи якісь таємні наміри. Мої агенти не дізналися, до яких саме кланів вони належать, але я гадаю, що будь-хто з нас може керувати цими загонами, доки ми зібралися тут, аби визначити, хто посяде місце на троні Ротгара. Отож, моє друге питання таке: хто влаштував ці лиховісні маневри? Попереджаю, якщо ніхто з вас не візьме на себе відповідальність за цих воїнів, то ми накажемо їм полишити Тронжхейм на час проведення засідань, байдуже, до якого клану вони належать. Ми також призначимо спеціального спостерігача, що буде стежити за виконанням закону й неодмінно знайде винних.

Така заява Ганелла викликала бурхливу реакцію ватажків. Вони знову стали перешіптуватися одне з одним, аж доки цей шепіт не почав потроху переходити у справжній ґвалт. Зусібіч залунали звинувачення й виправдання, а в очах ватажків зблискували іскорки роздратування. Урешті-решт розлючений Тордріс став щось горланити не менш розлюченому Галдхієму, тож Орик зрозумів, що слід брати ситуацію під свій контроль. Потому він прокашлявся й так гаркнув на всю залу, що ватажки враз примовкли й здивовано витріщились на нього.

Орик тим часом зробив вигляд, ніби нічого не сталося, і дуже спокійним голосом почав:

— Ганеле, гадаю, я зможу дати відповідь і на твоє друге питання. Принаймні почасти. Не візьмуся говорити за решту кланів, але кількасот воїнів, що пройшли маршем крізь зали прислуги, належать Дургрімст Інгейтум. Визнаю це відразу ж і добровільно.

Усі й надалі продовжували мовчали, аж доки Йорун не спитала:

— І чим же ти збираєшся виправдати свої агресивні дії, Орику, сину Тхріфка?

— Я вже попереджав, вельмишановна Йорун, що моя відповідь буде довгою, тож якщо в тебе, Ганеле, є ще якісь запитання, то я радо їх вислухаю.

Зморшка між бровами капелана стала такою глибокою, що вони ледь не з'їхались докупи. Він почухав потилицю і сказав:

— На деякий час я волів би втриматись від нових запитань, адже всі вони, по суті, стосуються двох перших. Отже, мені здається, що ти маєш зробити нам ласку й нарешті розповісти все, що тобі відомо про ці тривожні події. Проте… Стривай… Якщо я не помиляюсь, ти й сам до них причетний. Тому дозволь спитати особисто в тебе, грімстборітхне Орику. Чому ти покинув учорашнє засідання? Попереджаю тебе — навіть не думай ухилятися від відповіді, адже ти вже й так сказав, що багато чого знаєш. Гадаю, тепер ти маєш про все докладно нам прозвітувати.

Орик звівся:

— Із превеликим задоволенням.

Опустивши своє бородате підборіддя, аж доки воно не торкнулося грудей, Орик трохи помовчав, а потім нарешті став розповідати. Проте початок його розповіді був зовсім не такий, як гадав Вершник. Та й більшість ватажків, напевно, чекала від Орика зовсім інакшого початку. Замість того, щоб розповісти про замах на Ерагонове життя й пояснити, що саме через це він попрохав засідання зробити передчасну перерву, Орик нагадав усім, як колись, дуже давно, раса гномів прийшла з Хадарацької пустелі, яка тоді ще не була пустелею й зеленіла травою, до Беорських гір. Там вони викопали свої довжелезні тунелі й звели свої чудові міста. Потому Орик нагадав про довгі жорстокі вшни між кланами, а також про війну з драконами, яких гноми водночас поважали й дуже боялися. Не рминув ватажок і того, як до Алагезії прийшли ельфи, що теж розпочали війну проти драконів. Урешті-решт, вони ледь не винищили одне одного й згодилися створити загін Вершників дракона, який мав слідкувати за тим, щоб обидві раси дотримувалися миру.

— І як ми відреагували, дізнавшись про їхній намір? — спитав Орик у ватажків. — Хіба ми попрохали, щоб нас зробили однією зі сторін мирних переговорів? Хіба ми прагли отримати бодай часточку тієї влади, яку мусили б мати Вершники? Ні! Ми руками й ногами вчепились у старий спосіб життя й навіть не думали про те, щоб об'єднатися з ельфами й драконами. Ми ж бо не хотіли, аби за нами наглядав хтось із іншої раси. Аби зберегти свою владу, ми відмовились від свого майбутнього, адже я певен, що якби хтось із кнурланів став Вершником, то навряд чи Галбаторікс зараз мав би таку силу. Я зовсім не хочу применшити заслуги Ерагона, який довів своїми подвигами, що він чудовий Вершник, але ви хоч на мить спробуйте собі уявити… Що тоді б… Сапфіра могла вилупитися для когось із нашої раси. Ви тільки подумайте, як би ми тоді могли прославитись!

Натомість ми поступово стали втрачати свої позиції в Алагезії. Спочатку це не було аж таким гірким шматком, який би ми не змогли проковтнути, але всі добре пам'ятають, що сталося потім. До Алагезії прийшли ургали, потім люди… І саме їм, людям, а не нам, гномам, ельфи, виправивши свої закляття, дозволили стати Вершниками! Але ж ми теж могли ними бути! — Орик скрушно похитав головою: — Проте нам завадила це зробити наша гордість. Мовляв, навіщо ми, найстаріша раса в Алагезії, станемо прохати ельфів, аби ті змилувались і дозволили нам бути Вершниками? Ясна річ, нам не треба було пов'язувати свою долю з драконами, щоб урятувати свою расу від знищення. Тим не менше… Ми й надалі продовжували варитися у своєму казанку, влаштовуючи війни між кланами й геть не переймаючись тим, що відбувалося поза межами наших гір.

Ватажки кланів нервово засовались на своїх стільцях. Багато хто з них був дуже невдоволений критикою Орика, але дехто все ж таки мав замислений вираз обличчя, бо, схоже, його слова зачепили їх за живе.

Орик тим часом вів далі:

— Доки Вершники наглядали за Алагезією, ми процвітали так, як не процвітали ніколи за всю нашу історію. Усе було добре, але жоден гном не мав права стати Вершником.

Коли Вершники занепали, нам теж було доволі скрутно, але ми знов-таки не мали жодних шансів, щоб їх відродити. А тепер подумайте, чи личить такій потужній расі, як ми, стояти осторонь від тієї благородної сили, якою є Вершники дракона? Адже ми не країна васалів, які підкоряються батогам володарів інших земель. І нам ніхто ніколи не наказував, що та як ми маємо робити.

Схоже, остання фраза найдужче припала ватажкам до душі, бо ті схвально закивали й стали посміхатися, а Хавард навіть заплескав у долоні.

— А тепер давайте поговоримо про нагальні справи, — сказав Орик. — При владі перебуває Галбаторікс, і всі раси намагаються його скинути. Він став надзвичайно могутнім, і те, що ми й досі не є його рабами, — справжнє диво. Складається таке враження, ніби в нього просто не доходять до нас руки. Гадаю, не важко зрозуміти, що коли він усе ж таки на нас нападе, то ми не протримаємось навіть тижня. Часом мені здається, що він просто чекає, доки ми самі прийдемо до воріт його фортеці в Урубейні. А тепер згадайте, кого саме ми вважали останньою надією на перемогу, перш ніж до наших дверей не постукались Ерагон і Сапфіра, за чиєю спиною верещала добра сотня ургалів? Так-так, ми вважали останньою надією обраного Вершника, для якого вилупиться Сапфіра і який зможе скинути Галбаторікса. Хоча… Яка в нас могла бути надія? Це була лише надія на надію. Ніде правди діти, коли Ерагон уперше з'явився тут, то багато хто, навіть я сам, був спантеличений його виглядом. «Це не той хлопчина, що може бути героєм, — казали ми. — Краще б він уже був ельфом!» Але що сталося потім? Він убив Смерка й дозволив нам врятувати наше улюблене місто Тронжхейм. Його дракон Сапфіра пообіцяла повернути Зоряній Троянді її первісну красу, а під час битви на Палаючій рівнині Ерагон прогнав Мертага й Торнака. Тільки тому ми й виграли битву. А зараз він навіть схожий на ельфа, бо завдяки дивовижній магії став володіти їхньою швидкістю й силою.

Орик звів догори пальця, щоб наголосити на своїх словах:

— До того ж, король Ротгар зробив те, чого раніше не робив жоден король або грімстборітхн. Він запропонував клану Дургрімст Інгейтум всиновити Ерагона й зробити його членом нашої родини. І Вершник не обов'язково мав приставати на його пропозицію, адже він знав, що багато родин Інгейтум були проти цього, та й кнурлани теж поставилися б до цього дуже несхвально. І що ж він зробив? Маючи присягу перед Насуадою, Ерагон прийняв щедрий дар короля Ротгара, хоч добре розумів, що це тільки ускладнить йому життя.

Я на власні вуха чув слова Вершника: «Я заприсягнув на Серці Каменя не лише через те, що маю піклуватися про всі раси Алагезії… Я заприсягнув ще й тому, що Ротгар напрочуд прихильно до мене поставився, зробивши сином свого народу». Саме так останній вільний Вершник Алагезії, наша єдина надія в боротьбі з Галбаторіксом, добровільно вирішив стати кнурланом. Відтоді Ерагон діяв тільки за нашими законами й весь час намагався глибше пізнати нашу культуру. А коли Ротгар помер, зазнавши підступного удару зрадника Мертага, Вершник присягнув мені кожним каменем в Алагезії, що неодмінно помститься за смерть короля. Він завжди ставився до мене з повагою й покорою, як і належить ставитись до свого грімстборітхн, і я пишаюсь тим, що він є моїм названим братом.

Ерагон прикипів поглядом до підлоги, бо кінчики його вух і щоки запалали вогнем сором'язливості. Йому геть не хотілося, щоб Орик аж так його вихваляв, бо в майбутньому це могло тільки ускладнити його й без того непросте становище.

Орик тим часом широко розвів руки, ніби хотів обняти всіх ватажків кланів, і вигукнув:

— Усе, чого ми могли чекати від Вершника дракона, втілює Ерагон! Він є! Він могутній! І він об'єднав наш народ так, як би це не вдалося зробити жодному Вершникові! — Потому Орик склав руки за спиною й стишив свій голос майже до шепоту: — І як же ми віддячили йому за його дружнє ставлення? Кепкували, недоречно жартували, ставилися до нього з відразою… Ми дуже невдячна раса, скажу я вам, і маємо надто коротку пам'ять, бо переймаємося лише тим, що йде нам на користь. Та навіть більше: душі декого з нас є такими гнилими, що вони ладні вдатися до насильства, тільки б утамувати свою ненависть. Може, вони й досі вважають, що прагнуть добра для нашої раси, але коли це справді так, то в їхніх головах не мозок, а запліснявілий сир. Інакше, чому б вони намагалися вбити Ерагона?

Серед ватажків кланів, які уважно слухали Орика, запанувала гробова тиша. Навіть грімстборітхн Фреовін покинув свого дерев'яного ворона й витріщився на Орика, склавши руки в себе на череві та нагадуючи статуетку одного з божеств гномів.

Потому Орик розповів зібранню кланів, як семеро гномів, вбраних у чорне, напали на Ерагона та його охоронців, коли ті блукали тунелями під Тронжхеймом. Уже за мить він повідомив усім про прикрашений аметистами браслет із кінського волосу, що його Ерагон із охоронцями знайшли на одному з тіл.

— Навіть не думай зводити наклеп на мій клан! — вигукнув Вермунд, схопившись на ноги. — Таку дрібничку можна купити на будь-якому ринку нашого королівства!

— Та я ні в чому вас поки що й не звинувачую, — спокійно мовив Орик і схилив голову вбік Вермунда. Невдовзі він продовжив розповідати зібранню, як його підлеглі доповіли йому, що кинджали, з якими нападали вбивці, було виготовлено ковалем Кієфною, і що гном, котрий купив зброю, відвіз її з Далгона до міста, яким керує Аз Свелдн рак Ангуін.

Вермунд загарчав і вдруге зірвався на ноги.

— Але ж ті кинджали, — крикнув він, — могли не дістатися до нашого міста, а навіть якщо й дісталися, то чому винними маємо бути саме ми? Адже в стінах Брег Холда залишається безліч кнурланів інших кланів. Твої факти пустопорожні й геть нічого не значать! Будь обережний зі словами, грімстборітхне Орику, бо ти не маєш підстав висувати звинувачення моєму кланові.

— Я думав так само, як і ти, грімстборітхне Вермунде, — кивнув Орик. — Та минулої ночі мої чарівники пішли за слідами вбивць, а ті вивели їх на дванадцятий рівень Тронжхейма. Саме там ми й захопили трьох кнурланів, які переховувались на покинутому складі. Тоді наші маги вдерлися до свідомості двох із них і спочатку дізнались, що саме вони озброїли вбивць для нападу, — лиховісно зашепотів Орик. — Але це ще не все, бо нам пощастило дізнатися ім'я їхнього володаря, і ним був не хто інший, як ти, грімстборітхне Вермунде! Я називаю тебе вбивцею й клятвопорушником! Я називаю тебе ворогом Дургрімст Інгейтум і зрадником свого роду, адже саме ти і твій клан намагались убити Ерагона!

По цих словах зібрання ватажків обернулось на галасливу юрбу, в якій зберігали спокій лиш Орик і Вермунд. Ерагон тим часом вийняв на півдюйма з піхов меча, аби йому ніщо не завадило якомога швидше до кінця оголити свою зброю, коли б Вермунд або хтось із його гномів надумав напасти. Вермунд і Орик натомість так і продовжували стояти непорушно, прикипівши одне до одного поглядами й, здавалось, геть не звертаючи уваги на галас, який панував довкола.

Ганелу не відразу вдалося відновити спокій, але коли він усе ж таки це зробив, то голос його залунав тремтливо й схвильовано:

— Грімстборітхне Вермунде, ти можеш спростувати ці звинувачення?

Той відповів напрочуд спокійно:

— Я заперечую їх кожною кісточкою свого тіла й вимагаю, щоб нас розсудили спостерігачі за законом.

Почувши таку відповідь, Ганел повернувся до Орика:

— То покажи свої докази, грімстборітхне Орику, аби ми переконались у тому, що Вермунд винен у скоєнні злочину. Якщо мені не зраджує пам'ять, то на нашому засіданні присутні аж п'ять спостерігачів за законом. — Капелан широким жестом показав на п'ятьох сивобородих гномів, що стояли під стіною. — Отже, вони спостерігатимуть за тим, щоб ми не переступали межі закону, ведучи це розслідування. Ви згодні?

— Нехай буде так, сказав Ундин.

— Згода, — кивнула Хадфала, а за нею й решта ватажків, не беручи до уваги Вермунда.

Спочатку Орик виклав на стіл аметистовий браслет. Ватажок кожного клану попрохав свого мага уважно його оглянути, і всі зійшлися на тому, що цей доказ не був надто переконливим.

Потому Орик попрохав свого помічника, аби той приніс дзеркало на бронзовій підставці. Один із чарівників наклав на його блискучу поверхню закляття, і в дзеркалі з'явилося зображення маленької кімнатки, заваленої книжками. За мить до неї забіг захеканий гном і швиденько вклонився всьому зібранню. Він назвався Ріммаром і присягнув прадавньою мовою, що говоритиме тільки правду, а потім розказав, як він та його помічники досліджували кинджали, що ними були озброєні кривдники Ерагона.

Коли ватажки кланів закінчили допитувати Ріммара, Орик наказав привести трьох гномів, яких захопили воїни Дургрімст Інгейтум. Ганел, на правах голови засідання, попрохав їх присягнути прадавньою мовою, що вони говоритимуть правду й тільки правду, але ті відповіли йому брудною лайкою. Робити було нічого, тож чарівники всіх кланів об'єднали свої зусилля й проникли до свідомості в'язнів, знайшовши там саме ті спогади, які цікавили зібрання. Уважно вивчивши їх, усі без винятку маги ствердно закивали головами, мовляв, те, що розповідав Орик, є чистою правдою.

Урешті-решт той покликав дати свідчення Ерагона. Прямуючи до стола під пильними поглядами тринадцятьох ватажків, Вершник неабияк нервувався, тож навіть став вивчати кольорові візерунки на одній із мармурових колон, аби не звертати уваги на свій неспокій. Він повторив клятву правди, яку дав йому один із гномів-чарівників, а потім розповів ватажкам кланів про те, як саме на нього та його охоронців було вчинено напад. Після цього юнакові довелось відповісти на добру сотню запитань, і врешті-решт він дозволив двом чарівникам, яких Ганел обрав навмання, перевірити свої спогади про цей прикрий інцидент. Коли Вершник відкрив бар'єри своєї свідомості, то обидва чарівники виглядали вкрай збентежено, через що йому, навпаки, стало трішки спокійніше. «Це добре, — думав він. — Адже якщо вони мене бояться, то навряд чи стануть блукати там, де їм не слід».

На превеликий подив Ерагона, перевірка минула цілком безболісно, і чарівники підтвердили ватажкам, що він говорив правду.

Тоді Ганел звівся зі стільця і мовив до своїх спостерігачів за законом:

— Чи задоволені ви тими доказами, що їх нам надали грімстборітхн Орик і Ерагон, Убивця Тіні?

П'ятеро сивобородих гномів уклонилися, а найповажніший із них відповів:

— Авжеж, задоволені, грімстборітхне Ганеле.

Ганел прокашлявся й заговорив дуже впевненим тоном:

— Грімстборітхне Вермунде, на вашій совісті смерть Квесторка, сина Баудена, а ще замах на життя нашого гостя. Вчинивши так, ви зганьбили всю нашу расу. Вам є що сказати на своє виправдання?

Ватажок Аз Свелдн рак Ангуін зіперся на стіл долонями, й під його смаглявою шкірою повипиналися жили:

— Вершник дракона — кнурлан лише за законом, але в його жилах тече чужа кров, тож він не є нашим гостем, і ми можемо ставитись до нього так, як до будь-кого з наших ворогів, що належать до інших кланів.

— Нечувано! — вигукнув Орик, ледь не вибухнувши від люті. — Та він же ж…

— Притримай язика, Орику, — урвав його Ганел. — На жаль, твій лемент ніяк не допоможе нам уладнати цю складну справу. Ходи за мною! Надо і Йорун, вас я також запрошую на кілька слів.

Коли четверо гномів стали радитись зі спостерігачами за законом, Ерагон так розхвилювався, що його серце закалатало вдвічі швидше, ніж зазвичай. «Вони не дозволять Вермунду піти непокараним тільки через його вправну гру словами!» — сподівався Вершник.

Невдовзі до столу підійшла Йорун:

— Спостерігачі за законом, — мовила вона, — винесли свій вердикт. З одного боку, Ерагон є членом Дургрімст Інгейтум, проте з іншого — він обіймає дуже важливі посади за межами нашого королівства. Нагадаю, що він є Вершником дракона, офіційним посланцем варденів, що має спостерігати за коронацією нашого наступного правителя, а також дуже впливовим другом королеви Ісланзаді. З огляду на це, до нього слід ставитись із такою ж самою гостинністю, як і до будь-якого гостя-посланця, князя, монарха або ж іншої поважної особи, — жінка-гном скоса зиркнула на Ерагона. — Простіше кажучи, він наш почесний гість, і ми повинні ставитися до нього саме так! Про це має знати кожен кнурлан, який іще не з'їхав з глузду у своїх печерах.

— Він наш гість, — кивнув Надо. Його губи обернулись на білу смужку, а щоки позападали так, ніби він щойно вкусив яблуко й зрозумів, що воно ще не дозріло.

— Тепер тобі є що сказати, Вермунде? — спитав Ганел.

Звівшись зі свого стільця, гном із пурпуровою вуаллю пильно оглянув увесь стіл, спинившись поглядом на кожному з ватажків:

— Авжеж… Головне, щоб ви добре мене зрозуміли… Якщо котрийсь із кланів, керуючись цими безглуздими звинуваченнями, наважиться повернути свої сокири вбік Аз Свелдн рак Ангуін, ми вважатимемо це за прояв агресії й розпочнемо війну. — Навіть крізь вуаль було помітно, як гном посміхнувся. — Отож вирішувати вам. Ви можете розпочати криваву бійню, а можете цього й не робити. Тоді вам слід забути сьогоднішню дискусію й ліпше поговорити про те, хто посяде гранітний трон Ротгара наступним.

Ватажки кланів надовго примовкли.

Ерагонові тим часом довелось аж прикусити язика, таке в нього було непереборне бажання заскочити на стіл, схопити Вермунда за бороду й тримати його так, аж доки ватажки не дадуть згоду його повісити. Проте обіцянка, яку він дав Орикові, була сильніша за його праведний гнів. «Орик — ватажок мого клану, — заспокоював себе Ерагон, — і я маю дозволити йому відповісти так, як він вважатиме за потрібне».

Мовчанку урвав товстун Фреовін. Він ляснув своїми великими долонями по столу й вигукнув хрипким баритоном:

— Ти зганьбив нашу расу, Вермунде. Якщо ми зробимо вигляд, ніби твої злочини нічого не варті, то втратимо свою честь як кнурлани.

Перегорнувши свої пергаменти, вкриті купою рун, до розмови долучилась стара жінка-гном Хадфала:

— Не розумію, чого ти намагався досягти, убивши Ерагона? Ти б тільки прирік нас на знищення. Адже навіть якби варденам пощастило здолати Галбаторікса без Вершника, то уяви, що б із нами зробила Сапфіра? Дракон би миттю обернув Фартхен Дур на море крові!

Вермунд не відповів на те жодного слова.

Натомість залою прокотився божевільний регіт, такий несподіваний, що Ерагон спочатку аж розгубився. Орик насилу оговтався від нього й, тримаючись за живіт, вигукнув:

— Якщо ми підемо проти тебе або ж проти Аз Свелдн рак Ангуін, ти вважатимеш це проявом агресії, Вермунде? Гаразд, тоді ми не підемо проти тебе!

Вермунд спантеличено звів брови:

— І чого ж ти тоді радієш, ніби блазень?

Орик знову засміявся:

— Бо я вигадав дещо таке, про що ти навіть не здогадуєшся, Вермунде. Отож, ти хочеш, щоб ми не чіпали тебе і твій клан? Шановні панове, я пропоную зробити так, як хоче Вермунд. Якщо він діяв сам по собі, а не як грімстборітхн, то його буде покарано смертю. Давайте викреслимо Аз Свелдн рак Ангуін із наших сердець і думок, аж доки вони самі не оберуть собі нового ватажка, а потім не покаються на зібранні кланів. У вас скільки завгодно часу на роздуми, адже ми можемо чекати навіть тисячу років.

Вермундове обличчя враз поблідло й стало нагадувати сніг:

— Ви не посмієте!

Орик посміхнувся:

— Чого ж бо? Адже ми й пальцем не зачепимо тебе та твій рід. Ми просто зробимо вигляд, що вас не існує, й перестанемо торгувати з Аз Свелдн рак Ангуін. Невже ти оголосиш нам війну тільки через те, що ми нічого не робимо, Вермунде? Бо якщо зібрання підтримає мою пропозицію, то ми й справді нічого вам не зробимо. І ти ніяк не примусиш нас купувати свій мед, тканину й аметистові прикраси! Не вистачить війська! — Потому Орик розвернувся до решти ватажків і спитав: — Що скажете?

Зібрання кланів довго не вагалось — ватажки один за одним проголосували за те, щоб ігнорувати Аз Свелдн рак Ангуін.

Навіть Надо, Галдхієм і Хавард — спільники Вермунда — підтримали Орикову пропозицію. Із кожним новим голосом Вермунд робився дедалі блідіший, аж доки не став схожим на привида, вбраного в одяг, у якому він ходив за земного життя.

Коли голосування завершилось, Ганел вказав на двері й мовив:

— Іди геть, Вермунде. Сьогодні ж покинь Тронжхейм, і хай жоден із Аз Свелдн рак Ангуін не з'являється на засідання кланів, аж доки ви не виконаєте наших умов. Відтепер ми будемо уникати кожного члена Аз Свелдн рак Ангуін. І хоча твій клан може спокутати свої гріхи, ти, Вермунде, назавжди залишишся варгрімстн. Така воля зібрання кланів.

Вермунд увесь затремтів, проте залишився на місці.

— Це ви зганьбили й зрадили нашу расу, — гаркнув він. — Вершники дракона убили весь наш клан, окрім Ангуін та її охоронців. І ви хочете, щоб ми про це забули? Ви хочете, щоб ми це пробачили? Тьху! Та я плюю на могили ваших пращурів! Ми принаймні не зреклися своїх борід. І не матимемо жодних справ із цим прихвостнем ельфів! Наші загиблі пращури вимагають помсти!

Жоден із ватажків нічого не відповів Вермунду, а Ерагона охопила така лють, що він був готовий ось-ось зірватися на ноги й порубати зухвалого гнома на дрібні шматочки. Проте Орик зиркнув на Вершника через плече й заперечно похитав головою, тож юнакові довелося опанувати себе, хоч він і не розумів, чому Орик нічого не відповів на такі принизливі слова.

Вермунд тим часом відштовхнувся від столу й стис кулаки, вивергаючи на засідання кланів потоки найбруднішої лайки. Він кричав так завзято, що невдовзі став задихатись від власного безмежного гніву.

Але ватажкам, здавалося, було байдуже. Вони замислено дивилися кудись повз гнома, так, немов обмірковували подальші питання, про які їм доведеться говорити на засіданні. Вермунд натомість розлютився ще дужче й схопив Хрейдамара за кольчугу, але трійко його охоронців миттю опинилися поруч і відтягли ватажка Аз Свелдн рак Ангуін геть. Усе це вони зробили з таким виглядом, ніби Вермунда не існувало, а вони просто допомогли своєму володарю звестися на ноги, коли той послизнувся.

У Ерагона аж мороз по шкірі пішов, коли він зрозумів, що саме для гнома означає бути вигнанцем. «Я б, напевно, волів померти, опинившись на місці Вермунда», — подумав Вершник і навіть відчув якусь жалість до безталанного ватажка, проте вже наступної миті в його пам'яті зринуло спотворене болем обличчя Квесторка, й жалість миттю розсіялась.

Не замовкаючи ані на мить і розсипаючи наліво й направо прокльони, Вермунд прожогом вискочив із зали, а за ним подріботіла решта гномів його клану.

Коли двері за їхніми спинами зачинилися, напруга помітно спала. Ватажки поновили засідання й стали говорити про те, яких іще заходів слід ужити щодо Аз Свелдн рак Ангуін.

Невдовзі Орик постукав об стіл руків'ям кинджала, й усі прикипіли до нього поглядами, щоб розчути кожне слово, яке він скаже:

— Тепер, коли ми розібрались із Вермундом, я хочу, щоб зібрання розглянуло ще одне важливе питання. Адже найголовніше, задля чого ми тут зібралися, — це обрання наступного короля гномів. Кожен із нас, напевно, багато чого сказав би з цього приводу, та мені здається, що настав час облишити слова й діяти. Я закликаю зібрання вирішити, чи ми готові до фінального голосування, яке, згідно з нашими законами, має відбутися за три дні, якщо ми, звісна річ, ухвалимо сьогодні це рішення. Особисто я голосую за.

Фреовін поглянув на Хадфалу, та — на Ганела, а той у свою чергу на Манндрата, що почухав свого довгого носа й зиркнув на Надо, який глибоко сидів у власному кріслі, нервово покусуючи губи.

— Я за, — мовила Йорун.

— Я за, — сказав Ундин.

— …Я за, — кивнули Надо й решта ватажків кланів.

За кілька годин потому зібрання кланів зробило перерву на обід, тож Орик разом із Ерагоном повернулися до печер Дургрімст Інгейтум, аби й собі попоїсти. Вони всю дорогу зберігали мовчанку, аж доки не опинилися в кімнатах, які були захищені від підслуховування. Лише там Ерагон задоволено посміхнувся:

— Ти вже давно збирався позбутися Аз Свелдн рак Ангуін, чи не так?

Орик теж розплився в посмішці й поплескав себе по животу:

— Так воно й було. Адже це єдиний хід, завдяки якому нам пощастило відвернути війну кланів. Отож, якщо вона все-таки й розпочнеться, то це станеться не з нашої вини. А Вермунду, гадаю, недовго бути грімстборітхн. Більшість членів Аз Свелдн рак Ангуін справді тебе ненавидять, але вони будуть вражені тим, що Вермунд заявив, ніби діяв від імені всього клану.

— Виходить, голосування відбудеться за три дні, що б там не сталося?

Орик ствердно кивнув.

— А ти впевнений, що справді набереш потрібну кількість голосів, щоб стати новим королем? — не вгавав Ерагон.

— Аж до сьогоднішнього ранку ніхто з нас не міг заручитися належною підтримкою, — знизав плечима гном. — Але тепер симпатії багатьох ватажків мають бути на нашому боці, тож нам треба кувати залізо, доки воно гаряче. У будь-якому разі, я знову й знову вестиму переговори з ватажками кланів, намагаючись схилити їх на наш бік.

— То який у нас буде план?

— Спочатку ми відсвяткуємо нашу перемогу, — мовив Орик. — А потім добре пообідаємо й будемо робити те, що робили раніше, тобто станемо збирати нові голоси й спробуємо втримати ті, які в нас уже є. — Гном зблиснув з-під бороди своїми білими зубами: — Але перш ніж ми хильнемо меду, ти маєш зробити те, про що геть забув.

— І що ж я таке забув? — спитав Ерагон, спантеличено поглядаючи на вельми задоволеного Орика.

— Як це, що? Ти маєш покликати до Тронжхейма Сапфіру! Байдуже, стану я королем чи ні, ми все одно за три дні коронуємо нового правителя. Тож, якщо Сапфіра хоче встигнути на церемонію, їй слід поспішити.

Не відповівши гномові жодного слова, Ерагон мерщій кинувся шукати дзеркало.

НЕПОКОРА

Під ногами в Рорана був пухкий родючий чорнозем.

Юнак підняв грудочку землі, розтер її між пальцями й задоволено кивнув головою, побачивши, що в ній достатньо вологи, гною, моху та інших речовин, завдяки яким тут можна було б отримати добрий урожай.

Потім він підніс її до носа — земля була сповнена сотнями запахів — запахом комах і молодих дерев, ароматами квітів і ніжної трави.

«На цій землі можна було б господарювати, не знаючи лиха», — зітхнув Міцний Молот і подумки полинув до Паланкарської долини, вкотре побачивши залите осіннім сонцем ячмінне поле біля своєї оселі — рівнесенькі хвилі золотих колосків, що коливалися від вітру, а ген далеко-далеко на обрії, за річкою Анора — білі шапки гір.

«Як би мені зараз кортіло опинитися там і обробляти разом з Катріною землю, а не проливати людську кров», — промайнуло йому в голові.

— Гей там! — гукнув капітан Едрік, тицьнувши пальцем на Рорана зі свого коня. — Годі мріяти,

Міцний Молоте, інакше я зроблю так, що ти до кінця життя не вислужишся вище вартового.

Витерши руки об штани, Роран різко звівся з колін.

— Слухаюсь, капітане! Як скажете! — гукнув він, намагаючись вгамувати свою неприязнь до Едріка, що кілька днів тому очолив їхній загін. Судячи з усього, він був некепським командиром, інакше Насуада ніколи не доручила б йому такої важливої місії. Та, як би там не було, він мав дуже химерну й сварливу вдачу, караючи своїх солдатів за найменшу провину й непокору. Міцному Молоту принаймні вже тричі доводилось чути, як Едрік наказував шмагати вояків різками, а це, на його власну думку, мало неабияк підривати їхній бойовий дух. Адже як загін може нормально діяти в бою, коли солдати ненавидять свого капітана? «Скорше за все, Насуада вирішила влаштувати мені ще одне випробування, щоб побачити, чи зможу я наступити на свою гордість і вживатися із цим навіженим деспотом», — здогадався Роран.

За мить юнак опинився на спині свого вірного Сніговія й помчав до голови загону, що тепер налічував двісті п'ятдесят воїнів. Їхнє завдання було не з простих. Скориставшись тим, що Насуада й король Орин вивели із Сурди основну частину свого війська, Галбаторікс увірвався до беззахисної країни й став спустошувати міста й села, а також знищувати врожаї, які були дуже потрібні задля того, щоб вардени й далі боролися з Імперією. Повстанці могли б легко знищити ворожі загони, попрохавши допомоги в Сапфіри, але та полетіла до Ерагона на коронацію нового правителя гномів. Одним словом, розуміючи, що довго залишатись без Вершника та дракона дуже небезпечно, Насуада вирішила діяти на випередження й послала загін Едріка, аби відкинути ворожих солдатів назад. Вивідачі повстанців доповіли, що їхній загін має налічувати не більше трьох сотень воїнів, тож можна було тільки уявити, як здивувалися Едрік та Роран, коли, розпочавши переслідувати ворогів, зрозуміли, що тих щонайменше сімсот.

Невдовзі Міцний Молот порівнявся з плямистою кобилою Карна й замислено глянув уперед. Перед ними простирались безмежні лани, посеред яких де-не-де височіли самотні верби й тополі. У небесах зависло кілька яструбів, а в траві, під ногами їхніх коней, метушились наполохані миші, зайці та всяка інша дрібна звірина. Швидше за все, люди бували в цій місцині лиш одного разу, та й то зовсім недавно, оскільки на схід ген до горизонту тяглася смуга прим'ятої трави.

Карн глянув на сонце, яке було майже в зеніті, й примружив очі, через що на його вилицях з'явилися глибокі борозни зморщок:

— Ми маємо наздогнати їх, перш ніж наші тіні стануть довшими за наш зріст.

— Угу… І саме тоді ми дізнаємось, чи досить нас, щоб гідно їм протистояти, — буркнув Роран. — Інакше вони просто нас переріжуть. Ніде правди діти, я люблю подвиги, але цього разу мені б дуже хотілося, аби нас було більше за ворогів.

На Карнових вустах з'явилась похмура посмішка:

— Звикай, у варденів вічно не слава богу.

— Шикуйсь! — гаркнув Едрік і, пришпоривши свого коня, помчав униз витоптаною в траві стежкою. Роран стис зуби, легенько торкнувся п'ятами боків Сніговія й попрямував слідом за своїм капітаном.

За шість годин потому Роран ховався в заростях буків неподалік невеличкого струмка, береги якого густо поросли очеретом. Він уважно розглядав старе селище, що складалося з двох десятків будиночків із посірілими від часу стінами. Самі ж селяни метушились на виїзді з нього, намагаючись мерщій посадити свої родини на коней. Із заходу повільно наближався загін Галбаторікса, тож, швидше за все, мирні мешканці збиралися тікати в центр Сурди. Так воно й сталося.

Якби була на те Роранова воля, то він спробував би зупинити їх і напевно переконав би, що його побратими-повстанці не дадуть Імперії знищити їхні домівки. Адже Міцний Молот ще дуже добре пам'ятав, із яким болем і відчаєм він покидав своє рідне село. До того ж, Роран міг закликати місцевих чоловіків битися разом із ними, бо десять чи двадцять пар рук могли запросто вирішити долю поєдинку. Юнак був переконаний, що ці люди билися б із потрійним завзяттям, оскільки їм належало захищати свою батьківщину. Проте Едрікові не сподобалась ця затія, і він наказав варденам сховатися на пагорбах за селищем.

— Нам пощастило, що маємо справу з піхотою, — пробурчав Карн, тицьнувши пальцем на колону солдатів у червоних мундирах, яка марширувала вбік селища. — Інакше ми ніколи не дісталися б сюди першими.

Роран кивнув і глянув на воїнів, що скупчились у нього за спиною. Едрік на певний час зробив його командиром невеличкого загону, який налічував двадцять вісім воїнів — серед них було півдюжини лучників, а також солдати, озброєні мечами й списами. Іще один загін із двадцяти восьми солдатів очолював далекий родич Едріка — Санд, а решту воїнів капітан збирався вести в бій під своїм командуванням. Ховаючись у заростях бука, усі три загони перебували надто близько один від одного, що, на думку Рорана, було грубою тактичною помилкою. Адже, коли вони вийдуть на поле бою, їм буде потрібен час, щоб вишикуватись, а ворог обов'язково скористається цією затримкою й зуміє належно зорганізувати свої оборонні порядки.

Невдовзі юнак схилився до Карна.

— Схоже, серед них немає поранених, — прошепотів він, — усі воїни з цілими руками й ногами. Як гадаєш, там є ті потвори, які не відчувають болю?

Карн зітхнув:

— Якби ж то я знав. Твій двоюрідний брат легко б упорався з цим завданням, а я — звичайнісінький чарівник, тому не наважуся перевіряти самотужки аж таку кількість ворожих солдатів. До того ж, серед них можуть бути маги, а вони легко мене відчують, перш ніж я встигну проникнути до їхніх свідомостей. І тоді — пиши пропало… Вони відразу ж повідомлять своїм побратимам про наш загін.

— Як мені набридло вагатися перед кожною битвою, — мовив Роран, розглядаючи озброєння ворожих солдатів і намагаючись вирішити, як би краще зорганізувати напад своїх людей.

Карн посміхнувся:

— Твоя правда. Але я б волів, аби ми й надалі вагалися. Якщо ми перестанемо вагатись, це означатиме…

— Що один із нас або ж ми обоє вже мертві…

— Або те, що Насуада віддала нас під командування різних капітанів…

— І тоді в нас знов-таки безліч шансів померти, бо я не захищатиму твоєї спини, а ти — моєї. — По цих словах Роран посміхнувся й витяг з-за пояса молот, похмуро глянувши на свою праву ногу, яку проймав біль. Сплюнувши, він потягнувся рукою до того місця, де його поранив бик, і став повільно його розтирати.

Карн стривожено глянув на свого супутника:

— З тобою все гаразд?

— Через це не вмирають, — мовив Роран, а потім замислився над своїми словами: — Хоча, може, й умирають, але хай я буду тричі проклятий, якщо залишуся тут, коли ти рубатимеш на шматки тих піших бовдурів.

За півгодини загін противника ввійшов до села, проте не став у ньому довго затримуватись. Воїни швидко повибивали двері в усіх будинках, аби пересвідчитись, що в них нікого не залишилося, й стали шикуватися на протилежному кінці села. Несподівано з-за барила з дощовою водою вистрибнув дворовий пес і став відчайдушно гавкати на непроханих гостей, немовби самотужки збирався прогнати їх геть. Тоді один із воїнів відразу ж поспішив приструнчити зухвалу тварину. Він кинув у неї спис і пришпилив її до землі.

Коли перші солдати досягли протилежного кінця селища, Роран міцніше стис руків'я молота й приготувався до атаки, проте з котрогось із будинків несподівано долинув пронизливий лемент. За мить купка воїнів витягла на вулицю трійко людей, що відчайдушно пручалися: худого чоловіка з білим волоссям, молоду жінку в порваній сорочці й хлопчину, якому було не більше одинадцяти рочків.

Чоло Міцного Молота рясно вкрилося потом, і він став проклинати всіх на світі. Спочатку селян, за те, що вони не втекли разом зі своїми сусідами, потім ворожих солдатів, за те, що вони їх знайшли, а далі — Галбаторікса, за те, що він просто був найостаннішим на землі покидьком. Потому він почув, як його воїни почали обурено перешіптуватись, певно, маючи намір покарати ворожих солдатів за їхню жорстокість.

Оглянувши решту будинків, частина солдатів Галбаторікса попрямувала до центру селища й оточила своїх бранців грубим колом.

«Так!» — сказав сам собі подумки Роран, коли вороги повернулись до варденів спинами. Адже за планом Едріка повстанці мали напасти саме тоді, коли трапиться якась слушна мить. Чекаючи наказу, Міцний Молот звівся на кілька дюймів у сідлі, напружившись усім тілом. Він хотів був проковтнути слину, але горло йому геть пересохло.

Головний офіцер солдатів, що єдиний серед ворогів мав коня, зліз на землю, перекинувся з біловолосим селянином кількома словами, а потім спокійно витяг свою шаблю й зітнув йому голову з плечей. Побачивши це, молода жінка заголосила й ледь не впала без тями.

— Уперед, — прошепотів Едрік, і Роран миттю збагнув, що одне-єдине капітанове слово було такою довгоочікуваною командою.

— Уперед! — наказав Санд, галопом помчавши разом зі своїми людьми вбік селища.

— Уперед! — крикнув Роран і легенько вдарив Сніговія ногами в боки. Продираючись крізь зарості, юнак прикривався від гілля щитом, а коли опинився на відкритій місцині, знову його опустив. Міцному Молоту понад усе хотілось урятувати жінку й хлопчика, тому він витис зі свого Сніговія все, на що той був здатен. Якоїсь миті юнак озирнувся назад і побачив, як його загін швидко й без зайвого клопоту відокремився від решти варденів, не беручи до уваги кількох воїнів, які трішки відстали. Усі ж інші мчали вперед в бойовому порядку на відстані тридцяти футів за його спиною.

Потому Міцний Молот став відхилятись ліворуч, оминувши кілька будинків і намагаючись обійти ворогів із флангу. Помітивши його маневр, Санд зробив те саме з правого боку, а Едрік мчав прямісінько на селище.

Роран не бачив перших секунд бою, оскільки завершував маневр, але до його слуху долинули шалені крики, якийсь дивний металевий звук і відчайдушне іржання коней.

Юнак увесь аж похолов. «Що це було? Невже Галбаторікс навчився виготовляти луки з металу?» — завирував у його голові калейдоскоп питань. Але, як би там не було, Роран чудово розумів, що аж стільки коней за раз не могли іржати від болю. Схоже було на те, що напад пішов не так, як вони замислили, або ж сталося ще щось гірше…

Проминаючи останній будинок, юнак сильно натягнув повіддя Сніговія й спрямував скакуна до центру селища. Його солдати зробили так само і в'їхали на вузеньку вулицю, яку перегородила потрійна лінія ворожих воїнів. Ті мали дуже самовпевнений вигляд і, здавалося, зовсім не боялись коней, котрі галопом мчали прямо на них.

У серце Міцного Молота миттю закрались сумніви. Він мав чіткий і зрозумілий наказ — ударити зі своїми людьми із західного флангу й відрізати загону Галбаторікса шлях до відступу, а потім просуватися вперед, аж доки всі три повстанські загони не з'єднаються. Однак Едрік не обмовився жодним словом про те, як слід діяти тоді, коли щось піде не так. А в тому, що щось іде не так, Роран був свято переконаний. З іншого боку, він чудово розумів, що капітан жорстоко покарає його за невиконання наказу, навіть коли він зробить це задля того, щоб урятувати життя своїх солдатів.

Ворожі воїни тим часом поскидали з плечей свої плащі й звели в повітря туго натягнуті арбалети. Міцний Молот був здивований таким поворотом справи, але в жодному разі не збирався дозволити ворожій піхоті знищити свій загін одним залпом. «Байдуже, — вигукнув юнак подумки, — нехай навіть Едрік накаже мене повісити, але я витягну своїх хлопців із цієї халепи».

— В укриття! — гаркнув він і смикнув Сніговія за повіддя, спрямовуючи його за один із будинків. Не минуло й кількох секунд, як у його сіру стіну вп'ялася добра дюжина стріл. Зиркнувши через плече, Міцний Молот побачив, що тільки один із його воїнів не встиг сховатися. Із кількома стрілами в грудях бідолаха стікав кров'ю на вкритій шаром пилюки землі. Стріли пробили його кольчугу так легко, ніби вона була звичайною собі тканиною. Тим часом скакун повстанця, наляканий запахом крові, кинувся навтьоки, залишивши після себе хмару куряви.

Сніговій і собі спробував стати дибки, проте Роран вчасно схопився за балку будинку й залишився в сідлі. Ситуація була вкрай складною, адже вардени не могли ані напасти, ані відступити, бо ворожі арбалетники миттю б зрешетили їх такою кількістю стріл, що їхні тіла нагадували б їжаків. Загін Міцного Молота скупчився за спиною свого ватажка й почав розгублено топтатися на одному місці.

— Що будемо робити, Міцний Молоте? — спитали в юнака кілька воїнів відразу. Схоже, їх геть не хвилювало те, що ватажок не став виконувати капітанового наказу. Натомість усі вони поглядали на Рорана так, ніби він щойно урятував їм життя.

Міцний Молот швидко роззирнувся навкруги, і його очі спинились на лукові, що був прив'язаний до сідла одного з воїнів. Задоволено посміхнувшись, Роран із таємничим виглядом здійняв догори вказівного пальця. Більшість його воїнів не були професійними лучниками, проте кожен із них мав лук і стріли, щоб ходити на полювання тоді, коли загін опинявся в дикій місцевості без підтримки решти варденів.

Потому Роран кивнув на будинок, за яким ховався загін.

— Беріть свої луки й лізьте на дах, — наказав він, — але зробіть це так, щоб не потрапляти ворожим арбалетникам на очі, адже мені дороге життя кожного з вас, мої вірні хлопці! А коли я подам знак, починайте стріляти й стріляйте доти, доки у вас не скінчаться стріли або ж доки останній із ворогів не впаде замертво. Зрозуміло?

— Так, командире!

— Тоді вперед! Ті, кому не вистачить місця на цьому даху, мають здертися на сусідні будинки. Харалде, перекажи це всьому загону, а потім знайди десятьох найкращих лучників і мерщій веди їх сюди!

— Слухаюсь, командире!

Воїни хутко похапали свої луки та сагайдаки. Ті з них, що були поруч із Рораном, миттю повилазили на спини своїх коней, похапались за балки й обережно здійнялися на солом'яний дах. Щоб зайняти позиції на дахах сімох будинків, загонові вистачило кількох хвилин. Невдовзі потому, в супроводі десятьох лучників і купки воїнів, озброєних списами, до Міцного Молота повернувся Харалд.

Воїни скупчились довкола свого ватажка й прикипіли до нього поглядами.

— А тепер слухайте, — набравши повні легені повітря, мовив Роран. — Коли я подам знак, наші лучники почнуть стріляти. Тоді, під прикриттям першої зливи стріл, ми виїдемо до центру села й спробуємо врятувати капітана Едріка. А якщо нам не пощастить цього зробити, тоді ми просто ринемось у бій, і хлопці в червоних сорочках на власній шкурі відчують, яка в нас холодна й гостра сталь. Гадаю, після атаки наших лучників вороги певний час перебуватимуть у сум'ятті, тож навряд чи встигнуть атакувати нас арбалетами. Ви все затямили?

— Авжеж, командире!

— Вогонь! — закричав Роран.

Повстанці, що були на даху, позводились на коліна і з бойовим кличем випустили у ворожих солдатів першу хвилю стріл. Ті просвистіли в повітрі, ніби спраглі крові яструби, що кинулися на свою жертву.

На якусь мить запанувала тиша, проте вже наступної секунди повітря сповнилося відчайдушним завиванням поранених солдатів. Тоді Міцний Молот сказав:

— Уперед, хлопці, поїхали!

Невеличкий загін рвонув довкола будинку галопом, роблячи такі різкі повороти, що коні ледь не лягали на землю. Докладаючись на швидкість і вправність лучників, що їх прикривали, Роран обійшов ворожих арбалетників із флангу й вилетів на середину села, де потрапив у засідку Едрік. Земля під копитами Сніговія була слизькою від крові й усуціль вкрита тілами найкращих воїнів варденів. Ті ж люди Едріка, яких оминули стріли, залишилися без коней і тепер вступили в рукопашний бій із солдатами Імперії. На превеликий подив Міцного Молота, Едрік ще й досі був живий і бився пліч-о-пліч із п'ятьма своїми воїнами.

— Залишайтесь разом зі мною! — гукнув Роран своїм підлеглим, коли ті ринулись у бій.

Сніговій тим часом брикнув передніми ногами й проламав груди двом ворожим солдатам, що кинулись було на Рорана, зловісно зблиснувши мечами. Подумки подякувавши своєму скакунові, юнак став вимахувати молотом, завдаючи смертельних ударів ворогам і радіючи з того, що жоден із них більше не зводивсь на ноги.

— До мене! — крикнув він, порівнявшись із Едріком та рештою воїнів, яким пощастило вижити. — До мене! — на ворожих солдатів посипалась нова злива стріл, тож вони дещо розгубились, оскільки щит у кожного був один, а прикриватися доводилось водночас і від стріл, і від повстанських мечів.

Невдовзі люди Міцного Молота взяли невеличкий загін Едріка в кільце, і юнак загукав:

— Назад! Усім назад! До будинків!

Крок за кроком повстанці стали відступати й, відбившись від останніх воїнів Галбаторікса, дременули під прикриття стін. Під час цього відступу ворогам усе ж таки пощастило вбити трьох варденів із луків, проте решта загону повернулася живою й здоровою.

Опинившись у безпеці, Едрік прихилився до стіни будинку й довго переводив подих. Потому він обвів поглядом Роранових людей.

— Твоя поява була дуже вчасною, Міцний Молоте, — сказав він, — але чому я бачу тебе тут, а не там, де ти мав в'їжджати в село зі своїм загоном?

Роран кілька секунд вагався, проте вирішив розповісти капітанові всю правду. Уважно вислухавши пояснення Міцного Молота, Едрік зітхнув, і на його чолі з'явилась темна зморшка. Юнак приготувався вислухати довгу лайливу тираду, однак капітан не збирався його сварити.

— Накажи своїм людям спускатися на землю, — мовив він. — Вони здійснили подвиг, але порушили дисципліну, тож мають спокутувати свою провину в чесному бою на мечах.

— Але ж нас лишилося надто мало, щоб ми могли прийняти відкритий бій! — скрикнув Роран. — Хіба розумно битися, коли проти кожного вардена виступатиме троє солдатів Галбаторікса?

— Якщо нам бракує кількості, то ми досягнемо успіху завдяки якості! — розлютився Едрік. — Мені розповідали, що ти дуже хоробрий воїн, Міцний Молоте, але зараз я бачу перед собою звичайного наполоханого зайця! Виконуй наказ і не випробовуй мого терпіння, юначе! — По цих словах капітан тицьнув пальцем на одного з Роранових воїнів. — Агов, ти, віддай мені свого коня! — Коли ж воїн зніяковіло затупцяв на землі, капітан легко застрибнув у сідло й гаркнув: — Половина вершників їде зі мною на допомогу Санду! Решта залишаються з Рораном! — Ударивши коня по ребрах, Едрік галопом помчав на інший край села, прокладаючи собі шлях крізь ворожих солдатів, що скупчились між кількома будинками.

Міцний Молот аж тремтів від люті — кожен, хто дозволяв собі засумніватися в його хоробрості, відразу ж забирав свої слова назад, отримавши кілька ударів по макітрі. Але з'ясовувати стосунки з Едріком під час бою було чистим безглуздям. «Ну от і добре, — подумав Роран, — я покажу тобі справжню хоробрість, хоч ти й гадаєш, що в мене її нема. Мої лучники не спустяться з дахів і будуть там аж доти, доки не переб'ють усіх своїх ворогів або ж у них не закінчаться стріли».

Роран озирнувся назад, аби поглянути, кого саме з воїнів йому залишив Едрік. За мить юнак розплився в щасливій посмішці, побачивши заляпаного кров'ю Карна. Той упевнено тримався на ногах, даючи зрозуміти, що кров належала не йому, а ворогам. Вони підморгнули один одному, і Роран звернувся до свого загону:

— Усі ви добре чули наказ Едріка. Але він видається мені цілковитим безглуздям. І якщо ми його виконаємо, то воїни Галбаторікса спалять наші тіла ще до заходу сонця. Натомість, ми можемо виграти цю битву, не наражаючись на небезпеку просто так! Брак кількості ми надолужимо якістю! Адже ви добре знаєте, як я приєднався до варденів. Ви чули, що Зі бився й перемагав Імперію саме в такому невеличкому селищі! Ми можемо це зробити, присягаюсь вам! Ви підете зі мною? Але, перш ніж зробити це, добряче подумайте. Я візьму всю провину на себе, проте Едрік і Насуада все одно можуть покарати всіх, хто був до цього причетний.

— Тоді вони будуть справжніми дурнями! — загорлав Карн. — Невже вони хочуть, щоб ми всі тут загинули? Того не може бути! Я з тобою, Міцний Молоте!

Карнові слова подіяли на решту повстанців майже магічно — вони розправили плечі, а в їхніх очах спалахнули войовничі іскорки. Можливо, вони й справді повірили Рорану, а може, надихнулися тим, що з ними залишився єдиний чарівник загону. Адже багато хто з варденів завдячував життям Ду Врангр Гата, тож вони радше б відрубали собі ногу, аніж пішли б у бій без чарівника.

— Так, — упевнено мовив Харалд. — Ми з тобою, Міцний Молоте.

— Тоді за мною! — вигукнув Роран. Схилившись униз, він затяг Карна на Сніговія, а потім поспішив зі своїми вершниками до тієї частини села, де їхні лучники продовжували поливати з дахів стрілами ворожих солдатів. Пробираючись від будинку до будинку, повстанці чули, як повз них пролітають чужі стріли, звук яких був схожий на дзижчання велетенських розлючених комах.

Опинившись у безпеці, Роран наказав, аби вершники віддали свої луки пішим солдатам, а потім послав їх на дахи до решти лучників. Ті поспішили виконати його наказ. Відразу ж потому юнак кивнув Карнові, що вже давно був на землі:

— А тепер мені потрібна твоя допомога, друже. Ти міг би захистити мене й іще десяток воїнів від ворожих стріл?

Карн завагався:

— Як довго має діяти охоронне закляття?

— Може, хвилину, а може, й годину… Хтозна…

— Прямий захист стількох людей забере в мене надто багато сили, але ми можемо вдатися до однієї хитрості. Яка нам різниця, чи я спинятиму стріли в польоті, чи просто примушу їх оминати вас?

— Жодної. Можеш приступати до роботи!

— Кого саме я маю захистити?

Роран підкликав десятьох чоловіків до себе, і Карн спитав ім'я кожного з них. Потому він розправив плечі й зашепотів прадавньою мовою закляття, через що його обличчя стало блідим і виснаженим. Маг намагався накласти закляття аж тричі, але в нього нічого не виходило.

— Пробач, Роране, — мовив він, насилу перевівши подих, — схоже, я не можу зосередитись.

— Чорт забирай, не вибачайся! — крикнув Роран. — Просто зроби це! — Зіскочивши зі Сніговія, він узяв Карнове обличчя руками й зазирнув йому в очі. — Поглянь на мене! Поглянь всередину моїх очей. Ось так… Дивися на мене… Добре. А тепер наклади на нас це чортове закляття.

Карнове обличчя стало яснішим, і він спокійним голосом вимовив кілька довгих складних речень прадавньою мовою.

Сказавши останнє слово, він похитнувся, проте Роран вчасно схопив його попід руки.

— Я це зробив, — прошепотів маг.

Міцний Молот посадив Карна біля стіни й, вдячно поплескавши його по плечу, знову скочив у сідло вірного Сніговія. За мить він пильно глянув на невеличкий загін із десятьох вершників:

— Прикривайте мене з флангів та зі спини, але боронь вас боже опинитися переді мною. Я буду працювати своїм молотом так, ніби в мене вселилась добра сотня злих духів!

— Буде зроблено, командире!

— І пам'ятайте, стріли не завдадуть вам жодної шкоди. Карне, залишайся тут і спробуй не рухатись! Бережи свої сили, друже, а якщо відчуєш, що запаси енергії вичерпуються й ти більше не можеш підтримувати дію закляття, дай нам знак, перш ніж його зняти, гаразд?

Карн перейшов від стіни й усівся на ґанкові будинку:

— Гаразд.

Міцніше схопивши свій щит і молот, Роран глибоко вдихнув на всі груди, намагаючись бодай трішки заспокоїтись.

— Приготуйтеся! — гукнув він, на мить поклав молот на сідло й поплескав вільною рукою Сніговія по шиї.

Потому десятеро вершників виїхали на середину брудної вулиці й опинились віч-на-віч із ворогом, що й надалі продовжував блокувати прохід, загородивши вулицю поміж двома будинками. Близько п'яти сотень солдатів Галбаторікса продовжували стояти в центрі селища — половина з них прикривали своїх побратимів щитами, доки ті намагались перезарядити арбалети.

Раз по раз один із них зводився й пускав стрілу, намагаючись поцілити в когось із лучників, що були на дахах, а потім знову мерщій ховався за щитами, над якими свистіло відразу ж кілька стріл. Невдовзі вся земля перед ними була вкрита стрілами, що стирчали, немов очерет, який ріс на березі кривавої річки.

За кількасот футів від свого загону Міцний Молот побачив невеличку, проте міцну лаву солдатів — це були Санд, Едрік і решта відчайдушних повстанців, яким пощастило вижити. Вони стояли на місці, завзято відбиваючись від шалених атак воїнів Імперії. Юнак раптом згадав про молоду жінку й хлопчину, але їх ніде не було видно.

Відразу ж потому в Рорана полетіла ворожа стріла. Міцний Молот на мить заплющив очі, але та, опинившись за ярд від його грудей, різко змінила напрямок польоту й просвистіла повз, не зачепивши ані його, ані когось із його людей. Схоже, закляття Карна й справді діяло, хоч звикнути до магії було не так уже й легко — серце юнака все одно калатало, мов навіжене, а в горлі йому вмить пересохло.

Сяк-так оговтавшись від переляку, Роран хутко роззирнувся навсібіч і помітив ліворуч поламаний віз, що стояв під стіною будинку. Юнак тицьнув у той бік.

— Мерщій тягніть його сюди й перекиньте догори дригом! — закричав він. — Спробуйте якомога надійніше перекрити вулицю. — За секунду Міцний Молот уже віддавав наказ лучникам: — Не дозволяйте ворогу обійти нас із флангів! Коли вони стануть атакувати, спробуйте знищити їх якнайбільше, а потому, як у вас закінчаться стріли, спускайтесь на землю й беріться за мечі!

— Буде зроблено, командире!

— Але пильнуйте, щоб ненароком не підстрелити когось із нас, бо присягаюсь, що тоді мій привид переслідуватиме вас до останньої хвилини вашого життя!

— Так, командире!

За мить на Рорана та його вершників посипалась ціла злива стріл, але щоразу вони відскакували від їхніх магічних обладунків й летіли в стіни, землю або ж зникали високо в небесах.

Міцний Молот тим часом пильно поглядав, як його люди майже закінчували витягувати на середину вулиці віз. Коли солдати впорались зі своїм завданням, він звівся в стременах, набрав повні легені повітря й закричав, звертаючись до ворогів:

— Гей ви, лякливі собаки, що жеруть падаль! Погляньте, нас всього одинадцятеро. Може, спробуєте піти в атаку? Чи у вас не вистачить на це духу? Що? Вагаєтесь? Де ж ваша чоловіча гідність, пришелепуваті слимаки, свинопикі вбивці? Певно, ваші батьки були несповна розуму, бо я б утопив вас одразу ж після народження! А ваші матері… Гм… — Роран затнувся, не знаючи, що б таке вигадати, аби зачепити ворожих солдатів за живе. — А ваші матері були шльондрами й віддавались ургалам! — Потому Міцний Молот задоволено посміхнувся. Здається, він таки дійняв солдатів Імперії, бо ті почали й собі вигукувати образи на адресу повстанців. Несподівано один із їхніх побратимів утратив самовладання, зірвавсь на ноги й, прикриваючись щитом, дременув кудись на північ. Та бідоласі не пощастило пробігти й сотні футів, як його наздогнало кілька варденівських стріл. — Ха! — розпалився Роран. — Ви всі — нікчемні боягузи, річкові щури, в чиїх черевах кишать глисти! Слухайте мене уважно. Я — Роран, Міцний Молот, а Ерагон, Убивця Тіні, мій двоюрідний брат! Убийте мене, і ваш триклятий король подарує вам титули графів або ж дасть іще більшу винагороду! Але вбити мене доведеться мечем, бо ваші арбалетники не влучать навіть упритул у гірського ведмедя! Ходіть сюди, слимаки, огидні кліщі! Ходіть сюди й спробуйте мене перемогти, якщо фортуна буде на вашому боці!

По цих словах загін із тридцяти солдатів покидав свої арбалети, зблиснув лезами мечів і з бойовими криками кинувся на Рорана та його повстанців.

Озирнувшись через плече, Міцний Молот побачив украй збентежене обличчя Харалда.

— Командире, — вичавив той із себе, — їх значно більше, ніж нас.

— Ну то й що! — відповів Роран, не зводячи погляду з ворогів, що невпинно наближалися, незважаючи на те, що четверо з них уже встигли впасти на землю, вражені стрілами повстанців.

— Якщо вони нападуть усі разом, — знову почав був Харалд, — то ми не втримаємось.

— Так, але вони навряд чи до цього додумаються. Поглянь, наші лучники посіяли в їхніх лавах паніку. Схоже, ми вбили їхнього командира, тож нам треба зібратись на силі, й вони ніколи нас не переможуть.

— Міцний Молоте, але ж ми не зможемо самотужки перебити стількох ворогів!

Роран озирнувся на Харалда з неприхованим подивом:

— Ще й як зможемо! Адже ми б'ємося, щоб захистити наші родини й повернути назад наші землі, а вони б'ються лиш тому, що їх примусив Галбаторікс. Вони не ринуться в бій із таким запалом, як ми. Думайте про свої родини, думайте про свої домівки й пам'ятайте, що ви захищаєте саме їх! Воїн, який б'ється за щось більше, ніж своє життя, завжди перемагає! — Міцний Молот палко закликав своїх солдатів до бою, а перед його очима стояла Катріна в блакитній весільній сукні. Він відчував запах її шкіри, чув її тихий шепіт, як тоді, коли вони розмовляли вночі.

Тим часом ворожий загін таки зумів прорватися до них. Шепіт Катріни стих, і до Рорана стали долинати лише брязкіт мечів та глухе гупання його молота, коли він із неймовірною силою опускав його на шоломи солдатів Імперії. Вороги відчайдушно кидались на нього, та не могли бути рівнею ані йому, ані його вірним повстанцям. Завдавши смертельного удару останньому з нападників, Роран здійняв молота над головою й напівбожевільно зареготав. Його охопила шалена радість. Так, він знищив усіх, хто міг заподіяти шкоду Катріні та їхньому маляті!

За мить командир глянув на своїх воїнів і полегшено зітхнув, побачивши, що жоден із них не зазнав серйозних поранень. У розпалі битви до загону приєдналося кілька лучників, які сиділи на дахах. Тепер вони хвацько гарцювали на своїх конях поруч із Міцним Молотом. Він розплився в посмішці:

— Ласкаво просимо до пекла!

— А тут і справді спекотно! — жартом на жарт відповів один із них.

Потому Роран тицьнув заляпаним кров'ю молотом у правий бік вулиці.

— Ти, ти й ти, — наказав він, — складіть тіла он там. А воза відсуньте ліворуч! Ми зробимо невеличкий прохід, так, щоб одночасно до нас могли дістатися не більше двох або трьох ворожих солдатів.

— Гаразд, командире! — відповіли повстанці, зістрибнувши з коней.

Не звернувши жодної уваги на стрілу, що летіла йому прямісінько в голову, Роран прикипів поглядом до останнього ворожого загону, який налічував добру сотню солдатів і вже вишикувався в атакувальний порядок.

— Мерщій, мерщій! — підбадьорював він своїх воїнів, що перетягували понівечені тіла. — Вони вже наступають! Харалде, допоможи!

Тепер нерви Міцного Молота були напружені, мов тятива. Він заспокоївся тільки тоді, коли четверо варденів кинули на купу останній ворожий труп і швидко застрибнули на своїх скакунів. А вже за мить на їхню барикаду налетіла ворожа хвиля, пориваючись розчавити їх одним-єдиним ударом.

Проте будинки, перекинутий віз і купа тіл уповільнили рух нападників, а перегодом солдати Імперії взагалі майже зупинилися. Опинившись у вузькому проході, вони не мали змоги маневрувати й збились отарою, залишаючись геть беззахисними перед повстанськими лучниками, що відразу ж стали посилати їм на голови десятки стріл.

Дві перші шеренги содатів Галбаторікса були озброєні списами, тож Роран проклинав усе на світі, добре розуміючи, що йому навряд чи вдасться дістати ворогів своїм молотом. Юнак відбив кілька ударів, але одному із солдатів у червоних сорочках усе ж таки пощастило поранити в ногу Сніговія. Скакун пронизливо заіржав і спробував стати дибки — Роран ледь не злетів на землю.

Потому Сніговій упав на коліна, й Міцному Молоту довелося злізти на землю. Кінь опинився якраз між ватажком варденів і нападниками, тож одразу отримав іще один удар списом. Але солдатам Галбаторікса так і не вдалося добити Сніговія, бо Роран смикнув його за повіддя, змусив звестись на ноги й штовхнув поміж інших коней.

— Гей-гей! — загорлав Міцний Молот, а потім щосили ляснув скакуна по шиї. Той брикнув задніми ногами, ледь не збивши свого хазяїна, і галопом помчав углиб селища. — Пустіть мене вперед! — розлючено кричав юнак до варденів. Ті розступились, і командир голіруч кинувся в самісінький вир битви, навіщось засунувши молот за пояс.

Один із ворожих солдатів спробував ударити його списом у груди, проте Роран блискавично вхопився за древко й з такою силою смикнув його на себе, що супротивник не втримався на ногах і впав. Вирвавши в нього зброю, Міцний Молот ударив солдата в шию, а потім зробив випад уперед, порішивши іще двох. Решта ворогів розгубились і застигли на місці, а Роран широко розставив ноги, змахнув списом і загорлав:

— Ходіть сюди, виродки! Убийте мене, якщо зможете! Я — Роран, Міцний Молот, і я не боюся нікого зі смертних!

Солдати нарешті посунули вперед — троє з них перестрибнули тіла своїх загиблих побратимів і стали атакувати Рорана. Він спритно відскочив убік і влучив одному з нападників списом у щоку, вибивши йому добру половину зубів. Потому юнак упав на коліно, висмикнув спис назад і за мить добив бідолаху ударом у груди.

Він хотів був кинутись уперед, та несподівано відчув, як його щит став удвічі важчим. Визирнувши з-за нього, Міцний Молот побачив, що в дубових дошках застряг довжелезний спис. Часу на те, щоб його витягти, не було, бо на юнака, вимахуючи мечем, уже летів ворожий воїн. Не уявляючи, що робитиме наступної миті, Роран замахнувся списом над головою. Солдат тим часом спантеличено застиг на відстані витягнутої руки, заворожено прикипівши поглядом до вістря юнакової зброї. Цієї миті вистачило задля того, щоб Міцний Молот збив його на землю ударом у пах і порішив, устромивши списа бідоласі в груди. Скориставшись невеличким затишшям, Роран кинув щита ворогам під ноги, сподіваючись, що це бодай трохи ускладнить їм просування вперед. Схоже було на те, що вороги боялися його навіженої посмішки, та все одно йшли вперед. Вони один за одним кидались на Міцного Молота й помирали від його блискавичних ударів. Невдовзі перед юнаком утворилася ціла купа тіл, що сягала йому ледь не до пояса. Щоб мати бодай якусь перевагу, Роран застрибнув на ці понівечені, закривавлені тіла. Тепер солдатам Галбаторікса було не так уже й легко до нього дістатися. Лізучи вгору, вони раз по раз чіплялися то за ногу, то за руку когось із небіжчиків, ковзались на залитих кров'ю щитах. Це відвертало їхню увагу, а Роран міг завдавати смертельних ударів.

Тим часом на допомогу нападникам приспіли інші солдати. З усього було видно, що бій закінчиться нескоро. А на другому кінці села бились не на життя, а на смерть воїни Санда й Едріка.

У ході бою Міцний Молот уже встиг отримати добру дюжину ран. Деякі з них були незначні — приміром, поріз на внутрішньому боці руки, вивихнутий палець та подряпина на ребрах, у тому місці, де його кольчугу пробив кинджал. Але було й кілька серйозних ран. Спочатку один із солдатів, що вже лежав на землі, встромив йому в ногу мисливського ножа — тепер Роран накульгував. Потому стався ще більш неприємний епізод: зазнавши смертельного удару, на Міцного Молота звалився товстий чолов'яга, що тхнув цибулею й сиром. З останніх сил він увігнав Роранові в ліве плече арбалетну стрілу, тож тепер юнакові було дуже важко здіймати руку. До того ж він змушений був залишити стрілу в тілі, оскільки добре знав, що варто тільки висмикнути її, як неодмінно спливе кров'ю, так і не дотримавшись до кінця бою.

Так чи так, відтепер кожен рух завдавав Міцному Молоту шаленого болю, та він розумів, що зупинятись не можна, бо це означало б вірну смерть, тому юнак завдавав усе нових і нових ударів. Здавалося, він не відчував ані болю, ані втоми.

Вардени, що були в нього за спиною, теж, як могли, допомагали своєму командирові — над його головою пролітали вбік ворога списи, час від часу збоку зблискували мечі, рятуючи Рорана від ударів, які той неодмінно б пропустив. Та й повстанські лучники посилали з дахів на землю гострі, оперені краплі свого смертельного дощу. Але все ж таки головний тягар бою падав на юнака, бо саме йому треба було зустрічати ворожих солдатів, коли ті опинялись у вузькому проході поміж возом і купою закривавлених тіл.

У розпалі битви Міцний Молот ударив списом одного з ворожих солдатів. Древко тріснуло й розкололось на дві частини. Залізні обладунки врятували нападника. Однак ошелешений тим, що смерть була так близько, воїн запізнився з ударом у відповідь, тож Роран встиг ухилитись і підняти із землі ще один спис. Він таки зумів смертельно поранити свого супротивника. Та невдовзі й новий спис не витримав напруги бою й розсипався на тріски. Тоді Роран пожбурив їх в обличчя ворогам, схопив із землі чийсь щит і висмикнув з-за пояса свій вірний молот, який іще ніколи його не підводив.

Щоправда, сил уже майже не лишилось. Коли до командира загону підскочив іще один ворог, той ледь стояв на ногах. Його руки налилися свинцем утоми, а зір затуманився. Було таке враження, ніби навколо поменшало повітря, бо як не ковтав його Роран, воно не могло втамувати його задухи. Зібравшись на силі, він змахнув молотом і зламав нападнику шию. Але втома брала своє. Рухи Міцного Молота робились дедалі повільнішими. Він став пропускати удари, яких легко уникнув би на початку бою.

Зрештою, перед ним залишилося всього дванадцять воїнів. Міцний Молот уже бачив, що його пекельне випробування нарешті добігає кінця. Він би ніколи в житті не пощадив останніх ворогів, хоча ті, правду кажучи, навряд чи й стали б прохати в нього пощади. Розуміючи, що їм уже ніяк не проскочити повз варденів, що шлях до порятунку назавжди відрізано, дванадцятеро воїнів із відчайдушними криками кинулись уперед, щоб бодай спробувати забрати із собою на той світ зухвальця, який порішив так багато їхніх побратимів.

На якусь мить у Рорановій душі зринула навіть повага до цих солдатів. Але тільки на мить… Не всім відчайдухам пощастило добігти до Міцного Молота. Четверо з них упали зі стрілами в грудях, а п'ятий, божевільно скрикнувши, розпростерся на землі, коли йому в горло влучив спис. Повстанські списи забрали життя іще двох воїнів Галбаторікса, проте решті вдалося прорватися до того місця, де стояв Міцний Молот. Перший із нападників замахнувся на Рорана гострою сокирою, але той, поборовши різкий біль у плечі, викинув уперед щит і відбив удар. А вже наступної миті ватажок опустив на голову свого супротивника молот, а потім відштовхнувся здоровою ногою й стрибнув уперед, двічі вдаривши ще одного солдата в груди. Той упав йому під ноги з розтрощеними ребрами. Третій воїн спромігся відбити пару ударів Рорана, але потім юнак зробив обманний випад, блискавично змахнув молотом, і солдат Галбаторікса, пронизливо скрикнувши, полетів у обійми смерті. Тепер проти Рорана билося тільки двоє солдатів. Вони пробували завдавати йому ударів по ногах. Кілька разів ті удари навіть зачепили Рорана, та він і не думав падати. Сутичка тривала досить довго, аж поки один із нападників не пропустив потужного удару по голові. Його побратим на секунду застиг із німим жахом на обличчі, зиркнувши на квадратну вм'ятину в шоломі товариша. Цієї секунди вистачило, щоб Роран ударив його по шиї…

Бій закінчився. Міцний Молот опустивсь на коліна, заплющив очі, а потім упав навзнак…

Перше, що він побачив, коли прийшов до тями, було стурбоване обличчя Харалда, який підніс йому до губ металеву флягу.

— Випий-но, — прошепотів воїн. — Тобі стане легше.

Груди Рорана важко здіймалися. На превелику силу він усе ж таки зробив кілька чималих ковтків, відчувши, як тепле вино опалило йому пересохле горло. За кілька хвилин Міцний Молот остаточно оговтався.

— Здається, все гаразд, — тихо сказав він, — дайте-но я зведусь…

Сяк-так Роран став на ноги, зіперся на свій молот й обвів поглядом поле бою — довкола лежали купи понівечених ворожих тіл. Більшість солдатів Галбаторікса загинули від стріл, та було й чимало таких, які відчули на собі вагу Роранового молота.

— Скіль… Скільки їх? — прошепотів юнак до Харалда.

Забризканий кров'ю воїн лиш скрушно похитав головою:

— Я перестав рахувати після тридцяти двох… Може, хто інший скаже, але я не наважуся… Те, що ти зробив, Міцний Молоте… Словом, я ще ніколи не бачив, щоб хтось із простих смертних таке виробляв. Сапфіра недарма обрала вашу родину. Ви з Ерагоном — неперевершені воїни. І знай, що б там не чекало на нас попереду, від сьогодні я завжди вважатиму тебе героєм…

— Їх було сто дев'яносто три! — крикнув Карн, який встиг за цей час обнишпорити все довкола.

— Ти впевнений? — не повірив власним вухам Роран.

Карн ствердно кивнув:

— Так! Я все бачив і уважно порахував. Їх було б сто дев'яносто чотири, якби бідолаху, якому ти випатрав кишки, за мить до того не вразила в спину стріла.

Міцний Молот хрипко розреготався:

— Шкода, що їх було… так мало… Ще б семеро, і я дотягнув би до двох сотень.

Решта воїнів теж зареготали.

— Дозволь я огляну твої рани, — попрохав Рорана Карн, побачивши стрілу, що стирчала в того з лівого плеча.

— Ні! — прибрав його руку юнак. — Гадаю, серед наших солдатів чимало таких, що потребують твоєї допомоги більше, ніж я. Оглянь спершу їх.

— Роране, кілька твоїх ран можуть бути смертельними, якщо я зараз не спиню кровотечу. Це не забере багато часу.

— Ні, зі мною все гаразд, — рішуче сказав юнак. — Дай мені спокій.

— Міцний Молоте, та ти лиш поглянь на себе!

Роран не чекав на таку відповідь. Він трохи постояв, а потім і справді оглянув себе з ніг до голови.

— Отакої! — вдавано спокійно присвиснув Міцний Молот. — Тоді зроби все якомога швидше.

Доки Карн витягував з його плеча стрілу й бурмотів різні закляття, Роран бездумно дивився в глибоке небо, що в цю мить було таким порожнім, як і його душа. Рани, що їх лікував чарівник, спочатку боліли, потім давали знати про себе свербінням, а потім усе поступово вщухло. Щоправда, Роран ще й досі відчував неймовірну втому, зате його голова була значно яснішою, ніж раніше. Схоже, Карн витратив на його зцілення чимало сил, бо обличчя чарівника геть посіріло, а сам він тремтів усім тілом. Аби не впасти, Карн обіперся руками собі об коліна й простояв так доволі довго.

— Ну, я піду… — нарешті сказав він, насилу перевівши подих. — Спробую допомогти іншим пораненим. — І він пішов, похитуючись так, ніби випив надто багато елю.

Роран стурбовано глянув йому вслід. Треба було рушати й самому, бо Міцний Молот іще й досі не знав, чи залишився хто живим із решти повстанців. Юнак обвів поглядом поле бою. Скрізь лежали мертві тіла, одні — у червоних строях армії Галбаторікса, другі — у сірих вовняних сорочках, яким надавали перевагу вардени.

— А що з Едріком і Сандом? — спитав Роран у Харалда.

— Мені дуже шкода, Міцний Молоте, але я не бачив нічого, крім свого меча.

Невдовзі Роран помітив на даху найближчої хатини кількох лучників.

— Що з Едріком і Сандом? — закричав він до них.

— Ми не знаємо, Міцний Молоте! — відповіли ті.

Тоді Роран у супроводі Харалда та ще трьох воїнів повільно пішов до центрального майдану селища, добиваючи кожного ворожого солдата, який видавав себе рухом чи стогоном. Невдовзі вони опинилися там, де число загиблих варденів значно перевищувало загиблих солдатів Галбаторікса. Сумно роззирнувшись навкруги, Харалд грюкнув мечем об щит і гукнув:

— Агов, є хто живий?

— А хто ви такі? — почувся за якусь мить голос із-за стіни одного з найближчих будинків.

— Харалд, Міцний Молот і ще кілька варденів. Якщо ти служиш Імперії, то здавайся, бо всі твої брати мертві й ти не зможеш нас подолати!

За будинком хтось завовтузився, а потім зі схованки почали виходити воїни. Дехто з них допомагав іти своїм пораненим товаришам. І всі вони були так сильно заляпані кров'ю, що Роран спочатку навіть не зрозумів, повстанці це чи слуги Галбаторікса. Загін складався з двадцяти чотирьох відчайдухів. Одним з останніх до Рорана вийшов Едрік, який майже ніс на собі воїна, що втратив під час бою праву руку.

Міцний Молот зробив знак, і двійко його людей мерщій кинулись до капітана, щоб допомогти йому. Знявши із себе пораненого бідолаху, Едрік гордо випростався, підійшов до Рорана й зазирнув йому прямо в очі. За виразом його обличчя важко було збагнути, що в нього на душі. Якийсь час обидва так і стояли непорушно. Навколо них запанувала гробова тиша.

Першим заговорив капітан:

— Скільки твоїх людей вижило?

— Більшість… Не всі, але більшість.

Едрік кивнув:

— А Карн?

— Він теж живий… А що сталося із Сандом?

— Йому не судилось вижити. Кілька хвилин тому він віддав богу душу. — По цих словах Едрік глянув кудись над головою Рорана, а потім перевів погляд на гору ворожих тіл: — Ти порушив мій наказ, Міцний Молоте.

— Так, порушив.

Едрік простяг руку до нього.

— Капітане, ні! — вигукнув Харалд, зробивши крок уперед. — Якби не Роран, ніхто б із нас не вижив! А бачили б ви, як він самотужки порішив майже дві сотні ворожих солдатів!

Слова Харалда, здається, не справили на Едріка жодного враження, бо він і далі стояв перед Рораном, тримаючи випростану руку. Міцний Молот зберігав спокій.

Тим часом Харалд став не на жарт хвилюватися.

— Роране, — зашепотів він, — ти ж знаєш… ми твої люди. Скажи нам одне слово, і…

— Не будь дурнем, — похитав головою Міцний Молот.

— Радий, що в тебе залишилась бодай крапля здорового глузду, юначе, — процідив крізь зуби Едрік. — А ти, Харалде, заткни пельку, якщо не хочеш надалі служити погоничем віслюків!

Роран покрутив у руці свого молота й віддав його Едріку. Потім він розстебнув пояс і зробив те саме з мечем та кинджалом.

— Це все. У мене немає іншої зброї, — похмуро мовив юнак.

Едрік кивнув і закинув пояс із мечем собі на плече.

— Роране Міцний Молоте, я усуваю тебе від командування. Даєш слово честі, що не спробуєш утекти?

— Даю.

— Гаразд. Тоді зараз допоможеш нам, але потім будемо вважати тебе в'язнем. — Едрік роззирнувся навкруги й тицьнув пальцем на одного з воїнів: — Гей, Фуллере, ти будеш виконувати обов'язки Рорана, доки ми не повернемось до нашого табору й Насуада не вирішить, як бути з тими, хто відмовляється виконувати мої накази.

— Слухаюсь, капітане, — кивнув Фуллер.

Кілька годин Роран працював, допомагаючи решті воїнів збирати загиблих повстанців і ховати їх на околиці села. Виходило так, що з його вісімдесяти одного воїна загинуло всього дев'ятеро, тимчасом як Едрік із Сандом втратили майже півтори сотні. Вони б, поза сумнівом, втратили ще більше, якби дехто з Едрікових вояків не залишився з Рораном після того, як той витягнув їхнього капітана з халепи.

Завершивши ховати своїх загиблих, вардени спочатку поповнили запаси стріл, а потім знесли на центральний майдан тіла всіх ворожих солдатів. Вони забрали в них усю зброю, обклали гору понівечених тіл хмизом і розвели багаття. Повітря вмить сповнив сморід, а в небо здійнявся стовп їдучого чорного диму, крізь який сонце здавалося пласким червоним диском.

Жінки й хлопчика тим часом ніде не було. Їхніх тіл повстанці також не знайшли, тож Роран задоволено посміхнувся, розуміючи, що вони втекли відразу ж, як розпочався бій. Урешті-решт, це було найрозумніше, що вони могли зробити. Міцний Молот із полегшенням зітхнув і подумки побажав, щоб удача завжди була на їхньому боці, де б вони не опинились.

За кілька хвилин до того, як вардени вже збиралися покидати злощасне село, до Рорана повернувся Сніговій. Спочатку скакун усього боявся й нікому не дозволяв до себе наближатись. Та варто було Роранові заговорити до нього тихим спокійним голосом, як Сніговій миттю заспокоївся й сам неквапом підійшов до свого хазяїна. Потому Карн допоміг Міцному Молоту почистити й перев'язати скакунові рани.

Роран вирішив не мучити бідолашного жеребця, аж доки той остаточно не одужає, тож прив'язав його до каравану коней-важковозів. Така компанія Сніговію відразу ж не сподобалась, бо він став прясти вухами, роздратовано вимахувати хвостом, а потім заіржав, показавши великі білі зуби.

— Поводься добре, — мовив Роран і поплескав його по шиї. Сніговій заіржав щось у відповідь, та Міцний Молот, ясна річ, нічого не зрозумів, бо не знав мови коней.

Треба було рушати. Юнак скочив на спину коня одного із загиблих варденів і став у хвості повстанської колони, яка вже вишикувалась між будинками. Він намагався не звертати уваги на прикуті до нього погляди, хоч йому й було дуже приємно, коли декілька воїнів вигукнули:

— Ти молодчина, Роране!

Чекаючи на Едріка, який мав віддати наказ рушати, юнак думав про Насуаду, Катріну й Ерагона. У нього аж мороз по шкірі пройшов, коли він спробував уявити, як ті зреагують на звістку, що він не підкорився наказові капітана. Проте невдовзі Міцний Молот заспокоївся, подумки сказавши сам собі: «Я зробив так, як було треба. І я ніколи про це не шкодуватиму, навіть якщо мене покарають».

— Рушай! — долинув голос Едріка з голови колони.

Роран пришпорив свого скакуна. Загін варденів риссю помчав на захід, подалі від селища.

За їхніми спинами здіймався в небо чорний стовп диму.

ЗВІСТКА З МАГІЧНОГО ДЗЕРКАЛА

Вранішнє сонце торкнулось луски Сапфіри, сповнивши все її тіло приємним теплом. Вигріваючись, дракон лежав на великій пласкій кам'яній брилі за кілька футів від порожнього намету Ерагона. Через нічні виліти, які Сапфіра стала робити після того, як Насуада відправила Вершника до Фартхен Дура, їй цілими днями хотілося спати.

Сапфіра добре розуміла, що ці польоти потрібні для того, щоб усі думали, нібито Ерагон не покидав повстанський табір, але одноманітність її просто вбивала. До того ж, хоч вона й не боялась темряви, але їй страх як не подобалося літати вночі, оскільки, як не крути, а дракони навіть близько не були нічними тваринами. Насамкінець Сапфіру дратувало те, що вардени ще й досі не переправились на другий берег річки, відтак їй щоночі доводилося кружляти над однією й тією самою місциною. Чи не єдиною більш-менш значущою для Сапфіри подією було те, що кілька днів тому вона помітила в небесах на північному сході червону луску Торнака, Скоріше за все, той теж помітив Сапфіру, але не наважився вступити в бій і попрямував далі вглиб Імперії.

Коли Сапфіра розповіла про це Насуаді, ошелешена звісткою дівчина стала радитися з Арією та ельфами, що ж їм робити. Уся їхня компанія нагадувала драконові зграйку переполоханих сойок, що скрекотіли одна поперед одної, не в змозі вирішити, куди ж їм тікати. Кілька разів вони навіть наполягали, щоб під час наступних нічних вильотів Сапфіра здіймалася в небо разом із Блодхгармом, який завдяки магії набув би подоби Ерагона. Дракон категорично заперечив. Справді-бо, одна річ — дозволити ельфові всадовити собі на спину примару Вершника, а вже зовсім інша — літати з ним. І як Насуада її не вмовляла, Сапфіра все одно була проти. Вона наполягала на тому, що літатиме з ельфом тільки тоді, як виникне справжня загроза повітряного бою.

Тепер же дракон позіхнув, випростав праву лапу, загнавши пазури в землю. Потім він знову розслабився, обкрутив себе хвостом і, вмостивши голову на передні лапи, став мріяти про оленів та іншу дичину.

За якийсь час Сапфіра почула тупотіння ніг — схоже, хтось стрімголов мчав до червоного намету Насуади. Дракон вирішив не звертати на це уваги, адже повз нього по сто разів на день сновигало безліч усіляких посланців. Та коли Сапфіра була дуже близькою до того, аби знов поринути в сон, до її слуху долинуло тупотіння іще одного бігуна.

А потім іще двох. Не розплющуючи очей, вона висунула з пащі кінчик язика й попробувала ним повітря — жодних нових відчуттів. Вирішивши, що ця метушня не варта уваги, Сапфіра таки провалилася в сон, де пірнала в холодне озеро із зеленою водою та ловила чудову смачну рибу.

Дракона розбудили чиїсь розлючені крики, проте він навіть не ворухнувся, а просто слухав, як доволі великий гурт кругловухих двоногих істот сперечається між собою. Вони були надто далеко від Сапфіри, щоб можна було розрізнити слова, проте за їхніми голосами вона зрозуміла, що вони ось-ось ладні кинутися одне на одного. Це неабияк здивувало дракона. Звісно, поміж варденами, яких він вважав за велетенське стадо, досить часто виникали всілякі сварки, та Сапфіра ще жодного разу не чула, щоб двоногі сперечалися між собою так довго й так пристрасно.

Невдовзі волання двоногих стало ще гучнішим, тож Сапфіра й собі почала дратуватися. Вона міцно притисла пазури до кам'яної глиби, на якій вилежувалась, і зі скреготом зробила на ній кілька довгих подряпин.

«Порахую до тридцяти трьох, — подумала вона, — і якщо вони не заткнуть пельки… нехай молять свого бога, щоб те, через що вони здійняли цей шарварок, було варте того, щоб порушувати спокій дочки вітру!..»

Коли дракон подумки вимовив цифру двадцять сім, двоногі раптом змовкли. «Ну нарешті!» — з полегшенням зітхнула Сапфіра й почала вмощуватись якомога зручніше, щоб знову поринути в сон.

Та щойно вона заплющила очі, як здалеку долинув брязкіт металу, а потім тупотіння, яке з кожною секундою ставало все ближчим і ближчим. Сапфіра знову покуштувала язиком повітря, проте відчула лиш запах темношкірих ельфів, який би вона ніколи ні з чим не сплутала, адже ті, вештаючись за нею весь час, уже встигли добряче їй набриднути.

«Що там іще?» — подумки спитала вона сама себе й стала міркувати, з якою силою варто їй зараз гаркнути, щоб усі перелякались і залишили її в спокої.

Дракон розплющив одне око — до його каменюки наближалась Насуада разом зі своїми шістьма охоронцями. Підійшовши ближче, дівчина наказала охоронцям залишитись разом із Блодхгармом та рештою ельфів, що влаштували кілька навчальних боїв на невеличкому клаптику трави. А потім Насуада спритно видерлася на камінь:

— Вітаю тебе, Сапфіро!

Дівчина була вбрана в червону сукню, що яскравою плямою вирізнялася на тлі зеленого листя яблуні, яка височіла позаду неї.

Сапфіра тим часом лише запитально закліпала очима, не маючи жодного бажання відповідати на її привітання словами. Але дівчина була так поглинута своїми роздумами, що, здавалось, геть цього не помітила. За мить вона підійшла майже впритул до Сапфіриної морди.

— Сапфіро, — прошепотіла Насуада, — мені конче треба поговорити з тобою наодинці, але я не знаю, як це зробити, адже ти можеш увійти до моєї свідомості, а от я до твоєї — ні. Слухай… Спробуй-но залишатись усередині мене, а я подумки прокажу те, що маю сказати. Раптом ти мене почуєш?

«Звісно ж, я можу це зробити, — відповів дракон, — але ніколи не зроблю без твого дозволу».

«Так, я тебе цілком розумію», — сказала Насуада.

Спочатку Сапфіра не відчула нічого, крім незв'язних образів та емоцій дівчини: шибениця з порожнім зашморгом, кров на землі, спотворені обличчя, жах, втома та ще якась сила, що керувала всім, ніби підводна течія.

«Пробач, — мовила Насуада, — у мене був надзвичайно важкий ранок. Якщо мої думки зайдуть надто далеко, то, будь ласка, все одно залишайся зі мною».

Сапфіра знову закліпала очима. «А що саме так потривожило варденів? — спитала вона. — Я прокинулася від того, що почула якийсь неймовірний гамір. А потім повз мене, ніби переполохані зайці, один за одним стали гасати посланці».

Міцно стиснувши губи, Насуада відвернулась від дракона й склала долоні човником, а колір її думок став схожий на грозову хмару. За якийсь час дівчина мовила: «Один із варденів, воїн на ім'я Ортмунд, минулої ночі прокрався до табору ургалів й убив трьох із них, коли ті мирно спочивали біля вогнища. Ургали не змогли впіймати зухвалого вбивцю, але зараз він сам вештається нашим табором і скрізь вихваляється своїм, як він каже, героїчним учинком».

«Але навіщо він це зробив? — здивовано спитала Сапфіра. — Ургали вбили його родину?»

Дівчина заперечно похитала головою: «Я б дуже хотіла, аби все було саме так… Адже ургали добре знають, що таке помста, і тоді їхній гнів не був би таким скаженим. Але ось саме тут і криється загадка: Ортмунд ненавидить ургалів тільки за те, що вони ургали. Вони не зробили нічого поганого ані йому, ані його рідним, та він усе одно люто ненавидить ургалів. Принаймні саме так мені здалося після того, як я з ним оце поговорила».

«І що ж ти збираєшся робити?»

Насуада глянула на Сапфіру.

«Його повісять, — сумно сказала вона, — адже він скоїв страшний злочин. Коли я прийняла ургалів до повстанського війська, то попередила всіх варденів, що кожного, хто нападе на ургала, буде покарано так, ніби він напав на брата по крові. І я не можу порушити своєї обіцянки».

«То ти шкодуєш, що її дала?»

«Ні. Мої люди мають знати, що я каратиму за такі злочини. Інакше вони повстали б проти ургалів того самого дня, коли я і Нар Гарцхвог підписали нашу угоду. І тепер я маю стратити того божевільного зухвальця, бо будуть нові вбивства… А потім ургалам урветься терпець, й обидві наші раси вчепляться одна одній в горлянки, замість того, щоб разом битися проти Галбаторікса. Ортмунд має спокутувати свою провину смертю. У цьому немає жодних сумнівів. Але я боюся, що це дуже сильно не сподобається варденам. Я не пошкодувала власного тіла, щоб завоювати їхню довіру, але тепер вони почнуть мене ненавидіти, бо я повішу одного з їхніх братів… Вони зневажатимуть мене за те, що я ціную життя ургала так само, як і життя людини. — Насуада безсило опустила руки й стала нервово смикати рукава своєї сукні. — І я б не сказала, що мені це подобається дужче, ніж їм. Я щосили прагну ставитись до ургалів відкрито й чесно, як це зробив би мій батько, проте не можу забути того, скільки повстанських життів вони забрали в битві під Фартхен Дуром. Я не можу забути страшних історій, які чула в дитинстві… історій про те, як ургали кожної ночі спускаються з гір і вбивають людей у їхніх ліжках. Вони ж бо завжди були для мене чудовиськами, яких я боялась, а ось тепер мені довелося поєднати долю свого народу з їхньою долею. Я весь час вагаюся, Сапфіро, і вже не впевнена, що прийняла правильне рішення».

«Ти людина, — мовила на те Сапфіра, — і завжди залишатимешся людиною. Проте на тебе не мають тиснути забобони твоєї раси, ти мусиш бути вищою за них. Згадай історію, і ти побачиш, що для Алагезії найбільше зробили ті правителі, які намагалися об'єднати всі раси. Вони зневажали ненависть і лють, намагаючись жити в мирі та злагоді з тими, хто раніше був їхніми ворогами. Ніде правди діти, ти можеш ставитись до ургалів із недовірою, адже вони на неї заслуговують, але пам'ятай, що колись гноми ненавиділи драконів ще дужче, ніж люди ургалів. Дракони ж свого часу взагалі ледь не винищили расу ельфів. Але то було давно, а зараз усе інакше, адже люди наважились забути колишні образи й посіяли зерно дружби там, де воно ніколи раніше не сходило».

Насуада притислась лобом до драконової щоки. «Ти дуже мудра, Сапфіро», — прошепотіла дівчина.

Сапфіра звела голову з лап і торкнулась Насуадиного чола кінчиком морди: «Я говорю лиш те, що думаю. І якщо мої слова справді мудрі, то можеш скористатися ними, проте… Мені здається, що ти й без мене здатна знайти вихід із цієї складної ситуації. Згодна, страта Ортмунда стане для варденів прикрою несподіванкою, та навряд чи вона зможе похитнути їхню відданість. До того ж, я цілком упевнена в тому, що ти зумієш їх заспокоїти».

«Ну що ж, — мовила Насуада, витираючи пальцями кутики очей. — Мабуть, мені доведеться це зробити. — Потому вона посміхнулась, і її обличчя проясніло: — Але я прийшла до тебе зовсім не через того Ортмунда. Щойно зі мною зв'язався Ерагон. Він попрохав, щоб ти негайно вилітала до Фартхен Дура. Гноми…»

Дівчина не встигла договорити, бо Сапфіра вигнула шию, радісно заревіла й випустила в небо цілий стовп вогню. Насуада відскочила на кілька кроків і застигла на місці. Очевидно, вона аж ніяк не чекала, що радість дракона буде такою бурхливою. А дракон тим часом зірвався на ноги, потрусив головою, ніби щойно виліз із лісового озера, і змахнув крилами, готовий вирушити до Фартхен Дура хоч зараз.

До Насуади підбігли її охоронці, проте вона зупинила їх помахом руки й закашлялась через їдкий дим, хмаринка якого зависла в неї над головою.

«Мене дуже тішить твій ентузіазм, Сапфіро, але…»

«Що? Ерагон поранений?» — Сапфіра схвильовано закліпала очима, коли Насуада на мить завагалась.

«Та ні. Він живий і здоровий, — відповіла нарешті дівчина. — Але вчора з ним трапилась одна не зовсім приємна історія…»

«Яка ще історія?»

«На нього та на його охоронців було здійснено напад».

Сапфіра стояла непорушно, аж доки Насуада не переповіла їй усе, що почула від Ерагона.

«Дургрімст Аз Свелдн рак Ангуін, — сказав дракон, грізно вишкіривши зуби, — мають дякувати своїм підземним богам за те, що мене не було з Ерагоном. Присягаюсь, тоді б усе це не зійшло їм із рук аж так легко».

У кутиках Насуадиних вуст заграла легенька посмішка:

«Саме тому я дуже рада, що ти була тут».

«Може, воно й так, — згодилась Сапфіра. Вона випустила хмаринку гарячого диму й роздратовано замотиляла хвостом. — І знаєш, мене це геть не дивує, адже щоразу, коли Ерагон залишається без мене, він неодмінно встряє в якусь халепу. У мене аж сверблячка починається, якщо я не бачу його більше ніж кілька годин».

«Не переймайся, Сапфіро, він зуміє себе захистити».

«Твоя правда, але наших ворогів теж не назвеш беззахисними пташенятами. — Дракон іще раз нетерпляче змахнув крилами й мовив: — Насуадо, я хочу летіти прямо зараз. Ти вже все мені сказала?»

«Здається, все, — кивнула головою дівчина. — Лети якомога швидше! І спробуйте не затримуватись у Фартхен Дурі, адже після того, як ти покинеш табір, у нас буде всього-на-всього кілька днів, доки Імперія не збагне, що ви десь далеко. Галбаторікс може напасти, а може й не зробити цього, але кожна година вашої відсутності збільшуватиме імовірність його нападу. Мені б також дуже хотілось, аби ви повернулися до табору, перш ніж ми вирушимо на Фейнстер. Вардени можуть узяти це місто й без вас, але в такому разі ми зазнаємо чималих втрат. Одним словом, доля всіх повстанців залежатиме від вашої швидкості».

«Ми будемо швидкі, як вітер під час бурі», — запевнила Сапфіра.

Насуада від щирого серця побажала їй доброї дороги й зіскочила з каменюки. Тим часом до дракона підбігли Блодхгарм і решта ельфів. Вони закріпили на Сапфірі сідло й сідельні торби, наповнені їжею й обладунками, як робили це щоразу, коли дракон вирушав у мандрівку разом зі своїм Вершником. Ельфи чудово розуміли, що їжа Сапфірі не потрібна, адже вона навіть не змогла б самотужки її дістати, але все мало виглядати більш ніж правдоподібно. Коли дракон був готовий до польоту, Блодхгарм склав руки на грудях — саме таким жестом ельфи висловлювали свою повагу, й сказав прадавньою мовою:

— Бажаю тобі щасливої подорожі, Сапфіро, Блискуча Луско. Повертайтесь разом з Ерагоном живими й здоровими.

«Дякую тобі, Блодхгарме».

Не гаючи часу, ельф вивів із намету примару Ерагона, яка спритно заскочила Сапфірі в сідло. Дракон геть нічого не відчув, коли та ступила йому на кінчик лівої лапи, а потім на плече. Невдовзі Блодхгарм кивнув Сапфірі, даючи знати, що Ерагонова примара вже в сідлі. Дракон звів крила так високо, що їхні кінчики торкнулись одне одного в нього над головою, а потім зістрибнув із каменя.

Опинившись над сірими верхами наметів, дракон зробив різкий помах і став набирати висоту. Він сподівався знайти попутний вітер, що міг би значно прискорити його мандрівку до Фартхен Дура. Та перш ніж вирушити в мандрівку, він описав велике прощальне коло над табором та берегом річки й увесь аж вигнувся від радощів, які його переповнювали. Тепер йому більше не треба нудитись на землі, тимчасом як Ерагон шукає десь пригоди. Тепер йому більше не доведеться кружляти щоночі над одним і тим самим клаптиком землі! І тим, хто хотів скривдити його Вершника, уже не уникнути праведної кари! Сапфіра широко роззявила свою пащеку й ревнула так голосно, ніби кидала виклик усім на світі богам, а також наймогутнішим драконам, що існували за всю історію її раси. Здійнявшись над табором вище, ніж на милю, вона нарешті знайшла потужний південно-західний вітер і полинула на його хвилях уперед, розглядаючи під собою випалену сонцем землю.

Невдовзі дракон спрямував свою свідомість у напрямку Фартхен Дура.

«Я вже лечу, малий!» — прошепотів він.

ЧОТИРИ БАРАБАННІ УДАРИ

Коли біловолоса жінка-гном Хадфала, ватажок Дургрімст Ебардак, звелася з-за столу, де зібралось засідання кланів, і вимовила коротку фразу рідною мовою, Ерагон так різко подався вперед, що в його тілі напружився кожен м'яз.

Хюндфаст тим часом забубонів йому на ліве вухо, перекладаючи почуте:

— Від імені свого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля.

Вершник полегшено зітхнув. «Один є», — подумав він. Утім для того, щоб стати правителем гномів, Орик мав набрати переважну більшість голосів решти ватажків. Закон гномів був такий: якщо нікому з ватажків не пощастить набрати потрібної кількості голосів, то вибори мав покинути той із них, хто набрав найменшу кількість.

Після цього в засіданні оголошувалась перерва на три дні. Потім починали наступне голосування. І все це мало тривати аж доти, доки комусь із ватажків кланів таки не пощастить набрати переважної більшості голосів. Потому решта зібрання мала присягнути йому на вірність як новому королю. Але час грав проти варденів, тому Ерагонові страшенно кортіло, щоб голосування відбулося в один раунд або принаймні щоб гноми розпочали наступний раунд уже за кілька годин, не чекаючи цілих трьох днів. В інакшому разі він годен був розтрощити їхній кам'яний стіл одним ударом кулака.

Та як би там не було, а перший ватажок, Хадфала, покладала свої надії саме на Орика, що загалом було непоганим знаком, адже Ерагон знав, що до замаху на нього жінка-гном підтримувала Ганела з Дургрімст Квон. І якщо Хадфала змінила свій вибір, у Орика були всі шанси на те, що й інший прибічник Ганела, грімстборітхн Ундин, також віддасть свій голос за нього.

Наступним мав сказати своє слово Галдхієм із Дургрімст Фельдуност. Він повагом звівся з-за столу, але був такий дрібний на зріст, що здавався вищим, коли сидів на своєму стільці.

— Від імені мого клану, — мовив він, — я голосую за грімстборітхна Надо як за нашого нового короля.

Орик зиркнув на Ерагона.

— Ну що ж, це було доволі прогнозовано, — прошепотів він.

Вершник кивнув у відповідь і глянув на Надо. Круглолиций гном посмикував себе за кінчик жовтої бороди, маючи напрочуд задоволений вигляд.

Потім з-за столу звівся Манндрат із Дургрімст Ледвонну:

— Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля. — Орик кивнув йому на знак подяки, і Манндрат відповів йому таким самим жестом.

Коли Манндрат сів, усі присутні прикипіли поглядами до Ганела, й у залі запанувала така тиша, що Ерагонові на мить здалося, ніби всі перестали дихати. Як ватажок релігійного клану Квон і найвищий священик Гунтери, головного бога гномів, Ганел користувався надзвичайною повагою у свого народу. Отже, не виключено було те, що корону отримає саме той ватажок, якому він віддасть свій голос.

— Від імені мого клану, — мовив Ганел, — я голосую за грімстборітхна Надо як за нашого нового короля.

По залі прокотилася хвиля придушеного шепоту, а сам Надо розплився в задоволеній посмішці. Ерагон тим часом тільки міцніше стис кулаки й подумки вилаявся.

— Не втрачай надії, юначе, — підбадьорив його Орик. — Ми ще й досі маємо шанс на перемогу. Адже раніше вже бувало таке, що грімстборітхн Квон програвав голосування.

— Але як часто це бувало? — нервово прошепотів Ерагон.

— Досить часто.

— А коли це сталося востаннє?

Орик нервово завовтузився на стільці й відвів погляд убік.

— Вісімсот двадцять чотири роки тому, коли королева… — Орик не встиг договорити, бо з-за столу звівся Ундин із Дургрімст Раньї Хефтин.

— Від імені мого клану, — мовив той, — я голосую за грімстборітхна Надо як за нашого нового короля.

Орик схрестив руки на грудях. Ерагон міг бачити його обличчя тільки збоку, але й так було зрозуміло, що він спохмурнів.

Покусуючи губи, Вершник прикипів поглядом до візерунчастої підлоги й став рахувати голоси, які вже було віддано і які ще лишалися, намагаючись зрозуміти, чи є в Орика шанси виграти вибори. Картина виходила не надто втішна, тож Ерагон іще міцніше стис кулаки, ледь не зойкнувши від болю, коли нігті вп'ялися в долоню.

За мить, поправляючи свою довгу косу, перед зібранням звелася Тордріс із Дургрімст Награ.

— Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля.

— Три на три, — прошепотів Ерагон Орикові, і той ствердно кивнув.

Тепер черга дійшла до самого Надо. Ватажок Дургрімст Кнурлкаратн погладив свою бороду долонею й посміхнувся. Його очі горіли хижими вогниками.

— Від імені мого клану я голосую за себе як за нового короля. Якщо ви оберете мене, я обіцяю звільнити нашу країну від чужинців. Я обіцяю, що ми витрачатимемо наше золото тільки для нашого захисту, а не задля того, щоб захищати шиї ельфів, людей і ургалів. Присягаюсь честю своєї родини.

— Чотири на три, — буркнув Ерагон.

— Угу, — похитав головою Орик. — Але ж цього й варто було чекати, бо Надо ніколи в житті не голосував би за когось іншого.

Відклавши свого ножа й дерев'яного ворона, зі стільця звівся Фреовін із Дургрімст Гедтралл. Не зводячи очей з усіх присутніх, він майже прошепотів:

— Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Надо як за нашого нового короля. — Потім він упав назад на стілець і продовжив безтурботно вирізати свого ворона. Здавалося, він геть не звертав уваги на хвилю здивованих вигуків, що прокотилася залою.

Вираз на обличчі Надо змінився із задоволеного на дуже задоволений.

— Барзул, — буркнув Орик, аж посірівши від люті. За мить він так сильно вп'явся в бильця свого крісла, що ті жалісно заскрипіли, а на його руках повипиналися жили. — Брехун і зрадник… він обіцяв свій голос мені!

У Ерагона похололо всередині:

— Але чому він тебе зрадив?

— Він двічі на день ходить до храму Синдри. Я міг би й здогадатися, що він ніколи нічого не зробить проти волі Ганела. От халепа! Виходить, увесь цей час Ганел просто зі мною грався. Я… — хотів продовжити гном, але змушений був замовкнути, оскільки всі прикипіли поглядом до нього. Насилу вгамувавши свою лють, він устав й обвів поглядом ватажків усіх кланів.

— Від імені мого клану, — сказав Орик мовою гномів, — я голосую за себе як за нового короля. Якщо ви оберете мене, то обіцяю, що в нашого народу буде ще більше золота й слави, і він житиме на цій землі вільно, не боячись того, що Галбаторікс зруйнує наші домівки. Присягаюся честю своєї родини.

— П'ять на чотири, — прошепотів Ерагон Орику, коли той сів на своє місце. — Проте… не на нашу користь.

— Я ще не розучився рахувати, Ерагоне, — роздратовано буркнув у відповідь гном.

Ерагон поклав руки на коліна, переводячи погляд з одного гнома на іншого. Йому не сиділось на місці. Вершник знав, що має зробити все для того, щоб Орик став новим королем, але це слід було зробити так, аби гноми й надалі його поважали, згодившись допомагати варденам у їхній боротьбі проти Імперії. Та як Ерагон не старався, йому не спадало на думку нічого розумнішого, ніж просто сидіти й спокійно чекати.

Наступним звівся Хавард із Дургрімст Фангхур. Притиснувши підборіддя до грудей, Хавард надув губи й постукав по столу двома пальцями, що залишились на його правій руці. Старий воїн мав дуже замислений вигляд. Вершник тим часом нервово совався на своєму стільці, відчуваючи, як його серце ледь не вистрибує з грудей. «Цікаво, а він дотримає слова, даного Орикові?» — подумав юнак.

Хавард іще раз постукав по столу пальцями, а потім несподівано ляснув по його поверхні всією долонею:

— Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля.

Побачивши, як очі в Надо стали круглі, немов дві великі монети, Ерагон зітхнув із неабияким полегшенням. Гном тим часом так сильно заскреготав зубами, що на його скулах повипинались м'язи.

— Ха! — буркнув Орик. — Ось тобі каменюка в лоба.

Тепер усьому зібранню залишалось почути голоси тільки двох ватажків — Хрейдамара та Корун. Хрейдамар, невеличкий плечистий гном, грімстборітхн Урзхад, мав дуже стурбований вигляд, а Йорун із Дургрімст Вреншррг гладила кінчиком пальця шрам на своїй скроні й була задоволена, мов пещена кішка.

Чекаючи їхнього слова, Вершник затамував подих. «Якщо Йорун, — розмірковував Ерагон, — проголосує за себе, а Хрейдамар ще й досі зберігає їй вірність, то зібрання чекатиме ще один раунд виборів. Але навіщо ж їй голосувати за себе? Шансів на перемогу в неї нема, а затягнувши голосування, вона все одно нічого не виграє. Перед другим туром її ім'я в будь-якому разі викреслять, тож я сумніваюся, що вона голосуватиме за себе лиш задля того, аби колись похвалитися своїм онукам, мовляв, у далекому минулому вона була претендентом на трон. Проте якщо вона й справді це зробить, а Хрейдамар на її боці, то треба буде чекати наступного туру… Ох! Якби ж то я міг зазирнути в майбутнє! А що буде, як Орик раптом програє? Тоді я можу захопити всю залу, зробивши так, що до неї ніхто не ввійде, але…»

Ерагонові роздуми урвала Йорун. Вродлива жінка-гном спочатку кивнула Хрейдамарові, а потім так глянула з-під своїх важких повік на Ерагона, що той став почуватися, ніби призовий бугай, котрого вона виграла на змаганнях. Після цього, брязнувши кільцями кольчуги, з-за столу звівся Хрейдамар.

— Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля.

В Ерагона перехопило подих, а червоні губки Йорун здивовано скривилися. Вона швидко звелася з-за столу й заговорила своїм хриплуватим, але напрочуд мелодійним голосом:

— Схоже, саме від мене тепер залежить доля всього голосування. Я уважно вислухала ваші промови, Надо й Орику! І почула від обох вас багато речей, з якими цілком згодна. Але найголовнішим питанням залишається одне: хочемо ми підтримати варденів у боротьбі проти Імперії чи ні. Якби це була звичайна війна конкуруючих кланів, мені було б абсолютно байдуже і я б навряд чи згодилась пожертвувати заради цієї справи своїми солдатами. Але в нас зовсім інакша ситуація! Якщо Галбаторікс вийде з цієї війни переможцем, то від його гніву нас не захистять навіть Беорські гори. І шанси вижити лишаються в нас тільки тоді, коли Галбаторікса буде скинуто. Більше того, мені здається, що для такої старої й могутньої раси, як наша, буде геть непристойно переховуватись у печерах, коли вирішується доля цілої Алагезії. Самі подумайте, що скажуть про нас літописці? «Гноми героїчно билися проти зла пліч-о-пліч з ельфами та людьми» чи «Гноми ховалися по своїх печерах, ніби переполохані зайці»? Не знаю, як ви, а я вже визначилась із відповіддю. — Йорун відкинула з обличчя волосся: — Від імені мого клану я голосую за грімстборітхна Орика як за нашого нового короля!

За мить на середину зали вийшов найстарший із п'ятьох наглядачів за законом, що стояли під круглою стіною. Він стукнув своїм довгим скіпетром об кам'яну підлогу й проголосив:

— Привітаймо короля Орика — сорок третього короля Тронжхейма й Фартхен Дура, а також кожного кнурлана над і під Беорськими горами!

— Усі вітаймо короля Орика! — загорлало зібрання кланів, зірвавшись на ноги й брязнувши зброєю.

Ерагон і собі звівся зі стільця, ще й досі не вірячи, що його названий брат тепер є королем усіх гномів. Потому він глянув на Надо, який застиг непорушно, маючи на обличчі такий вираз, ніби він раптом обернувся на кам'яну статую.

Сивобородий наглядач за законом вдруге стукнув скіпетром об підлогу:

— Нехай наші писарі занотують рішення зібрання кланів і повідомлять цю новину всьому королівству! Герольди! Накажіть чарівникам, щоб ті за допомогою своїх дзеркал повідомили про сьогоднішню урочисту подію хранителям гір! Нехай вони чотири рази вдарять у свої барабани, вдарять так, як іще ніколи не били, щоб задрижав увесь Фартхен Дур! Мерщій!

Герольди миттю кинулись із зали, а засідання кланів поволі вщухло, чекаючи на промову Орика. Той виглядав трохи розгубленим, немов і справді не чекав, що корона дістанеться саме йому.

— Я дякую вам за те, — мовив він тихо, — що ви довірили мені нашу країну. Відтепер я думатиму тільки про одне: як покращити життя нашої раси. І це буде моєю єдиною метою аж до того дня, коли мені судилося обернутись на камінь.

Далі всі ватажки склали Орикові присягу на вірність — вони підходили до нього по черзі, ставали на коліна й вимовляли кілька красивих милозвучних фраз мовою гномів. Коли черга дійшла до Надо, той залишався цілком незворушний, хоч і вимовив присягу не надто охоче, так, ніби його язик був налитий свинцем. Після того як з його вуст злетіло останнє слово, усе зібрання кланів полегшено зітхнуло.

Завершивши церемонію присяги, Орик оголосив присутнім, що його коронація відбудеться завтра вранці, а потім швидко вийшов зі своїми супутниками до однієї з бічних кімнат. Уже там Ерагон глянув на гнома, а гном — на Ерагона, проте вони ще якийсь час мовчали, аж доки обличчя нового короля не розпливлося в посмішці. Вона ставала все ширшою й ширшою, так що Орик урешті-решт не витримав і весело розреготався. Ерагон схопив гнома у свої дужі обійми, а навколо них, здіймаючи зброю над головами й вітаючи свого ватажка найсердечнішими вигуками, стрибали Орикові охоронці.

Досхочу нареготавшись, гном сяк-так випручався з обіймів юнака.

— Я й гадки не мав, що Йорун може стати на наш бік, — сказав Ерагон.

— Я теж… З одного боку, це дуже добре, але з другого — у нас стане напевно більше проблем, — скривився у відповідь Орик. — Гадаю, тепер мені доведеться винагородити її, віддавши щонайменше одне місце у своїй раді.

— А може, воно й на краще! — сказав Ерагон дещо гучніше, щоб перекрити загальний гамір. — Якщо «Вреншррг» — не пустопорожня назва, то допомога їхнього клану неодмінно знадобиться нам на шляху до Урубейна.

Орик хотів було щось відповісти, але в цю мить підлога під їхніми ногами завібрувала від якогось потужного низького звуку, який змусив Вершника здригнутись.

— Слухайте, слухайте! — крикнув Орик і звів руку. Усі примовкли.

Звук повторився ще тричі, і з кожним разом їхня кімната здригалась так, ніби в одну зі стін Тронжхейма гатив кулаком якийсь невідомий велетень.

Нарешті підлога під ногами перестала вібрувати.

— Отакої! — розчулено мовив Орик. — Я навіть подумати не міг, що коли-небудь Барабани Дерва сповіщатимуть усе королівство про мій прихід на трон!

— А вони дуже великі, ці барабани? — стривожено спитав Ерагон.

— П'ятдесят футів у діаметрі, якщо я не помиляюсь.

Вершник здивувався — гноми, найнижча з рас Алагезії, будують найбільші в усій країні споруди. «Може, — розмірковував він, — зводячи такі гігантські будівлі, вони не почуваються аж такими маленькими?» Ще мить, і він неодмінно поділився б своєю думкою з Ориком, але вчасно прикусив язика, зрозумівши, що той може й образитись.

Невдовзі Орика обступили його радники й, намагаючись перекричати один одного, почали щось жваво обговорювати мовою гномів. Отож, Ерагон, якому дуже кортіло поставити новому королю ще одне питання, зрозумів, що йому навряд чи вдасться зробити це зараз. Тоді він став терпляче чекати. Пройшла хвилина, друга, третя… Гноми навіть не збиралися вгамовуватись і продовжували засипати Орика своїми питаннями й порадами.

Ерагон не знав, що його робити. Та за деякий час таки придумав маленьку хитрість.

— Орику конунгре, — Вершник спеціально вимовив слово «король» прадавньою мовою так гучно, що всі присутні просто не могли його не почути. Гноми вмить змовкли, а Орик здивовано звів на Ерагона свої кудлаті брови.

— Ваша величносте, — продовжив юнак, — чи можу я попрохати вашого дозволу піти? У мене є одна справа, якою б я терміново хотів зайнятися, якщо ще не надто пізно.

Якусь мить гном мав спантеличений вигляд, але потому в його карих очах зблиснули іскорки розуміння.

— Поспіши, Вершнику! Але тобі навряд чи варто називати мене «Ваша величносте», «сер» чи ще якось… Адже ми друзі й названі брати!

— Так воно і є, ваша величносте, — відповів Ерагон із посмішкою. — Повірте, мені надзвичайно приємно називати вас саме так! Тепер ви король свого народу, отже, і мій король. Я — член Дургрімст Інгейтум!

Орик глянув на Ерагона так, ніби намагався розгледіти його з далекої відстані, а потім кивнув:

— Як скажеш, Убивце Тіні.

Ерагон вклонився й покинув кімнату. У супроводі чотирьох охоронців він попрямував тунелями й східцями до першого, наземного, рівня Тронжхейма. За кілька хвилин вони вже дісталися південної гілки одного з чотирьох головних тунелів. Тоді Ерагон повернувся до Транда, капітана його охорони.

— Решту шляху, — сказав Вершник, — я хотів би пробігти, а оскільки ви навряд чи зможете бігти так швидко, як я, то, мабуть, вам ліпше почекати на моє повернення біля південних воріт Тронжхейма.

Транд струснув головою.

— Арджетламе, — заперечив він, — будь ласка, ти не повинен нас покидати. Просто біжи трішки повільніше. Ми, звісно, не такі прудконогі, як ельфи, але можемо бігти хоч цілий день, маючи на собі повний бойовий обладунок.

— Я дуже ціную те, що ви переймаєтесь моєю безпекою, — вдячно кивнув Ерагон. — Але зараз мені не можна гаяти жодної миті, навіть якщо за кожною колоною на мене чатуватимуть убивці. Прощавайте! — І Вершник швидко помчав униз тунелем, оминаючи гномів, що час від часу з'являлись у нього на шляху.

ЗНОВУ РАЗОМ

Першу милю на шляху до південних воріт Тронжхейма Ерагон, лунко вистукуючи підборами по кам'яній долівці, подолав майже миттєво. Він біг, розглядаючи гротескні статуї тварин і чудовиськ, що ховалися майже за кожною колоною з криваво-червоної яшми, які підтримували склепіння тунелю. Чотириповерховий головний тунель був такий широкий, що Вершник зумів доволі легко оминати гномів, які тут мешкали. Щоправда, в одному місці йому все ж таки стала поперек дороги вервечка Кнурлкаратн, тож Ерагон, не мавши іншого вибору, просто перестрибнув через гномів, поглядаючи згори на їхні спантеличені, перелякані обличчя й чуючи за спиною обурені вигуки.

Легкими кроками Вершник пробіг під величезними дерев'яними воротами, які захищали південний вхід міста-гори. Вартові, що стояли біля них, дружно брязнули зброєю.

— Привіт, Арджетламе! — загукали вони.

Пробігши ще ярдів двадцять, юнак прослизнув між двома велетенськими золотими грифонами, що пильно вдивлялися своїми порожніми очима кудись за горизонт, і нарешті опинився на відкритій місцині.

Повітря було прохолодне, вологе й пахло так, неначе щойно пройшов дощ. Попри те, що був уже ранок, Тронжхейм, як і раніше, поринав у зловісних сутінках. Навколо не росло жодної билинки — під ногами був тільки мох та лишайники, а подекуди стирчали гострі шматки базальту. Вершник підвів голову вгору, проте так і не зміг розгледіти велетенський кратер, яким, на десять миль ближче до небес, закінчувався Фартхен Дур.

Тоді Ерагон знов побіг уперед, дослухаючись до свого рівного дихання й легких швидких кроків. Ніде не було жодної живої душі, якщо не брати до уваги допитливого кажана, який кружляв десь угорі, час від часу тонесенько скрикуючи. Після всіх тих пригод, які йому довелось пережити всередині гори, юнак чи не вперше за останній тиждень відчував спокій.

Він біг по дорозі, вимощеній круглим камінням, що вела від південних воріт Тронжхейма до двох чорних тридцятифутових дверей, встановлених біля підніжжя Фартхен Дура з південного боку. Коли юнак зупинився перед ними, до дверей підскочили гноми, які перед тим ховалися за великими валунами. Вони прочинили двері. За ними відкривався тунель, який, на перший погляд, видався Ерагонові безкінечним.

Перші п'ятдесят футів склепіння тунелю підтримували мармурові колони, прикрашені рубінами й аметистами. Потім тунель ставав голим і пустельним, а на його гладесеньких стінах лиш де-не-де висіли магічні ліхтарі, під кожним із яких були або двері, або ворота. «Цікаво, куди вони ведуть?» — подумав Ерагон, а вже за мить уявив, скільки в нього над головою зараз каміння. Загалом, цей тунель справляв на Вершника гнітюче враження.

Незабаром приблизно половина тунелю була вже позаду. І тут нарешті Ерагон відчув його… Вершник відчув свого вірного дракона!

— Сапфіро! — загукав він і подумки, й уголос, так, що її ім'я прокотилося тунелем, повторене луною щонайменше дюжину разів.

«Ерагоне!» — за мить долинув із глибини тунелю її голос, нагадуючи перший весняний грім.

Юнак побіг іще швидше й відкрив свою свідомість, знявши всі бар'єри. Сапфірині думки увірвались туди, ніби потік теплої води. Від надміру емоцій Вершник аж задихнувся. Він шкопиртнув і ледь не впав на кам'яну долівку. А вже наступної миті вони так міцно й ніжно обняли одне одного думками, що тілесні доторки ніколи в житті не змогли б зрівнятися з цими обіймами.

Вершник і дракон тішились, ніби діти, бо більше не були самотні. Вони знали, що поряд є надійний друг, який завжди піклуватиметься про тебе й не покине тебе навіть у найскрутніші миті життя, друг, який розуміє найменшу частинку твого єства.

І тут Вершник нарешті побачив Сапфіру, що мчала до нього так швидко, як тільки могла. Вона боязко притискала до себе крила, щоб не пошкодити їх об стіни тунелю, проте час від часу необачно билася головою об його стелю. Коли дракон різко загальмував, ледь не наскочивши на свого Вершника, його кігті заскреготіли об кам'яну долівку й викресали цілі снопи іскор.

Ерагон радісно скрикнув, підстрибнув і незважаючи на дуже гостру луску дракона повис у нього на шиї, замотилявши в повітрі ногами.

«Малий, — мовила лагідно Сапфіра й, схиливши шию, поставила Вершинка на підлогу. — Малий, ти ледь не задушив мене…»

«Пробач!» — з посмішкою вигукнув він, відійшов на кілька кроків, а потім знов притиснувся лобом до драконової морди й почухав його під щелепою.

Сапфіра враз заспокоїлась і замуркотіла на весь тунель, ніби який гігантський кіт.

«Ти така втомлена», — прошепотів Вершник.

«У цьому нема нічого дивного. Мені ще ніколи не доводилось літати так швидко. Покинувши табір варденів, я зупинялась тільки раз, щоб попити води».

«Ти хочеш сказати, що не спала й не їла цілих три дні?»

Дракон кивнув і втупився своїми сапфіровими очима в долівку.

«Та ти ж, мабуть, помираєш від голоду!» — скрикнув Ерагон і пильно оглянув дракона, щоб пересвідчитись, чи той бува не поранений. Але в його улюблениці не було жодної подряпинки. Вершник полегшено зітхнув.

«Я й справді дуже втомилась, — відповіла Сапфіра, — але не голодна. Попоїм уже після того, як відпочину. Не думаю, що зараз мені вистачить сил перетравити щось більше за зайця. Земля якогось біса хитається під ногами. Таке враження, ніби я ще й досі лечу».

Іншим разом Ерагон неодмінно б вилаяв її за те, що вона геть себе не береже, але зараз він був дуже вдячний своєму драконові.

«Спасибі тобі, Сапфіро, — мовив Вершник. — Спасибі, що прилетіла так швидко. Я б, мабуть, зненавидів завтрашній день, якщо б мені довелося провести його без тебе».

«Я б теж, — дракон заплющив очі й дужче притис голову до юнакових рук, коли той продовжив чухати його під щелепою. — До того ж, як я могла спізнитись на коронацію? А кого зібрання…»

Сапфіра не встигла договорити, бо Вершник миттю послав їй образ Орика.

«Хух! — полегшено й водночас задоволено видихнула вона. — Гадаю, він буде добрим королем».

«Я теж дуже на це сподіваюсь».

«А Зоряний Сапфір уже готовий до того, щоб я його полагодила?»

«Точно не знаю, але якщо гноми ще й не завершили роботи, то до завтрашнього ранку точно мають упоратись!»

«Це добре, — дракон розплющив одну повіку й пильно глянув на Ерагона: — Насуада казала, що Аз Свелдн рак Ангуін намагалися тебе вбити. Ти, як завжди, знаходиш на свою голову якісь пригоди, варто мені залишити тебе без нагляду».

Вершник широко посміхнувся:

«Можна подумати, що я ніколи в житті не мав пригод, коли ти була поруч?»

«Це різні речі, бо я з'їдаю твої „пригоди“, перш ніж вони встигають з'їсти тебе».

«Та невже? А пам'ятаєш, як ургали влаштували нам засідку біля Джиліда й захопили мене в полон?»

З ніздрів Сапфіри вирвалась невеличка хмаринка диму:

«Це ми не рахуємо. Тоді я була зовсім маленька й не мала належного досвіду. Та, будь певен, таке більше ніколи не повториться. Крім того, ти й сам тепер не такий безпорадний, як був колись».

«Я ніколи не був безпорадним, — трохи ображено сказав юнак. — Просто в мене були дуже могутні вороги».

Не знати чого, Сапфіра зареготала на весь тунель. Мабуть, останні слова Вершинка здалися їй дуже смішними. А дивлячись на дракона, Ерагон і собі став реготати. Так вони й сміялися: юнак — упавши на підлогу й схопившись за живіт, а дракон — закинувши голову догори, щоб часом не влучити у свого Вершника цівками вогню, що вилітали з ніздрів.

За мить Сапфіра видала якийсь дуже дивний звук, що його Ерагонові ще ніколи не доводилось чути. Потім іще раз… Коли звук пролунав утретє, дракон роздратовано покрутив головою, так, ніби намагався відігнати від себе рій надокучливих комах.

«Ой лишенько, — мовила Сапфіра. — Здається, у мене гикавка».

Від такої звістки в Ерагона аж щелепа відпала. Спочатку він стояв мовчки, а потім зігнувся й зареготав так, що з його очей бризнули сльози. Тільки-но він намагався заспокоїтись, як Сапфіра знову гикала, кумедно клюючи носом, ніби лелека, і юнак знов заходився реготом.

Щоб прийти до тями, Ерагонові довелось заткнути пальцями вуха, дивитися в стелю й згадувати назви всіх відомих йому порід каменю.

«Тобі вже краще?» — спитала Сапфіра, і її плечі здригнулась, коли вона ще раз гикнула.

Юнак прикусив язика:

«Краще… Ходімо до Тронжхейма, тобі треба випити води. Це допоможе… А потім ти обов'язково маєш поспати».

«А ти не можеш позбавити мене цієї триклятої гикавки за допомогою закляття?»

«Хтозна… Ні Бром, ні Оромис не вчили мене, як це робити».

Сапфіра з розумінням кивнула й іще раз гикнула. Ерагон прикусив язика ще міцніше, потім перевів погляд на носки своїх чобіт.

«То що, ходімо?» — спитав він.

Дракон простягнув праву лапу, Вершник радо здерся йому на спину й усівся в сідлі. За мить вони вже прямували до Тронжхейма, дякуючи долі за те, що знову були разом.

СХОДЖЕННЯ

Барабани Дерва гули, скликаючи всіх гномів Тронжхейма на коронацію їхнього нового короля.

— Зазвичай, — розповідав Орик Вершникові вночі, —коли зібрання кланів обирає короля чи королеву, кнурлан одразу ж сідає на трон і починає керувати державою. Сама ж коронація відбувається не менше ніж за три місяці, щоб усі, хто хоче побувати на ній, могли владнати свої справи й дістатися до Фартхен Дура навіть із найдальших куточків країни. Ми не так часто коронуємо монархів, тож коли робимо це, то гуляємо на славу. Кілька тижнів — бенкети, пісні, змагання воїнів, ковалів та різьбярів… Але зараз не ті часи, й нам доведеться порушити традицію.

Ерагон стояв поруч із Сапфірою біля центральної зали Тронжхейма й дослухався до биття барабанів. По обидва боки зали, що тягнулася на цілу милю, зібрались сотні гномів. Вони стовбичили в тунелях і арках кожного рівня, пильно прикипівши своїми темними оченятами до дракона та його Вершника.

Сапфіра тим часом ласо облизала луску довкола своєї пащеки, замріяно згадуючи сніданок, що складався з п'яти чималих овець. Потім вона звела передню ліву лапу й почухала собі носа, в якому ще й досі свербіло через запах паленої вовни.

«Припини вовтузитись! — буркнув Ерагон. — На нас же всі дивляться».

Сапфіра ображено зиркнула на нього:

«Тепер я згадала, чому так не люблю їсти цих створінь… У мене ще й досі свербить у носі, а між зубами повно їхньої вовни. Не кажу вже про те, що через них у мене буває розлад шлунка…»

«Я допоможу тобі почистити зуби, щойно ми тут закінчимо. Але зараз стій спокійно».

«Угу».

«Блодхгарм поклав до сідельних торб іван-чай? Це могло б допомогти тобі від шлунка».

«Та звідки ж мені знати?»

«Ясно… — Ерагон на мить замислився. — Та навіть якщо він про це забув, то я спитаю в Орика. Можливо, гноми мають запаси в Тронжхеймі. Нам треба…»

Юнак замовк, бо барабани нарешті стихли, і в залі запанувала цілковита тиша. Потому гноми зашурхотіли одягом і стали жваво перешіптуватись один з одним.

Та наступної миті їхній шепіт і вовтузню заглушив звук доброї дюжини фанфар і спів хору гномів. Музика була такою незвичною й глибокою, що в Ерагона по шкірі пробігли мурашки, а серце забилося вдвічі швидше, так, ніби він збирався рушати на полювання. Сапфіра тим часом вильнула хвостом. Мабуть, вона відчувала те саме.

«От і початок», — подумав Вершник, заходячи разом із драконом до центральної зали міста-гори й займаючи своє місце між ватажками кланів, головами гільдій та рештою обраної публіки.

У центрі зали лежав складений докупи Зоряний Сапфір, оточений дерев'яним риштованням. Приблизно за годину до коронації Скег прислав до Ерагона й Сапфіри гінця, який повідомив їм, що гноми нарешті завершили свою роботу, тож Ісідар Мітрім був цілком готовий до того, щоб дракон знову зробив його таким, яким він був колись.

Слуги Орика внесли до зали чорний гранітний королівський трон і поставили його на високий поміст, що перебував поруч із Зоряним Сапфіром. Потому вони розвернули його на схід, оскільки саме там були чотири основні тунелі Тронжхейма. А крім того, король мав дивитися на схід тому, що там кожного ранку з'являлось небесне світило, символізуючи початок нового дня й нової ери в державі гномів.

Перед троном, вишикувавшись у дві довжелезні шеренги, стояли воїни, вбрані в блискучі кольчуги, їхні ряди тяглися аж до самісіньких східних воріт Тронжхейма, що були за милю від головної зали. Списи багатьох із них увінчували прапори з дивовижними візерунками. Дружина Орика, Хведра, стояла серед ватажків кланів, оскільки саме вона посіла місце грімстборітхна Вермунда. Передчуваючи, що стане королем, Орик послав за нею ще кілька днів тому, проте Хведра, заклопотана справами Інгейтум, прибула до Тронжхейма тільки сьогодні вранці.

Сам Орик тим часом повагом крокував від східних воріт до центральної зали. Увесь цей час хор і фанфари не замовкали ні на секунду, виводячи свої вигадливі мелодії. Борода колишнього ватажка Інгейтум була добре розчесана й спадала на кольчугу, кожне кільце якої блищало чистим білим золотом. Новий король був убраний у шкіряні черевики зі срібними шпорами, сірі вовняні штани й сорочку з пурпурового шовку, що сяяла у світлі ліхтарів. По підлозі, спадаючи з плечей Орика, тяглася довга накидка з горностаєвим коміром і знаками Дургрімст Інгейтум. Бойовий молот гнома, Волунд, викутий іще першим королем раси, висів на широкому поясі, прикрашеному рубінами. Святкове вбрання Орика все аж сяяло, до того ж він сам, здавалось, випромінював світло, через що в Ерагона стали боліти очі.

За новим королем крокувало дванадцятеро дітлахів — шестеро хлопчиків і шестеро дівчаток. Вони були вдягнені в сорочки червоного, коричневого та золотого кольорів, а кожен із них тримав у долонях чималі кулі, зроблені з каміння різних порід.

Коли Орик дійшов до центру міста-гори, в залі потемнішало, а на все, що було всередині неї, лягли дивні барвисті тіні. Ерагон спантеличено глянув угору й побачив, як з верхівки Тронжхейма падає дощ із рожевих трояндових пелюсток. Ті лягали на плечі й голови всім присутнім, сповнюючи повітря своїм солодким ароматом.

Труби й хор замовкли тільки тоді, як Орик став на одне коліно перед чорним троном і схилив голову. Дванадцятеро дітлахів непорушно застигли позаду нього.

Вершник тим часом поклав руку на теплий бік Сапфіри, навіть гадки не маючи, що має бути далі, адже Орик не став розповідати Ерагонові про церемонію, бажаючи влаштувати йому кілька сюрпризів.

Потому вперед вийшов Ганел, ватажок клану Дургрімст Квон. Він зупинився праворуч від трону, виблискуючи рунами, що були вишиті золотими нитками на його розкішному червоному балахоні. В одній руці Ганел тримав довгий скіпетр, прикрашений гострим кристалом.

Звівши скіпетр над головою, гном із гуркотом опустив його на кам'яну підлогу.

— Хватум іл скілфц гедрумн! — вигукнув він і кілька хвилин говорив щось мовою гномів. Ерагон тим часом геть нічого не розумів, бо з ним не було перекладача. Проте невдовзі тембр гномового голосу змінився, і Вершник став розрізняти деякі слова прадавньої мови. Схоже було на те, що Ганел виводив візерунок якогось дивного закляття, з яким Ерагонові ще жодного разу не доводилося стикатись. Священик говорив дуже урочисто: «О, Гунтеро, що створив небеса, землю й безмежне море, почуй слова твого вірного слуги! Ми дякуємо тобі за твою великодушність! Наша раса процвітає! Ми щороку приносили тобі в дар найкращих баранів, а також барила меду й частину нашого врожаю. Твої храми найбагатші в усій країні, й ніхто ніколи не досягне такої слави, як ти! О, могутній Гунтеро, королю богів, почуй, як я благаю тебе, і дай мені свою відповідь. Адже настав час назвати ім'я нашого правителя. Чи згоден ти зійти на землю, щоб благословити Орика, сина Тхріфка, й коронувати його так, як ти коронував його попередників?»

Спочатку Ерагонові здалося, що прохання Ганела так і залишиться без відповіді, оскільки він не відчував гномової магії. Проте Сапфіра енергійно штовхнула його в бік і прошепотіла:

«Дивись, дивись!»

Ерагон глянув туди, куди показував його дракон, і побачив, що серед трояндових пелюсток на висоті тридцятьох футів утворилася якась порожнеча, так, ніби вони оминали у своєму польоті невидиму істоту. Потому порожнеча стала видовжуватись і набула обрисів людини, ельфа або ж ургала. Загадкова постать мала дуже дивні пропорції, що відрізнялися від будови тіла всіх відомих Ерагонові рас Алагезії. Її голова була завширшки з плечі, великі руки звисали нижче колін, а ноги були короткі й криві.

Від постаті линули водянисті й гострі, ніби голки, промені, а трояндові пелюстки окреслювали навколо її голови кудлату чуприну.

Стегна бога, якщо це й справді був бог, прикривала вовняна пов'язка, а його темне обличчя мало водночас жорстокий і добрий вираз, тож було геть незрозуміло, чого можна чекати від нього наступної миті.

Уважно розглядаючи цю істоту, Ерагон відчув присутність чиєїсь дивної свідомості. Її думки були такими глибокими, що Вершник нізащо б не наважився в них зануритись. Вони сновигали залою туди-сюди, ніби який бешкетливий вітер, що бавився з грозовою хмарою.

Відчуваючи, як по всьому його тілу пробігли орди мурашок, юнак швидко заблокував свій мозок. Але набожний страх так нікуди й не зник. Тоді він глянув на Сапфіру, гадаючи, що та зможе хоч якось його заспокоїти. Дракон тим часом прикипів поглядом до дивної постаті, а в його блакитних котячих очах зблискували іскорки поваги й цікавості.

Усі гноми попадали на коліна.

Урешті-решт бог заговорив. Його голос був гучнішим за землетрус. Із ним не зрівнялося б ані завивання вітру над гірськими верхівками, ані шум хвиль, які розбивалися об скелю. Той говорив мовою гномів, і хоч Ерагон геть не розумів, про що йдеться, слова божества змушували його тремтіти. Бог тричі питав щось в Орика, гном тричі прокричав щось у відповідь, проте його голос, порівняно з голосом бога, був ледь чутним шепотом.

Божество, схоже, було задоволене Ориковими відповідями, оскільки простягло до нього руки й торкнулось чола вказівними пальцями. Повітря між ними затремтіло, і в ту ж мить на голові Орика не знати звідки з'явився прикрашений коштовними каменями золотий шолом Ротгара. Бог поплескав себе по животу, гучно зареготав і зник, а трояндові пелюстки знову стали падати, як і раніше.

— Ун грот Гунтера! — виголосив Ганел, і на всю залу заревіли фанфари.

Звівшись із колін, Орик зійшов на поміст, повернувся обличчям до зібрання, а потім задоволено всівся на твердий чорний трон, що відтепер належав йому.

— Нал грімстборіт Орик! — закричали гноми, вдаривши мечами по щитах і затупотівши ногами. — Нал грімстборіт Орик! Нал грімстборіт Орик!

— Славімо короля Орика! — і собі загукав Ерагон. Сапфіра теж вигнула шию й проревіла своє привітання, випустивши над головами гномів стовп полум'я й спопеливши чимало трояндових пелюсток. Вогонь пройшов так близько від обличчя Вершника, що в того мимохіть виступили на очах сльози.

Потому Ганел став на коліна перед Ориком і вимовив довгу фразу мовою гномів. Коли він закінчив, Орик торкнувся пучками пальців його чола, і Ганел повернувся на своє місце. Невдовзі біля трону опинився Надо, й ритуал знову повторився. Далі черга дійшла до Манндрата, Хадфали й решти ватажків кланів, за винятком грімстборітхна Вермунда, якому заборонили з'являтись на коронацію.

«Мабуть, вони присягають Орикові на вірність», — прошепотів Ерагон до Сапфіри.

«А хіба вони ще цього не робили?»

«Робили, але не привселюдно. — Перш ніж продовжити, юнак глянув на трон і побачив, як до нього підійшов Тордріс. — Сапфіро, як ти гадаєш, кого саме ми бачили? Справжнього Гунтеру чи тінь? Його розум був дуже реальний, тож я навіть не знаю, чи змогли б чарівники гномів так вдало все підробити».

«Думаю, це й справді була тінь, — відповів дракон. — Адже боги ніколи не допомагали гномам на полі бою, та й у багатьох інших справах, про які мені доводилось чути. До того ж, мені не віриться, щоб справжній бог прибіг на заклик Ганела, ніби вимуштруваний пес. Я б, наприклад, нізащо не прибігла. А хіба бог не має бути величнішим за дракона? Утім… сказати напевно не візьмуся, адже в Алагезії існує багато речей, які нам не під силу збагнути. Може, ми бачили тінь із давніх часів, блідий відбиток того, що було колись раніше. Може, вона продовжуй, приходити на землю, прагнучи повернути свою силу. Гадаю, ніхто не зможе нам цього сказати».

Після ватажків кланів на вірність Орику присягнули голови гільдій, а потім новообраний король подав знак Ерагонові. Вершник підійшов до трону неквапливими впевненими кроками, став на коліно і, як один із членів Дургрімст Інгейтум, визнав Орика своїм королем й присягнув служити йому вірою й правдою, захищаючи від усіх ворогів. На завершення ритуалу Ерагон привітав Орика вже як посланець Насуади й запевнив короля в тому, що між народами гномів і варденів завжди пануватимуть мир та дружба.

За мить після того, як Ерагон повернувся на своє місце, до Орика хлинуло ціле море гномів, які теж мали присягнути новому королю на вірність.

Ритуал тривав довго-довго, а потім піддані почали підносити правителю дарунки. Орик отримав золотий кубок, по вінця наповнений рубінами й діамантами, зачаровану кольчугу, яку не могла пробити жодна зброя, гобелен у двадцять футів завдовжки, витканий із м'якої шерсті борід фельдуност, агатову табличку з іменами всіх своїх попередників, вигнутий кинджал, що мав руків'я із зуба дракона, і безліч інших скарбів. Король був щедрий, тож на знак вдячності дарував своїм підлеглим каблучки.

Вершник і дракон підійшли до Орика останніми. Ерагон знову став на коліно біля королівського трону й витяг з-за пазухи золоту нарукавну пов'язку, яку минулої ночі випросив у гномів. Він простягнув її Орикові:

— Ось мій подарунок, королю. Цю пов'язку зробив не я, проте я вклав у неї закляття, яке тебе захищатиме. Допоки ти її не зніматимеш, тобі не буде страшна жодна отрута. А ще вона захистить тебе від ударів ворогів, відвівши вбік їхню зброю. Відтепер тобі не варто боятися й магії. І це далеко не всі небезпеки, від яких тебе врятує мій подарунок.

Схиливши голову, Орик узяв пов'язку з рук Вершника.

— Твій подарунок надзвичайно цінний, Ерагоне Убивце Тіні, — сказав король, пов'язавши пов'язку собі на руку під допитливими поглядами всіх присутніх.

За мить до Орика звернулась уже Сапфіра:

«А ось і мій подарунок, Орику!»

Клацнувши пазурами об кам'яну долівку, дракон пройшов повз трон короля й поставив передні лапи на край риштовання, в якому був Зоряний Сапфір. Дерево хруснуло під її вагою, проте витримало. Хвилина минала за хвилиною, але нічого не відбувалося. Сапфіра продовжувала стояти перед велетенським каменем, пильно в нього вдивляючись. А гноми поглядали на неї, затамувавши подих.

«Ти впевнена, що можеш це зробити?» — спитав Ерагон, хоч і дуже не хотів їй заважати.

«Не знаю… Кілька разів я використовувала магію, навіть не думаючи про неї. Усе виходило само по собі. Я просто хотіла, щоб світ змінився, і тоді він справді змінювався. Це було просто… Схоже, мені треба трохи зачекати, аж доки я відчую, що можу відродити Ісідар Мітрім».

«Давай я допоможу тобі своїми закляттями».

«Ні, малий. Це моя робота, а не твоя!»

І в цей час у залі залунав низький чистий голос, що виводив повільну задумливу мелодію. Один за одним до нього приєднались решта голосів хору, сповнюючи Тронжхейм сумною красою своєї музики. Ерагон уже хотів був крикнути, щоб вони замовкли, але Сапфіра спинила його:

«Усе гаразд, малий. Дай їм спокій».

Незважаючи на те що юнак зовсім не розумів, про що співає хор, він підсвідомо відчував, що в їхніх піснях оплакувались ті речі, які гноми колись втратили, так само, як це сталося із Зоряним Сапфіром.

Коли пісня добігла кінця, Вершник піймав себе на тому, що думає про своє життя в Паланкарській долині, життя, яке ніколи не повернеться… Сльози затуманили йому зір.

Юнак дуже здивувався, коли відчув, що Сапфіра теж за чимось сумує. Раніше він ніколи не помічав, щоб дракон бодай раз був у такому настрої. Вершник уже хотів був спитати, що сталося, проте відчув, як всередині Сапфіри щось ворухнулось.

І коли в залі запанувала цілковита тиша, дракон вивільнив із себе таку могутню енергію, що Ерагонові на мить забило памороки. Невдовзі дракон схилився над Зоряним Сапфіром і торкнувся його поверхні кінчиком морди. Тріщини, що вкривали камінь химерним мереживом, засяяли так яскраво, ніби спалахи блискавки, а потім риштовання рухнуло на підлогу, й усі побачили, що Ісідар Мітрім був знову цілий-цілісінький.

До того ж, тепер сапфір мав глибший і багатший червоний колір, а внутрішній бік трояндових пелюсток укривав золотий візерунок небесної краси.

Гноми поглядали на Ісідар Мітрім, не вірячи своїм очам. Потому вони зірвались на ноги й так гучно заплескали Сапфірі в долоні, що легко могли б заглушити гуркіт водоспаду. Дракон тим часом вклонився галасливій юрбі й почвалав назад до Ерагона, наступаючи своїми лапами на пелюстки троянд.

«Дякую тобі», — прошепотіла Сапфіра, опинившись поруч зі своїм Вершником.

«За що?»

«За те, що допоміг мені. Твої почуття вказали мені вірний шлях. Без цього я б могла простовбичити там кілька тижнів, та й узагалі не певна, що відчула б натхнення відродити Ісідар Мітрім».

Звівши догори руки, Орик зумів сяк-так угамувати гномів.

— Від імені всієї нашої раси, — урочисто мовив він, — я дякую тобі за твій подарунок, Сапфіро. Сьогодні ти відродила гордість нашого королівства, і ми ніколи не забудемо того, що ти для нас зробила. І ніхто не скаже, що кнурлани — невдячний народ! Відтепер і назавжди гноми величатимуть твоє ім'я під час зимових свят поруч з іменами інших Великих майстрів нашого народу. А коли Ісідар Мітрім знову опиниться на верхівці Тронжхейма, твоє ім'я буде вигравірувано на Зоряній Троянді поруч із іменем Дюрока Орнтронда, який її огранив.

Потому Орик звернувся до них обох:

— Ви вкотре довели, що ми можемо вважати вас своїми добрими друзями, і я дуже щасливий, що мій названий батько прийняв вас до клану Дургрімст Інгейтум.

Після коронації відбулося ще безліч ритуалів, що мало цікавили як Вершника, так і його дракона. Ерагон тим часом допоміг Сапфірі витягнути з-поміж зубів овечу вовну. Завдання, що не кажіть, було не з приємних, Тож юнак залюбки прийняв би після нього ванну, проте в нього, на жаль, не було такої можливості.

Натомість Вершник і дракон подались на бенкет, влаштований на честь Орика. Святкування було гучним і тривало до пізньої ночі. Гостей розважали жонглери й акробати, а також трупа акторів, що показали виставу під назвою «Аз Сартосвренхт рак Балмунг, грімстборіт рак Квізагур». Ця назва означала: «Сага про короля Балмунга із Квізагура».

Нарешті святкування добігало кінця. Більшість гномів були вже напідпитку. Ерагон вирішив, що тепер можна вільно поговорити з Ориком. Тож він схилився до короля, що сидів за кам'яним столом:

— Ваша величносте…

Орик знехотя відмахнувся:

— Я не хочу, щоб ти весь час називав мене «Ваша величносте», Ерагоне. Це нікуди не годиться… Якщо того не вимагатимуть обставини, звертайся до мене на ім'я, благаю тебе. Хоча ні… Наказую! — по цих словах гном із посмішкою потягнувся за своїм кубком і ледь його не перекинув.

Ерагон теж посміхнувся:

— Орику, я хотів спитати, чи тебе й справді коронував сам Гунтера?

Підборіддя Орика лягло на його груди, й гном, провівши пальцем по ніжці кубка, відповів дуже серйозним голосом:

— Це було те, що могло бути найближчим до Гунтери на нашій землі. Гадаю, я відповів на твоє запитання, Ерагоне?

— Мабуть… Мабуть, що так… А він завжди з'являється, коли його кличуть? Невже він ніколи не відмовлявся коронувати ваших правителів?

Орик спохмурнів ще дужче, а його брови зійшлися на переніссі:

— Ти колись чув про короля й королеву єретиків?

Ерагон заперечно похитав головою.

— Вони були кнурланами, яким не пощастило отримати благословення Гунтери, хоч вони й сіли на трон. — Губи Орика стали нагадувати смужку. — Та їхнє правління тривало зовсім недовго.

Після цих слів Ерагонові здалося, ніби хтось зав'язав довкола його шиї міцну невидиму петлю:

— Ти хочеш сказати, що якби зібрання кланів обрало тебе своїм королем, а Гунтера відмовився тебе коронувати, то ти б не сидів зараз на цьому троні?

— Так… Або був би королем нації, яка бореться сама із собою, — відповів Орик, знизавши плечима. — Проте я майже не переймався цим, бо навіть бог навряд чи дозволив би мені розідрати країну на безліч клаптиків! Гунтера ніколи б цього не зробив!

— Але ж ти не знав напевне, — прошепотів Ерагон.

Орик заперечно похитав головою:

— Звісно ні, аж доки він не вдяг мені на голову шолом.

СЛОВА МУДРОСТІ

— Пробач, — прошепотів Ерагон, необачно зачепивши миску з водою.

Насуада спохмурніла, а на її обличчі з'явилися зморшки, бо по воді пробігли невеличкі брижі.

— За що? — спитала вона. — Гадаю, більш доречними зараз будуть вітання, адже ти виконав усе, заради чого я посилала тебе до гномів, та навіть більше.

— Ні, я… — Ерагон на мить замовк, збагнувши, що дівчина не помітила брижів. Закляття Насуадиного дзеркала було складене так, що та добре бачила Вершника й дракона, що б там не сталося. — Я просто зачепив миску рукою, ото й усе.

— Не переймайся й дозволь мені офіційно тебе привітати! Орик став королем…

— Навіть якщо все вийшло тільки тому, що на мене вчинили замах? — перебив її Вершник.

Дівчина посміхнулась:

— Авжеж. Навіть якщо все вийшло тільки тому, що на тебе було вчинено замах. Ти все одно зберіг наш союз із гномами, а це наближає нас до перемоги. Дозволь мені тільки поставити тобі останнє запитання: коли саме гноми зможуть приєднатися до варденів?

— Орик уже наказав своїм воїнам готуватись до маршу, — відповів Вершник. — Скоріше за все, кланам знадобиться декілька днів, щоб стягнути свої сили, проте щойно вони це зроблять, як відразу ж вирушать убік нашого табору.

— Чудово! Це дуже втішна новина. Невдовзі нам і справді знадобиться їхня допомога. А коли ви із Сапфірою збираєтеся повернутись? За три-чотири дні встигнете?

Крила дракона дрібно затремтіли, а сам він став важко дихати Вершникові в потилицю. Ерагон озирнувся, а потім, обережно добираючи слова, відповів:

— Та як тобі сказати… Ти ж пам'ятаєш, про що ми домовлялись, перш ніж я вирушив до гномів?

Насуада прикусила нижню губу.

— Звісно, пам'ятаю, Ерагоне. Я… — на мить Насуаду відволік якийсь чоловічий голос, що його Вершник і Сапфіра ледь-ледь чули. Насуада тим часом знову глянула в дзеркало й продовжила: — Кілька хвилин тому до табору повернувся загін капітана Едріка. Здається, у них великі втрати, але наші вартові кажуть, що Роран живий.

— Його поранено? — спитав Ерагон.

— Я скажу тобі, як тільки знатиму. Але на твоєму місці я б не дуже хвилювалась, адже в Рорана така вдача… — голос невидимого чоловіка знову відволік Насуаду, й та зникла з поля зору. Ерагон нетерпляче засовався на місці.

— Пробач мене, — мовила Насуада, чиє відображення за мить знову з'явилось у мисці з водою. — Ми наближаємось до Фейнстера, й нам треба відбитись від кількох загонів, які леді Лорана вислала за межі міста, щоб підірвати наш бойовий дух… Ерагоне, Сапфіро, ви потрібні нам у цій битві. Якщо оборонці Фейнстера побачать під своїми стінами лише людей, гномів та ургалів, то почнуть думати, що в них є шанси врятувати місто, й битимуться з ще більшим завзяттям. Звісна річ, вони ніколи не втримають Фейнстер, але нам слід зробити так, щоб вони відразу це зрозуміли. Переконати їх зможе тільки Вершник і дракон.

— Але ж…

Насуада звела руку, показуючи, щоб Ерагон трішки помовчав:

— Є й інші причини, через які вам слід якомога швидше повертатися. Мої рани ще й досі даються взнаки, тож я не можу їхати верхи попереду варденів, як це робила раніше. І мені потрібно, щоб ти посів моє місце, Ерагоне, щоб ти слідкував, як виконують мої накази, й підбадьорював воїнів. До того ж, табором уже ходять чутки, ніби ти десь далеко… Ми намагаємося переконати варденів, що це не так, але, здається, наші зусилля виявились марними. Одне слово, якщо ці чутки дійдуть до Галбаторікса, а він накаже Мертагові й Торнаку напасти на нас, то навряд чи нам пощастить відбитися від них самотужки. Мені дуже шкода, але я не можу дозволити вам повернутись до Елесмери прямо зараз. Це надто небезпечно.

Ерагон міцно притис долоні до холодного кам'яного столу, на якому стояла миска з водою.

— Ну будь ласка, Насуадо, — попрохав він. — Бо якщо не зараз, то коли?!

— Скоро, але доведеться трішки потерпіти.

— Скоро… — Вершник набрав повні легені повітря й ще міцніше схопився за стіл. — Скоро… Коли ж саме?

На цей раз дівчина зиркнула на юнака доволі похмуро:

— Звідки мені знати? По-перше, ми маємо взяти Фейнстер, по-друге, закріпитися на новій території, а потім…

— А потім ти вирушиш на Белатону або ж на Драс-Леону, а потім на Урубейн… — скрикнув Ерагон. Насуада хотіла була щось відповісти, але він не дав їй сказати жодного слова: — І чим ближче ти будеш до Галбаторікса, тим більшою буде ймовірність того, що на нас нападуть Мертаг і Торнак або й узагалі сам король… Тоді ми тим паче не зможемо вас покинути. Зрозумій, ані я, ані Сапфіра не маємо зараз тих знань і вмінь, які дозволять нам перемогти Галбаторікса! Якби тиран захотів закінчити війну прямо зараз, йому б було досить покинути Урубейн і рушити вбік вашого табору… Навряд чи ми змогли б чимось допомогти… Нам треба побувати в наших учителів, щоб дізнатися, звідки Галбаторікс бере свою силу, а ще — вивчити кілька прийомів, завдяки яким ми могли б його перемогти.

Насуада в задумі відвела очі й стала уважно роздивлятися свої руки:

— Але ж Торнак і Мертаг можуть знищити нас…

— А якщо ми не заскочимо до Елесмери, Галбаторікс напевно знищить нас іще до того, як ми дістанемось Урубейна… Ти можеш на кілька днів відкласти штурм Фейнстера?

— Я б, звісно, могла, але кожен день, який ми стоятимемо під стінами міста, буде коштувати нам життів. — Насуада потерла долонями скроні. — Ти надто багато просиш заради дуже непевної вигоди, Ерагоне.

— Може, вигода й непевна, — відповів Вершник, — але наша доля буде плачевною, якщо ми цього не зробимо.

— Справді?.. Я в цьому не впевнена. Однак… — Насуада глянула кудись повз дзеркало, й запанувала доволі довга пауза. За мить вона кивнула головою, так, ніби твердо щось вирішила: — Я можу відкласти наш напад на Фейнстер щонайбільше на два-три дні. Неподалік є ще кілька міст, які ми могли б захопити раніше. А коли ми все ж таки опинимося під Фейнстером, треба буде підготуватися до битви, тож ніхто не здивується зволіканню. Але потім нам доведеться штурмувати Фейнстер бодай через те, що нам будуть потрібні припаси. Армія, яка непорушно сидить на ворожій території, — це армія, яка голодує. Отож, у вас є чотири, максимум шість днів.

Слухаючи Насуаду, Вершник водночас розраховував свої дії.

— Чотирьох днів нам не вистачить, — відповів він, — і шести так само. Сапфірі знадобилося три дні, щоб дістатися до Фартхен Дура, хоч вона й летіла без мене і жодного разу не зупинялась. Якщо мапи, які мені доводилось бачити, були точні, то до Елесмери нам доведеться подолати таку саму відстань, а може, ще й більшу. Приблизно така сама відстань розділяє й Елесмеру та Фейнстер. Одним словом, Сапфіра ніколи не подолає цей переліт аж так швидко.

«Твоя правда, не подолаю», — згодилась Сапфіра.

— Навіть за найбільш сприятливих обставин, — вів далі Вершник, — нам потрібен цілий тиждень на переліт. І в такому разі ми не зможемо провести в Елесмері більше ніж яку хвилину.

На обличчі дівчини з'явилась утома.

— А вам конче треба летіти аж до самої Елесмери? Хіба ви не зможете зв'язатися зі своїми вчителями, як тільки оминете охоронні закляття на узліссях Ду Вельденвардена? Тоді ви зуміли б заощадити чимало дорогоцінного часу.

— Не знаю… Але можемо спробувати.

Насуада на мить заплющила очі.

— Я відкладу напад на Фейнстер на чотири дні… — нарешті сказала вона. — Проте вирішувати, летіти до Елесмери чи ні, доведеться вам. Зрештою, якщо ви не знайдете способу, як можна перемогти Галбаторікса, у нас не буде жодних шансів. Але пам'ятайте про той надзвичайний ризик, на який ми наражаємось, а також про життя варденів, які мені доведеться принести в жертву, щоб виграти для вас час.

Ерагон похмуро кивнув:

— Я пам'ятатиму…

— Дуже на це сподіваюсь… А тепер вирушайте! Не марнуйте жодної секунди! Лети швидше, ніж яструб, що падає на свою жертву, чуєш, Сапфіро? — Насуада торкнулася кінчиками пальців до вуст, а потім приклала їх до невидимої поверхні дзеркала. — Хай вам щастить, Ерагоне й Сапфіро! Якщо ми знову зустрінемось, то, скоріше за все, це буде на полі бою.

Зображення дівчини зникло. Ерагон зняв закляття, й вода у мисці знову стала прозорою.

ГАНЕБНИЙ СТОВП

Роран сидів рівно й дивився повз Насуаду. Його погляд блукав по одній зі зморщок на стіні намету.

Міцний Молот шкірою відчував, що Насуада уважно його вивчає, проте не хотів дивитись їй в очі. У наметі панувала важка тиша. Юнак іще й іще раз прокручував у голові жахливі події останнього тижня, від чого його скроні починали шалено пульсувати. Йому дуже хотілося опинитись надворі й на повні груди вдихнути прохолодне повітря.

Насуада озвалась першою:

— Ну й що мені тепер із тобою робити, Роране?

Юнак ще дужче випрямив спину:

— Що хочете, моя пані.

— Це відповідь сміливого чоловіка, Міцний Молоте, та вона аж ніяк не допоможе мені вийти з того становища, в якому я опинилась. — По цих словах Насуада зробила два великі ковтки вина. — З одного боку, ти двічі не виконав прямих наказів капітана Едріка. Але, з другого — якби ти цього не зробив, то навряд чи комусь пощастило б розповісти мені цю історію. Ти хоробрий і мужній воїн, проте твої подвиги затьмарює непокора, за яку я, що б там не було, змушена буду тебе покарати.

— Так, моя пані.

Обличчя Насуади зблідло:

— Чорт забирай, Міцний Молоте! Ти хоч розумієш, що якби не врятував солдатів та ще й не був братом Ерагона, то вже давно гойдався б на шибениці!

Уявивши, як зашморг стискає йому горло, Роран насилу проковтнув слину. Насуада тим часом почала замислено вистукувати пальцями по бильцю свого крісла:

— То ти й надалі хочеш бути одним із варденів, Міцний Молоте?

— Так, моя пані, — відповів юнак, не вагаючись ані миті.

— І чим же ти готовий спокутувати свій гріх, щоб залишитись у моїй армії?

— Я готовий на все, моя пані.

Вираз Насуадиного обличчя став м'якший, і вона задоволено кивнула:

— На іншу відповідь я й не сподівалась. Кепсько лиш те, що традиції варденів майже не залишають мені вибору. Існує три види покарання. Я могла б тебе повісити, але не стану цього робити… на те є безліч вагомих причин. Я можу покарати тебе тридцятьма ударами батога й вигнати з лав варденів… А ще я можу всипати тобі п'ятдесят ударів і залишити під своїм командуванням.

«П'ятдесят ударів… Ну що ж, це всього лиш на двадцять більше, ніж тридцять», — подумав Роран, зібрався на силах і облизав свої пересохлі губи:

— Мене шмагатимуть там, де це зможуть усі побачити?

Схоже, це питання заскочило Насуаду зненацька, бо та здивовано звела брови:

— Твоя гордість тут ні до чого, Міцний Молоте. Покарання має бути жорстоким, щоб решті варденів навіть на думку не спадало вчинити так само, як вчинив ти. Пробач, але тебе відшмагають публічно. Ти дуже розумний юнак… Та навіть коли б ти був повним бевзем, то все одно мав би чудово розуміти жахливі наслідки своєї непокори. Отож, зараз тобі залишається зробити вибір: або ти хочеш бути разом із варденами, або покинеш своїх друзів, родину й підеш геть?

Роран гордо звів голову, роздратований тим, що Насуада говорить про цей безглуздий вибір:

— Я залишуся з варденами, моя пані. І мені байдуже, скільки ударів доведеться витримати — вони все одно не завдадуть того болю, який мені довелось пережити, коли я втратив рідного батька й рідну домівку.

— Не завдадуть, — м'яко відповіла Насуада. — Адже один із чарівників Ду Врангр Гата уважно спостерігатиме за покаранням і потурбується про те, щоб батіг не завдав тобі смертельних ран. Але жоден із наших чарівників не має права тебе зцілювати, а ти не маєш права прохати їх про це.

— Зрозуміло.

— Як тільки Джормандер зможе очолити наші війська, ми проведемо твоє прилюдне покарання, а доти ти залишатимешся під охороною, в наметі біля ганебного стовпа.

Від думки про те, що йому не доведеться довго чекати, Роранові трохи полегшало на душі, бо що може бути гіршим, ніж скніти без діла.

— То я піду, моя пані, — мовив юнак.

Насуада відпустила його граційним помахом руки. Крутнувшись на підборах, Міцний Молот вийшов надвір. Двоє охоронців, не кажучи жодного слова, провели його через увесь табір до невеличкого намету, що притулився під чорним ганебним стовпом.

Той стовп був футів із шість заввишки й перед самісінькою верхівкою мав товсту поперечину, до якої прив'язували зап'ястки в'язня. Поперечину вкривали довгі глибокі борозни, полишені нігтями бідолах, на чию спину лягали удари батога.

Роран різко відвів погляд, а потім зігнувся й заліз до намету, де не було нічого, крім старого дерев'яного стільця. Умостившись на ньому, юнак зосередився на своєму диханні, намагаючись бодай трішки заспокоїтись.

Спливла майже година, коли Роран почув довкола намету тупотіння чобіт і брязкіт зброї. Було схоже на те, що довкола ганебного стовпа почала збиратись юрба варденів. Юнак спробував уявити, як на нього дивитимуться сотні людей, зокрема й карвахольці… Серце йому почало прискорено битись, а на чолі виступив липкий холодний піт.

Минуло ще майже півгодини, аж доки до намету не зайшла чаклунка Тріанна й не попрохала Міцного Молота зняти із себе весь одяг, окрім штанів. Юнакові було дуже ніяково, проте жінка, здавалось, зовсім не звертала на це уваги. Потому чаклунка уважно оглянула його тіло й наклала додаткове лікувальне закляття на плече, поранене під час останньої битви арбалетною стрілою. Лише тоді вона схвально кивнула головою, мовляв, тепер ти цілком готовий прийняти кару, і дала юнакові сіру сорочку, пошиту з мішковини.

Та не встиг Роран її вдягти, як до намету влетіла перелякана Катріна. Юнак глянув на її виснажене бліде обличчя, і його серце сповнилось безмежного жалю та смутку.

Катріна тим часом зиркнула на чаклунку й присіла перед нею в реверансі:

— Будьте такі ласкаві, чи можу я бодай хвильку поговорити зі своїм чоловіком наодинці?

— Звісно… Я зачекаю там…

Тріанна вийшла з намету, і тоді Катріна кинулась до Рорана й повисла в нього на шиї. Той обняв її так само пристрасно, адже не бачив своєї коханої відтоді, як покинув табір варденів.

— Ох, як же мені тебе бракувало, — прошепотіла Катріна йому на вухо.

— А мені тебе, — розчулено відповів Міцний Молот.

Потім вони розімкнули обійми, щоб глянути одне одному в очі.

— Це якесь безглуздя! — палко прошепотіла Катріна. — Я ходила до Насуади… я благала, щоб вона пробачила тебе або хоч зменшила кількість ударів… Але вона мені відмовила.

Роран знову притиснув кохану до себе:

— Краще б ти взагалі цього не робила.

— Чому?

— Бо я сказав, що залишуся з варденами…

— Але ж це все одно безглуздя! — скрикнула Катріна, схопивши його за плече. — Карн про все мені розповів, Роране! Ти сам-один переміг майже двісті ворожих солдатів… Якби не ти, то нікому б із тих воїнів, що були з тобою, не судилося б вижити. Насуада повинна кланятись тобі в ніжки, а не шмагати, мов злочинця!

— Яка різниця, безглуздя це чи ні, — сумно відповів Роран. — Просто так треба, і якби я був на місці Насуади, то, мабуть, зробив би так само.

Почувши його слова, Катріна здригнулась:

— Цілих п'ятдесят ударів… Навіщо аж так багато? Ти ж сам чудово знаєш, що не всім пощастило вижити після такої кари.

— Вони помирали, бо в них були слабкі серця… Не турбуйся, люба… мене не вбити навіть сотнею ударів.

На губах Катріни з'явилось щось схоже на посмішку, а потім вона заплакала, припавши обличчям до грудей коханого. Він заспокоював її як міг, хоч у нього й самого на душі шкребло. За кілька хвилин Міцний Молот почув звук рога й зрозумів, що їхній час добігає кінця. Він швидко звільнився з обіймів Катріни.

— Я хочу, щоб ти дещо для мене зробила, — прошепотів Роран.

— Що? — спитала дівчина, витираючи заплакані очі.

— Біжи назад до нашого намету й не виходь звідти, доки все це не скінчиться.

Здавалось, Катріна була в розпачі від його прохання:

— Ні! Я нізащо тебе не покину…

— Будь ласка, — став благати Роран, — тобі не варто цього бачити.

— А тобі не варто все це терпіти, — заперечила вона.

— Облиш… Я розумію, що ти дуже хочеш зі мною зостатися, та мені буде легше терпіти біль, коли я знатиму, що ти мене не бачиш… Я сам в усьому винен і не хочу, щоб ти через мене страждала.

Катріна спохмурніла:

— Де б я не була, я все одно страждатиму… Однак… Я зроблю все, що ти скажеш, коли це й справді допоможе тобі. Ти ж знаєш, якби я могла, то сама б лягла під удари батога, тільки б урятувати тебе.

— Ти ж знаєш, — прошепотів Роран, цілуючи її в обидві щічки, — я б ніколи не дозволив цього зробити.

Очі Катріни знов налились сльозами, і вона так міцно обняла Рорана, що тому стало важко дихати.

Вони так і не випускали одне одного з обіймів, коли до намету разом із двома Нічними Яструбами увійшов Джормандер. Катріна миттю відсахнулась від коханого, присіла перед Джормандером у реверансі, а потім прожогом вискочила назовні.

— Час, — простягнувши руку до Міцного Молота, мовив Джормандер.

Роран кивнув у відповідь, і охоронці вивели юнака з намету до ганебного стовпа. Навколо нього вже зібралася велика юрба людей, гномів та ургалів, які відразу ж прикипіли поглядами до Міцного Молота. Юнак тим часом глянув у небо, намагаючись не звертати уваги на тисячі глядачів, які прийшли побачити, як його будуть карати за подвиг.

Невдовзі двоє охоронців прив'язали Роранові зап'ястки до поперечини ганебного стовпа, а Джормандер, обійшовши юнака довкола, став йому перед обличчям, здійняв руку й мовив:

— На, прикуси… Це збереже тобі язика й зуби. — Роран вдячно відкрив рота, й воїн вклав туди дерев'яну паличку, обтягнуту шкірою, що була гірка на смак, ніби жолудь.

Коли залунав барабанний бій, Джормандер прочитав звинувачення, які висувалися Роранові, а охоронці розірвали йому на спині сорочку. Міцний Молот аж здригнувся, коли холодний вітрець полоскотав його оголені плечі.

За мить до першого удару він почув у повітрі зловісний свист батога, а потім його спину пройняв різкий біль, схожий на той, коли до тіла прикладають шмат розпеченого заліза. Міцний Молот вигнувся й щосили прикусив тріску. Із його вуст злетів стогін, і він став молитися, щоб ніхто з варденів його не почув.

— Один, — сказав воїн із батогом.

Другий удар теж змусив Рорана мимохіть застогнати, проте надалі повстанці вже не почули від нього жодного звуку.

Кожен удар батога завдавав юнакові такого ж болю, як і кожна рана, що їх він отримав у боях за кілька минулих місяців. Коли батіг просвистів у повітрі півдюжини разів, Роран перестав опиратися болю й провалився в марення. Він бачив перед собою лиш старе подряпане дерево, а часом його зір затуманювавсь, бо юнак на мить втрачав свідомість.

Невдовзі до його слуху долинув розпливчастий голос: «Тридцять»… Міцного Молота охопив відчай. «Як же я витримаю ще двадцять ударів?» — подумки прошепотів він і став думати про Катріну та їхню дитинку.

Прийшовши до тями, Роран іще нескоро зрозумів, що лежить на животі всередині їхнього з Катріною намету. Кохана стояла навколішки поруч із ним і весь час шепотіла йому щось на вухо, доки хтось інший змазував його понівечену спину холодною маззю. Коли невідома рука торкнулася одного з найболючіших місць, Міцний Молот безпомічно закліпав очима й ледь помітно вигнувся.

— Якщо ти лікуєш своїх пацієнтів так, як зараз Рорана, — пролунав голос знахарки Анжели, — то я не дивуюсь, що мало кому з них пощастило вижити!

— Ну, це вже вибачайте! — обурилась Тріанна. — Я не збираюсь стояти тут і терпіти образи якоїсь віщунки, що має зібрати докупи всі свої сили, аби накласти найпростіше закляття.

— Тоді сядь, якщо тобі від того полегшає. Але я все одно кажу тобі, що ось цей шматок м'яза слід з'єднати ось із цим. — Потому Роран відчув, як його спини двічі торкнувся чийсь палець, залишивши дві невидимі крапки, що лежали за дюйм одна від одної.

— Ох! — зойкнула Тріанна й вибігла з намету.

Катріна посміхнулася, але за мить по її обличчю знову потекли сльози.

— Роране, ти чуєш мене? — спитала вона. — Ти прийшов до тями?

— Схоже на те… — відповів юнак скрипучим голосом, бо в нього жахливо боліли щелепи. Міцний Молот закашлявся й відчув, як уся його спина відгукнулась пекучим болем.

— Ось так, — мовила Анжела. — Тепер, здається, все.

— Просто дивовижно… Я й не чекала, що ви з Тріанною стільки всього зробите, — прошепотіла Катріна.

— За наказом Насуади…

— Насуади?… Але навіщо ж вона…

— Гадаю, буде розумніше спитатися в неї самої… І скажи Роранові, щоб він не лягав на спину й був дуже обережний, коли доведеться перевертатись на бік. Інакше він може розірвати шкірку на ранах.

— Дякую, — буркнув Роран, почувши позаду себе сміх Анжели.

— Не думай про це, Роране. Точніше, думай, але не надто багато. Певно, така твоя доля… Мені ж бо довелось лікувати спини вам обом — і тобі, й Ерагонові. Гаразд, я вже йду! І стережися тхорів!

Коли знахарка вийшла з намету, Роран знову заплющив очі й відчув на своєму чолі теплі пальці Катріни.

— Ти був дуже хоробрий, мій любий, — мовила вона.

— Справді?

— Так! Джормандер і всі інші казали, що ти не кричав і не благав, щоб тебе припинили катувати.

— Ото й добре, — юнакові дуже кортіло дізнатися, наскільки серйозними є його рани, проте він у жодному разі не хотів питати про це у своєї коханої.

Та здається, Катріна й сама все зрозуміла по його очах, бо вже наступної миті мовила:

— Анжела гадає, що коли все піде добре, то на твоїй спині не залишиться дуже великих шрамів. У будь-якому разі твої рани вже поліковано, а Ерагон або ж хтось із інших чарівників легко зможуть позбавити тебе шрамів. І твоя спина знову буде чистенькою, так, ніби батіг ніколи її не торкався.

— Угу.

— Ти не хочеш чогось випити? — спитала Катріна. — У мене є горщик з відваром деревію.

— Так, не відмовлюсь.

Коли дівчина звелася, Роран почув, як до намету зайшов іще хтось. Міцний Молот насилу розплющив одне око й був неабияк здивований, коли побачив, що на вході стоїть Насуада.

— Пані, — мовила Катріна гострим, ніби бритва, голосом.

Перемагаючи біль, що прокотився по всій спині, Роран спробував сісти, проте зміг зробити це лиш із допомогою Катріни. Він хотів звестися й на ноги, та Насуада зупинила його.

— Будь ласка, не треба, — попрохала вона. — Я не хочу завдавати тобі ще більшого болю, ніж той, що вже завдала.

— Навіщо ви прийшли, пані Насуадо? — спитала Катріна. — Роранові треба відпочити й одужати, а не гаяти час на всілякі там балачки.

Роран обережно поклав руку Катріні на плече.

— Я можу говорити, якщо це й справді дуже потрібно, — сказав він.

Зайшовши до намету, Насуада підняла поділ своєї зеленої сукні й усілася на маленьку скриньку з Катріниним крамом, який пощастило забрати з Карвахола. Якусь мить вона мовчала, а потім глянула Роранові прямо в очі.

— У мене є ще одне завдання для тебе, Міцний Молоте, — сказала дівчина. — Невеличкий рейд, що мало відрізнятиметься від тих, у яких тобі вже доводилось бувати.

— І коли я маю вирушити? — спитав юнак, спантеличений тим, що Насуада з'явилась до нього власною персоною, щоб розповісти про своє доручення.

— Завтра.

Катріна витріщилась на неї сповненими жаху очима:

— Та ви що, пані, з глузду з'їхали?

— Катріно… — буркнув Роран, намагаючись її заспокоїти, але та прибрала з плеча його руку:

— Останній рейд, у який ви послали Рорана, ледь його не вбив, а тепер ще ваші батоги! Як можна посилати мого чоловіка в бій, коли він навіть хвилини не вистоїть проти солдатів Галбаторікса!

— Я мушу це зробити! — відповіла Насуада з такою владністю в голосі, що Катріна прикусила язика й вирішила почекати, доки та докладніше все пояснить.

Насуада тим часом вела далі:

— Роране, ти, певно, знаєш, що наш союз із ургалами опинився під загрозою. Доки ти був на завданні із загоном капітана Едріка, який, до речі, вже не є капітаном, один із варденів убив трьох ургалів. Я, звісно, наказала повісити того мерзотника, але відтоді наші стосунки з воїнами Гарцхвога стали дуже напруженими.

— А Роран тут до чого? — спитала Катріна.

Насуада міцно стисла губи:

— Я маю переконати варденів у тому, що ургали не є нашими ворогами і що ми разом зможемо досягнути поставленої мети. Таким чином, загін, із яким ти вирушиш, буде складатися наполовину з людей, а наполовину з ургалів.

— Але це все одно не… — почала було Катріна.

— І цим загоном командуватимеш ти, Міцний Молоте.

— Я? — здивовано прохрипів Роран. — Чому саме я?

Насуада криво посміхнулась:

— Бо ти зробиш усе, щоб захистити своїх друзів і родину. У цьому ти дуже схожий на мене, хоч моя родина значно більша за твою, адже я вважаю своєю родиною всіх варденів. А ще тому, що ти двоюрідний брат Ерагона… А насамкінець, якщо ти знову порушиш чийсь наказ, то мені доведеться тебе повісити… Тож я вирішила не випробовувати долю й дати тобі власний загін, у якому будуть тільки твої накази… Ясна річ, вони не повинні суперечити моїм… Бо якщо ти не підкоришся моїм наказам, у тебе буде один-єдиний шанс спокутувати свою провину — голіруч задушити Галбаторікса. Усе інше мене не влаштує. Я даю тобі власний загін, бо ти довів, що можеш повести за собою людей, коли їм загрожує смертельна небезпека. Гадаю, ти зумієш командувати як людьми, так і ургалами. Правду кажучи, я б залюбки послала із цим загоном Ерагона, та оскільки він зараз не з нами, то ця відповідальність лягає на твої плечі. І коли повстанці почують, що двоюрідний брат Ерагона, той самий Міцний Молот, який убив майже дві сотні ворогів, — пішов на завдання разом із ургалами… та ще й успішно його виконав, то, сподіваюсь, вардени почнуть ставитись до ургалів не так вороже. Саме тому я й наказала Тріанні та Анжелі полікувати тебе. Зрозумій, я зробила це зовсім не для того, щоб принизити тебе, показати, що ти не здатен витримати болю чи що, а тому, що мені потрібен такий командир, як ти. То як скажеш, Міцний Молоте? Королева варденів може розраховувати на тебе?

Роран розгублено глянув на Катріну. Він знав, що та, не замислюючись, віддала б півжиття, аби тільки він відмовився від командування. Відчуваючи, як її серце крає біль, юнак якусь мить подумав, а потім хрипло прошепотів:

— Можете розраховувати на мене, пані Насуадо.

У ХМАРАХ

Із Тронжхейма Сапфіра летіла досить швидко. Невдовзі вона вже була біля внутрішньої стіни Фартхен Дура, а потім вони з Ерагоном увійшли до тунелю, який вів на схід, заглиблюючись на багато-багато миль у підніжжя гори. Бігом Вершник здолав би цей тунель щонайбільше за десять хвилин, але оскільки висота тунелю не дозволяла Сапфірі ані летіти, ані бігти, йому довелося просто йти швидкою ходою.

Десь за годину вони нарешті дісталися долини Одред, де одразу ж побачили густо зарослі папороттю береги великого озера Фернотмерна. Якби хтось поглянув на нього згори, то посеред укритих снігом гірських вершин воно, мабуть, здалося б йому чорнильною краплею. У північній частині Фернот-мерна брала свій початок річка Раньї Дармн, що невдовзі впадала в Аз Раньї біля Молдуна Гордого — найпівнічнішого піка Беорських гір.

Вершник і дракон покинули Тронжхейм задовго до світанку, і хоча тунель сповільнив їхній рух, було ще дуже рано. Клаптик неба, що висів у них над головою, пронизували стріли блідих жовтих променів — сонце де-не-де вже пробивалось крізь гори. Важкі сірі хмари оповили найвищі піки, ніби якісь велетенські змії, а зі скляної поверхні озера здіймались пасма білосніжного туману.

Зупинившись на одному з берегів Фернотмерна, Ерагон і Сапфіра напилися води й наповнили нею спеціальні міхи, що кріпились на сідлі дракона поруч із сідельними торбами. Ця вода була не чим іншим, як кригою й снігом, що танули високо в горах. Коли Ерагон зробив перший ковток, то ледь не обпік собі горло, а його щелепи так звело від холоду, що вони почали боліти. Утім невдовзі біль зник.

Ерагон роззирнувся навкруги й помітив на одній зі скель руїни велетенського замку, стіни якого були обплетені товстелезними мацальцями плюща. Загалом же, ця похмура й лиховісна будівля нагадувала зітлілий кістяк якоїсь злої тварини. Від однієї думки про це Ерагон аж здригнувся.

«Ти готовий?» — спитала Сапфіра.

«Так», — відповів юнак і заліз у сідло.

Від Фернот-мерна Сапфіра полетіла на північ, прямуючи над долиною Одред усе далі й далі від Беорських гір. Долина не могла вивести їх прямо до Елесмери, що лежала на заході, проте у Вершника й дракона не залишалося іншого вибору, оскільки для того, щоб перелетіти гори, їм слід було здійнятися щонайменше на п'ять миль угору.

Зрештою, Сапфіра й так летіла на максимальній висоті, яку тільки міг витримати Ерагон, бо їй легше було долати шлях у горішніх розріджених шарах повітря, тимчасом як у густому вологому повітрі над землею вона б витрачала куди більше енергії.

Щоб захиститись від холоду, Ерагон вдягнув на себе все, що мав, а також наклав закляття, яке примушувало холодні потоки вітру оминати його з двох боків, не завдаючи особливих прикрощів.

Правду кажучи, літати на Сапфірі було не так уже й легко, але оскільки тепер вона вимахувала крилами з одноманітним ритмом, Ерагон майже не слідкував за рівновагою. Зовсім інакше було тоді, коли дракон закладав круті віражі або ж виконував іще якісь складні маневри.

Більшість часу Вершник і дракон теревенили про події минулих днів, а коли між ними часом і западала мовчанка, то вони уважно роздивлялись земні пейзажі, що проносилися під ними на чималій швидкості.

«Слухай, — мовила Сапфіра, — коли на тебе напали гноми, ти скористався магією без прадавньої мови, А ти хоч розумів, на яку небезпеку наражався?»

«Звісно, але в мене було обмаль часу, аби думати про слова. До того ж, ти й сама ніколи не користуєшся прадавньою мовою, накладаючи закляття».

«До чого тут я? Я — дракон, а драконам, для того щоб висловити своє бажання, прадавня мова не потрібна. Ми знаємо, чого хочемо, і ніколи не змінюємо своєї думки так легко, як це можуть робити ельфи чи люди».

Сапфіра проминула велику долину й опинилася над безмежними просторами лук, що зусібіч оточували Беорські гори. Нарешті Ерагон знову побачив жовтогаряче сонце. Потому він звівся в сідлі й уважно оглянув місцевість, у якій вони опинилися. Здавалось, Вершник був неабияк здивований, що за такий короткий час їм вдалось подолати гігантську відстань.

«Якби ж то нам та пощастило ще й не збитися зі шляху, — мовив він. — Тоді ми дісталися б до Елесмери значно швидше, ніж я сподівався, і могли б провести з Оромисом та Глаедром більше часу».

Сапфіра була цілком згодна зі своїм Вершником. Вона продовжувала летіти, аж доки сонце не сховалось за обрієм й небо не вкрили зірки. Гори за їхніми спинами тим часом наче розчинились, нагадуючи тепер темно-пурпурову пляму. Дракон міг би летіти до самісінького ранку, проте Вершник умовив його зупинитись на перепочинок:

«Ти ще й досі втомлена після подорожі до Фартхен Дура. Якщо в тому буде потреба, то завтра ми будемо летіти цілий день і цілу ніч, але сьогодні нам краще зупинитися й поспати».

І хоча ця ідея Сапфірі не дуже сподобалась, вона таки пристала на неї й приземлилась біля заростей верби на березі якогось струмка. Вершник спритно зістрибнув на землю, проте ледь не впав — його ноги затекли й тепер були ніби висічені з криги. Трохи поприсідавши, аби розігнати кров, юнак розсідлав Сапфіру, розстелив у неї під боком похідну постіль й миттю скрутився клубочком, притулившись спиною до її теплого тіла. Цієї ночі намет Вершникові був ні до чого, бо дракон обережно накрив його крилом, захищаючи від холоду, ніби мати-яструб своє пташеня. Невдовзі вони обоє поринули в сон.

Щойно на сході стало сіріти небо, Ерагон і Сапфіра знов злетіли високо в небо над зеленими рівнинами й продовжили свою подорож.

За кілька годин здійнявся досить сильний зустрічний вітер, через який дракон летів удвічі повільніше. Кілька разів Сапфіра пробувала здійнятися вище, гадаючи, що зможе оминути стрімкі потоки вітру, та вітер був скрізь. На якусь мить драконові навіть здалося, ніби буревій, немов могутній воїн, захопив геть усі небесні простори. Дракон старався, як міг, але по обіді, незважаючи на те, що Ерагон кілька разів ділився з ним своєю енергією, був такий виснажений, що мандрівники вирішили зробити посадку. Тоді Сапфіра пірнула вниз і приземлилась на невеличкий пагорб, що височів посеред лук. Вона розпластала по землі крила, висолопила язика й тремтіла всім тілом.

«Доведеться залишитись тут на ніч», — мовив Ерагон.

«Ні…»

«Сапфіро, ти більше не можеш летіти… Давай розіб'ємо табір, і ти добре відпочинеш. А крім того, може, й вітер до вечора вщухне».

Дракон спрагло облизав язиком губи й набрав повні груди повітря, намагаючись відновити спокійне дихання.

«Ні, — сказав він потому. — На цих рівнинах вітер може дути кілька місяців поспіль. Ми не можемо чекати, доки він ущухне».

«Але ж…»

«Я не буду сидіти тут тільки тому, що трохи втомлена, Ерагоне. Від нас надто багато залежить…»

«Тоді я дам тобі трохи енергії Арен. У каблучці її стільки, що ти могла б не раз облетіти довкола земної кулі, а дістатись до Ду Вельденвардена — то й узагалі дрібниця».

«Ні, — знов заперечив дракон. — Ти повинен берегти Арен на той час, коли в нас не буде жодного іншого джерела енергії. Я відпочину й поновлю сили в лісі, а Арен може нам знадобитися будь-якої миті. Нам не слід марнувати його енергію».

«Але ж… Сапфіро, мені боляче на тебе дивитись».

Дракон тихо, але роздратовано загарчав:

«Мої пращури, дикі дракони, ніколи б не злякалися якогось нікчемного вітерцю. А чим я гірша за них?»

По цих словах Сапфіра підстрибнула вгору й знову понесла Вершника до Елесмери.

День уже добігав кінця, а дракон ще й досі продовжував боротися з вітром, ніби вперта рибина з потужною течією. І тоді Ерагон несподівано пригадав Глумру й те, як вона вірила в богів гномів. Здається, вперше в житті юнак відчув справжнє бажання молитися. Він обережно вийшов зі свідомості Сапфіри, яка була так заклопотана своєю боротьбою зі стихією, що навіть не помітила цього, й тихо зашепотів: «Гунтеро, королю богів, якщо ти є і можеш мене почути, будь ласка, вгамуй цей вітер. Я знаю, що я не гном, та король Ротгар прийняв мене до свого клану, тож я й собі можу звернутись до тебе з мольбою. Гунтеро, будь ласка, нам треба дістатись до Ду Всльденвардена якомога швидше… Не тільки ради варденів, але й ради твого народу. Будь ласка, благаю тебе, зупини цей вітер, бо Сапфіра довго не протримається…»

Почуваючись трохи ніяково, Ерагон знову проник у свідомість дракона, і його серце сповнилось болем, коли він відчув, як тремтить кожен нерв Сапфіри.

Ближче до середини ночі вітер несподівано став ущухати, лиш час від часу нагадуючи про себе різкими поривами. А за кілька годин із-за обрію визирнуло сонце, й Ерагон побачив під собою тверду потріскану землю Хадарацької пустелі.

«Чорти б його взяли, той вітер, — вилаявся Вершник, бо вони пролетіли значно менше, ніж він сподівався. — Виходить, сьогодні ми не дістанемось Елесмери?»

«Схоже на те… Якщо, звісно, вітер не поверне в протилежний бік і не віднесе нас туди на своїй спині. — Наступні кілька хвилин Сапфіра летіла мовчки, проте невдовзі знову озвалася: — Зрештою, якщо не буде ніяких неприємних несподіванок, то надвечір ми таки долетимо до Ду Вельденвардена».

Ерагон у розпачі застогнав.

Того дня вони приземлялися лиш двічі. Під час першої зупинки Сапфіра підживилася кількома качками, яких убила своїм вогняним подихом. Щодо Ерагона, то той узагалі їв у сідлі, аби заощадити кожну секунду.

Сапфіра не помилилась. Коли сонце стало сідати за обрій, попереду замайорів Ду Вельденварден. Здалеку ліс нагадував велетенське спокійне море із зеленою водою. На узліссі Ду Вельденвардена височіли буки, клени й віковічні дуби, а в його глибинах росли одні лиш сосни.

Дракон зібрав рештки сил і, висолопивши язика, полетів удвічі швидше. Непроглядній темряві ще не вдалося остаточно взяти землю в полон, як мандрівники нарешті дістались лісу. Склавши крила, Сапфіра м'яко сіла під лапатим гіллям гігантського дуба. Якийсь час вона сиділа, завмерши на місці, бо була надто втомлена, щоб зробити бодай найменший рух. Доки дракон переводив подих, Ерагон дослухався до шелесту листя, ухкання сов і дзижчання безлічі нічних комах.

Сяк-так прийшовши до тями, Сапфіра звелась на лапи й попрямувала вперед, прослизнувши до Ду Вельденвардена поміж двома велетенськими дубами, вкритими мохом. Ельфи зробили так, що той, хто хотів потрапити до їхнього лісу, не міг зробити цього за допомогою магії. Саме тому шлях углиб лісу доводилось долати пішки. Сапфіра навіть гадки не мала потрапити до лісу з повітря, побоюючись, щоб яке-небудь закляття ельфів не знерухомило її крил.

Невдовзі вони опинились на невеличкій галявинці, яка була за кілька сот футів від узлісся. «Здається, ми зайшли вже досить далеко», — мовила Сапфіра. Ерагон мовчки відв'язав від сідла ноги й зіскочив на землю. Роззирнувшися навсібіч, він знайшов клаптик землі, на якому не росла трава, и вирив там руками невеличку ямку в півтора фути завширшки. Потім юнак видобув із земних надр воду й прошепотів закляття магічного дзеркала.

По воді пішли брижі, й вона стала випромінювати м'яке жовтаве сяйво. Невдовзі Ерагон побачив Оромисову кімнату й старого срібноволосого ельфа, що сидів, поринувши в читання якогось прадавнього пергаменту. Той звів на Ерагона очі й кивнув із незворушним виразом на обличчі.

— Майстре, — прошепотів Ерагон, приклавши руку до грудей.

— Мої вітання, Ерагоне. Я чекав на тебе. Де ти тепер?

— Ми із Сапфірою щойно ввійшли до Ду Вельденвардена… Майстре, я знаю, що ми обіцяли повернутись до Елесмери, але вардени зараз всього за кілька днів шляху від Фейнстера… Без нас їм буде дуже скрутно. На жаль, ми не встигнемо дістатися до Елесмери, тож уклінно просимо вас відповісти на кілька питань крізь магічне дзеркало.

Оромис засовався на стільці, а його видовжене обличчя набуло похмурого й замисленого виразу.

— Ерагоне, — сказав він за якийсь час, — я не буду вчити тебе на відстані. Мені добре відомо, про що ти хочеш спитати, але на ці питання я готовий відповісти тільки при зустрічі.

— Майстре, будь ласка. Якщо Мертаг і Торнак…

— Ні, Ерагоне. Я розумію, чому ти так поспішаєш, але твоє навчання не менш важливе, ніж захист варденів… А може бути й так, що навіть більш важливе. Ми маємо зробити все як належить. Робити це якось інакше немає жодного сенсу.

Ерагон скрушно зітхнув і вклонився:

— Так, Майстре.

— Ми з Глаедром чекаємо на вас, — відповів ельф, — тож спробуйте дістатися до Елесмери якомога швидше. Нам є про що поговорити.

— Як скажете, Майстре.

Геть знесилений, Ерагон увірвав зв'язок. Вода просочилась назад у землю, а Вершник зіперся головою на руки й став розглядати невеличку калюжку під своїми ногами. Поруч із ним гучно сопіла Сапфіра.

«Гадаю, нам і справді слід іти далі, — мовила вона, спрагло облизавши губи. — Не знаю, як ти, а я не збираюсь тут падати».

Ерагон зиркнув на неї знизу вгору:

«Ти впевнена?»

«Звісно».

Насилу примусивши себе звестись, юнак неквапом виліз на спину дракона.

«На шляху до Елесмери, — сказав він, прив'язуючи ноги до сідла, — нам треба бодай на хвильку спинитися біля дерева Меноа. Раптом пощастить зрозуміти, що саме мав на увазі Солембум!»

Колись, уперше зустрівши Вершника в Тейрмі, кіт-перевертень із дуже загадковим виразом промуркотів: «Настане час, і тобі знадобиться зброя. Пошукай її між корінням дерева Меноа. А потім, коли всі зусилля виявляться марними, ходи до скелі Кутіан і вимов там своє справжнє ім'я, щоб відкрити двері до Склепу Душ».

Де саме знаходиться скеля Кутіан, Ерагон іще й досі не знав, проте, гостюючи в Елесмері, вони із Сапфірою кілька разів приходили під дерево Меноа. Між його корінням був мох, а ще гнила кора й купа мурашок, але Вершник так і не знайшов жодної підказки, яка б могла натякнути на те, де саме заховано меч.

«Солембум міг мати на увазі й не меч, — пробурчала тим часом Сапфіра. — Адже коти-перевертні полюбляють загадки не менше за драконів. Одне слово, тією зброєю може бути навіть клаптик пергаменту, списаний закляттями, або книга, або малюнок, або гострий камінь, або й іще яка річ. Але що б воно не було, нам конче треба його знайти. Хтозна, чи випаде нам нагода коли-небудь повернутись до Елесмери?»

Сапфіра переступила повалене дерево й, розпростерши свої оксамитові крила, напружилась усім тілом. Потому вона зробила такий карколомний стрибок, що Вершник аж зойкнув і мертвою хваткою вчепився їй у шию.

Пролітаючи над зеленим морем, дракон розвернувся в північно-західному напрямку й попрямував до столиці ельфів.

ЗІТКНЕННЯ ГОЛІВ

Напад на обоз пройшов майже так, як Роран і чекав: за три дні потому, як загін залишив основні сили варденів, він та його вершники спустилися в ярок і вдарили по звивистій лінії возів із флангу. Ургали тим часом вистрибнули з-за великих валунів, що були на дні, й атакували обоз спереду. І попри те що погоничі й солдати Галбаторікса відчайдушно захищалися, напад загону Рорана був надто несподіваний, тож невдовзі ворожі сили було розбито. Повстанський загін вийшов із бою без втрат, якщо не брати до уваги двох поранених людей та одного ургала.

Кинувшись у бій першим, Роран самотужки вбив кількох ворогів, але потому відійшов назад і став керувати тактичними діями своїх воїнів, як того й вимагала його нова посада. Заняття було не з цікавих, тож йому страшенно кортіло повернутись на поле бою. Утім Міцний Молот вирішив трохи поберегтися, побоюючись, що рани на спині почнуть кровоточити.

До цієї миті в Рорановому загоні, який налічував двадцятеро людей і двадцятеро ургалів, проблем із дисципліною не було. Засмучувало хіба тільки те, що обидві раси й надалі ставились одна до одної з підозрою. Роран намагався цього не показувати, та в глибині душі все одно тримав на ургалів зло, як і будь-яка інша людина, що виросла неподалік від Хребта. Тим не менше, обидві частини його загону чудово взаємодіяли. Мабуть, у цьому не було великої заслуги Міцного Молота, адже Насуада й Нар Гарцхвог дуже ретельно добирали воїнів, які мали вирушити з ним у похід. Точніше кажучи, до його лав потрапили тільки ті солдати, що мали репутацію вправних бійців, здоровий глузд і, що найважливіше, спокійну вдачу.

Однак після перемоги, коли люди стали збирати тіла солдатів і погоничів у купу, а Роран, наглядаючи за їхньою роботою, їздив уздовж возів, до його слуху долинув відчайдушний вереск якогось бідолахи. Міцний Молот миттю покликав до себе Карна та ще кількох чоловіків і, гадаючи, що на них, скоріше за все, напав ворожий загін, галопом помчав до кінця обозу.

Та опинившись на місці, юнак побачив жахливу картину: четверо ургалів прив'язали до дерева одного із солдатів Галбаторікса, якому дивом вдалося вижити, і, заливаючись клекотливим реготом, штрикали його мечами. Роран брудно вилаявся, зіскочив зі свого вірного Сніговія і єдиним ударом молота позбавив того бідолаху всіх страждань.

Коли Карн та ще четверо воїнів нагодилися своєму командирові на допомогу, дерево оповила ціла хмара куряви. Скориставшись цим, вершники миттю оточили Міцного Молота з флангів і оголили свої мечі, готові будь-якої миті порубати ургалів на дрібні шматочки.

Ургали почали розгублено перешіптуватись, а потім найбільший із них, на ім'я Яборг, зробив крок уперед:

— Міцний Молоте, навіщо ти зіпсував нам змагання? Адже він міг танцювати перед нами ще добру годину!

— Слухайте мене уважно! — процідив Роран крізь зуби. — Доки ви служите під моїм командуванням, ніхто з вас не катуватиме полонених, якщо на те не буде особливих причин. Зрозуміло? Більшість цих солдатів служать Галбаторіксу не з власної волі, а тому, що їх змусили це зробити. На їхньому місці могли опинитися наші друзі, сусіди й родичі, тож вашим штучкам тут не місце! Пам'ятайте, наші вороги не вони! Наш ворог — Галбаторікс!

На важкому чолі ургала з'явилися такі глибокі зморшки, що його очі майже зникли:

— Але ж ви все одно їх убиваєте! То чому ми не можемо потішитись тим, як вони танцюють, перш ніж відправити їх у кращий світ?

У Рорана тим часом зринула думка, що череп ургала навряд чи витримає удар його молота, проте він зумів сяк-так опанувати себе.

— Тому, — повільно мовив він, — що вам слід отримувати насолоду від чогось іншого! Невже ви отримували б насолоду навіть тоді, якби той бідолаха був одним із вас?

— Авжеж, — спокійно відповів Яборг. — Тоді він би й сам хотів, щоб ми полоскотали його мечами. Це була б його остання нагода показати свою хоробрість. Хіба у вас, безрогих, не так? Чи ви боїтеся болю?

Роран до пуття не знав, що означає для ургалів бути «безрогим», але чудово розумів, що, ставлячи під сумнів його хоробрість, Яборг завдав йому неабиякої образи як за мірками ургалів, так і за мірками людей.

— Будь-хто з нас боїться болю менше, ніж ти, Яборгу, — мовив він, міцно стискаючи руків'я молота й щит. — А тепер, якщо ти не хочеш його відчути, краще віддай мені свій меч, а потім відв'яжи тіло того нещасного й віднеси його до решти тіл. І найголовніше, що я маю тобі сказати: доки ми не повернемось до варденів, ти служитимеш у нашому загоні конюхом.

Не чекаючи на згоду, Міцний Молот розвернувся, узяв Сніговія за повіддя й хотів був залізти в сідло, проте його зупинило ургалове ревіння:

— Ні!

Роран застиг, поставивши одну ногу в стремено, й подумки вилаявся. Урешті-решт, він передбачав, що щось подібне обов'язково має статися. Потому він повільно розвернувся і зміряв Яборга поглядом:

— Ні?.. Це означає, що ти не хочеш виконувати мого наказу?

— І навіть більше… — зухвало відповів ургал, показавши свої короткі ікла. — Я кидаю тобі виклик, Міцний Молоте. — Сказавши це, ургал заревів так гучно, що весь загін кинув свої справи й хутко побіг до верби.

— Давай ми візьмемо цього нікчему на себе, — сказав Карн так голосно, щоб усі його чули.

Роран заперечно похитав головою:

— Облиште, я сам із ним впораюсь.

Міцний Молот говорив дуже спокійно, але десь глибоко в душі був радий, що за його спиною стоять вірні воїни, які краще помруть, ніж дадуть скривдити свого командира сірошкірим ургалам. Люди були значно меншими за ургалів на зріст, проте всі, окрім Рорана, сиділи на конях і мали б неабияку перевагу, якби почалася бійка. Їм слід було розраховувати тільки на власні сили — магія Карна навряд чи допомогла б, оскільки ургали мали свого мага, шамана на ім'я Дарзхгра. Рорану кілька разів доводилось бачити його в дії, тож він добре знав, що той куди ліпше за Карна розуміється на всіх тонкощах магії.

— Вардени не мають звички ставати ватажками тих, хто переважає інших власною силою, — сказав Роран Яборгу. — Якщо ти хочеш битися, я битимусь, але ти нічого цим не досягнеш. Коли раптом я програю, то замість мене загін очолить Карн, і ти відповідатимеш перед ним, а не переді мною.

— Пхе! — мовив Яборг. — Я кидаю тобі виклик не заради того, щоб керувати твоєю расою. Я кидаю тобі виклик за право керувати нами, бойовими самцями племені Болвек! Під час нашої подорожі ти не здійснив жодного подвигу, Міцний Молоте, тому ти не можеш бути нашим ватажком. Якщо ти програєш, ватажком стану я. Ми не будемо слухати ваших наказів — ані твоїх, ані Карнових, ані будь-якого іншого створіння, надто слабкого, щоб заслуговувати на нашу повагу!

«Навіть якщо це коштуватиме мені життя, — подумав Роран, — я маю спробувати втримати владу над ургалами, інакше вардени втратять їх як спільників». Міцний Молот трохи помовчав, а потім сказав:

— У мого народу той чоловік, якому кинули виклик, обирає час і місце поєдинку, а також зброю, що нею буде битись.

Яборг зареготав:

— Твій час уже настав, Міцний Молоте. А місце — ось тут. До того ж, самці моєї раси б'ються без зброї в самих тільки пов'язках на стегнах.

— Ні, це нечесно. У тебе є роги, а в мене їх немає! — відповів Роран. — Чи ти не згодишся на те, щоб я залишився з молотом, аби бути з тобою як рівний з рівним?

Яборг трішки подумав:

— Ти можеш залишити собі шолом і щит, але не молот. У нас суворо заборонено використовувати зброю, коли два самці б'ються за право стати ватажком.

— Гаразд… Якщо мені не вільно битися з молотом, тоді я відмовляюся й від шолома та щита. Які будуть правила бою і як ми зрозуміємо, хто з нас переміг?

— У нас є тільки одне правило, Міцний Молоте: якщо ти втечеш, то програєш двобій, і тебе буде виключено з племені. А якщо ти примусиш відступити мене, тоді перемога за тобою. Та ми з тобою будемо битися до останнього подиху, оскільки я ще ніколи не відступав.

Роран кивнув на знак згоди. «Напевне, — подумав він, — зухвалець саме цього й прагне, та якщо в мене вийде, я спробую його не вбивати».

— То що, почнемо? — гукнув він і грюкнув молотом об щита.

За мить ургали й люди очистили місце для поєдинку, позначивши кілочками квадрат дванадцять на дванадцять кроків. Тоді Міцний Молот і Яборг роздяглися, а двоє ургалів стали намазувати свого побратима ведмежим жиром, доки Карн і Лофтен робили те саме з Рораном.

— Намажте-но краще спину, — буркнув юнак. Він хотів, щоб його шрами стали якомога м'якшими, а отже, кількість місць, де вони могли луснути, зменшилась.

— Чому ти відмовився від щита й шолома? — схилившись над вухом свого командира, гаряче зашепотів Карн.

— Вони тільки уповільнять мої рухи. А я зовсім не хочу, щоб це чудовисько мене розчавило. Значить, мені слід рухатись прудко, ніби наляканому зайцю.

Доки Карн і Лофтен розтирали юнакові м'язи на руках, Роран пильно роздивлявся свого супротивника, намагаючись знайти його вразливі місця, які б допомогли подужати зухвалого ургала.

Яборг мав добрі шість футів зросту. Його спина була широка, груди великі, а на руках і ногах повипинались чималі м'язи. Ургалова шия нагадувала шию бика, та інакше й не могло бути, бо як би тоді на ній трималась його велетенська голова з покрученими рогами? Ліву частину Яборгових грудей прикрашали три довгі шрами, залишені пазурами якоїсь невідомої тварини, а по всьому тілу росла рідка чорна щетина.

Юнак був упевнений у собі, проте відчував, що навряд чи зможе перемогти Яборга тільки завдяки власній силі. Навіть найсильнішому чоловікові годі було змагатись із величезним самцем-ургалом. Роран також знав, що довгі чорні кігті, ікла й роги нададуть ургалові неабиякої переваги в цій битві без зброї.

«Ну що ж! Треба принаймні хоч спробувати», — буркнув собі під носа Міцний Молот, думаючи про всі ті виверти, яких він навчився, змагаючись на тренуваннях із Рораном, Бальдором та рештою карвахольців. Хоча ці виверти могли й не згодитися, адже їхня майбутня бійка — то не поєдинок двох людей… Швидше за все, вона мала обернутися на бій двох диких звірів.

Очі Рорана знову й знову спинялись на величезних рогах Яборга. Юнак добре знав, що саме вони є найнебезпечнішою зброєю ургала. Ними його супротивник міг безкарно завдавати страшних ударів, до того ж, вони надійно захищали його голову від чужих кулаків. Та потім Міцний Молот подумав про те, що ургалові роги, попри всю свою небезпеку, можуть стати й найбільшою вадою його супротивника…

Коли їхні тіла було всуціль укрито ведмежим жиром, секунданти стали по обидва боки розміченого на землі квадрата. Міцний Молот розслабив коліна, готовий стрибнути вбік, щойно ургал кинеться на нього.

Легкий вітерець пробіг листям найближчої верби, а один із биків, запряжених у вози, вдарив у землю копитом, через що його упряж зарипіла…

Яборг одразу ж пішов у наступ. Він подолав відстань до Міцного Молота трьома велетенськими кроками. Юнак дочекався миті, аж доки ургал не опиниться за кілька дюймів від нього, а потім стрибнув праворуч, проте трохи недооцінив швидкість Яборга. Схиливши голову, ургал потужно вдарив юнака рогом у плече й викинув його за межі квадрата.

Коли юнак падав, у бік йому вп'ялося гостре каміння, а спина відгукнулась шаленим болем, що пробіг по кожному з півсотні шрамів. Роран загарчав і різким стрибком звівся на ноги, відчувши, як кілька шрамів луснули. До ведмежого жиру на юнаковому тілі поприлипала пилюка й дрібні камінці. Тоді Міцний Молот широко розставив ноги й великими кроками став наближатись до Яборга, не зводячи очей із його вишкірених іклів.

Ургал іще раз кинувся на командира загону, проте цього разу Роран прошмигнув за кілька дюймів від його руки. Третя атака Яборга також не мала успіху. Ургал вирішив змінити тактику. Похитуючись у різні боки, ніби велетенський краб, він розчепірив свої довгі гачкуваті руки й спробував зловити Рорана в смертельні обійми, але той знову вивернувся й подавсь назад — опинитись в ургалових лапищах означало вірну смерть.

Люди й ургали, що спостерігали за боєм, стояли довкола квадрата у мертвій тиші. Кілька хвилин поспіль Роран і Яборг обмінювались швидкими ударами, які ковзали по їхніх слизьких тілах. Юнак намагався не наближатись до ургала. Він хотів виснажити його постійним рухом, але той виглядав так, ніби поєдинок тільки-тільки почався. Тоді Роран збагнув, що час грає проти нього. Словом, якщо він хотів перемогти, то бій треба було закінчувати не зволікаючи. І Міцний Молот вирішив спровокувати напад Яборга. Він відійшов у найдальший закуток квадрата й почав кепкувати з ургала.

— Ха! — сказав Роран. — Ти жирний і неповороткий, ніби стара корова! Ямборгу, ти й справді не можеш мене впіймати чи твої ноги зроблено із сала? Поглянь, як тебе пошила в дурні звичайна людина! На місці твоїх побратимів я б відрізав тобі роги за те, що ти так осоромив свою расу! А ваші жінки… Що вони про тебе скажуть, неповороткий бевзю?

Яборг відповів на його слова оглушливим ревом і побіг на юнака, трохи розвернувши тіло, щоб розчавити Міцного Молота всією своєю масою.

Роран тим часом відскочив убік і хотів був схопити супротивника за правий ріг, та промазав і впав на середину квадрата, до крові обідравши коліна. Він подумки вилаявся й, не гаючи жодної секунди, знову схопився на ноги.

Ургал зупинився всього за мить до того, як його величезна маса могла винести його за межі квадрата. Потім він різко крутонувся, розлючено зблиснувши на юнака своїми маленькими жовтими очицями.

— Гей ти, недоумку! — загукав до нього Роран, показавши язика й зробивши всі образливі жести, які тільки міг згадати. — Мені здається, що ти не впіймав би й оцієї ось верби!

— Помри, людино! — загорлав тоді Яборг і стрибнув на Рорана, простягнувши вперед руки.

Юнак прудко кинувся ліворуч, відчувши, як два ургалові нігті залишили на його ребрах довгі криваві смуги, а потім підстрибнув угору й повис на одному з рогів свого супротивника. Перш ніж ургал устиг хитнути головою, щоб скинути Міцного Молота на землю, той устиг схопити його й за другий ріг, а потім, напруживши всі сили, смиконув голову Яборга на себе й повалив його на землю. Щойно груди ургала торкнулись землі, юнак миттю став правим коліном йому на плече. Ургал брикався ногами, щосили намагався вирватись із Роранового захвату, але той навіть не думав його відпускати. Міцний Молот зіперся однією ногою на камінь і вивернув голову Яборга так, що якби на його місці опинилася людина, то в неї вже давно скрутилися б в'язи. Долоні юнака, вимащені в слизький жир, щомиті могли зісковзнути з ворожих рогів й через це йому було вдвічі важче тримати свого супротивника.

На якусь мить Яборг розслабився, а потім відштовхнувся від землі й звівся разом із Рораном на ліву руку. Юнак затремтів від напруги, налягаючи на ургала всією своєю масою. Так тривало десь півхвилини, а потім ургалова рука таки підкосилася, й він знову впав на черево.

Обидва супротивники дихали так важко, ніби пробігли наввипередки кілька сотень ліг. Щетина ургала впивалася в тіло Міцного Молота, мов розпечений дріт, по спині юнака стікали струмочки поту. Вони потрапляли в тріщини на шрамах і робили біль просто нестерпним.

Сяк-так перевівши подих, Яборг знову брикнув ногами й заборсався в пилюці, наче риба, що потрапила на гачок, та Роран, зібравши всі свої сили, не відпускав величезного ургала. Зрозумівши, що так діла не буде, Яборг перестав брикатися ногами, а натомість почав відчайдушно крутити головою, сподіваючись бодай таким чином виснажити Міцного Молота.

Невдовзі супротивники застигли без руху, дослухаючись до дзижчання мухи й протяжного реву бика.

Так пройшло кілька хвилин. Затерплі Роранові руки повільно обертались на камінь. Юнак почав задихатися. Шрами на його спині боліли так, що здавалося, ніби з нього злізе шкіра, варто лиш зробити бодай один необережний рух.

Міцний Молот не знав, скільки ще зможе протриматися. «Чорти б його побрали, — подумав юнак, — невже він ніколи не здасться?» І в цю мить голова Яборга дрібно затремтіла. Схоже було на те, що в ургала звело м'язи шиї. Він відчайдушно заревів, а потім прошепотів хриплим голосом:

— Убий мене, Міцний Молоте. Я не можу тебе перемогти.

Юнак іще дужче вчепився йому в роги:

— Ні… Якщо ти хочеш умерти, то пошукай кого іншого, хто тебе вб'є. Я бився за твоїми правилами, а тепер ти мусиш прийняти мої. Скажи всім, що ти здаєшся. Скажи, що утнув найбільшу в житті дурницю, коли кинув мені виклик. Зроби це, і я тебе відпущу. Інакше я триматиму тебе стільки, скільки зможу, нехай навіть цілу вічність.

Тоді Яборг зробив останню відчайдушну спробу звільнитись. Але сили невпинно покидали його. Іще якусь мить він продовжував борсатись у пилюці, а потім прохрипів:

— Це надто велика ганьба для мене, Міцний Молоте. Благаю, убий мене.

— Я не належу до твоєї раси, тож не збираюсь підкорятися вашим звичаям, — відповів Роран. — А якщо хтось почне глузувати з тебе, то скажи, що тебе переміг Міцний Молот, брат Ерагона, самого Убивці Тіні! І повір, вони вмить проковтнуть свої язики.

Збігло ще кілька хвилин. Яборг так нічого й не відповів.

— Ну то як? — загорлав Роран, щосили смикнувши супротивника за роги.

Тоді ургал голосно, щоб усі чули, проревів:

— Гар! Нехай прокляне мене Сварок! Я здаюсь! Дарма я кинув тобі виклик, Міцний Молоте! Ти гідний бути нашим ватажком.

По цих словах люди вдарили своїми мечами об щити й радісно загукали, а ургали мовчки затупцяли на місці, немов відчуваючи сором за свого побратима.

Тоді Роран із задоволеною посмішкою відпустив роги Яборга й відкотився від ургала вбік. За мить, почуваючись так, ніби його ще раз відшмагали батогом, Міцний Молот повільно звівся на ноги й пошкандибав з квадрата до Карна.

Коли маг накинув йому на плечі ковдру, юнак аж скривився, бо по його спині пробіг вогонь болю. Карн тим часом подав командирові міх із вином і, посміхаючись, мовив:

— Після того як він збив тебе з ніг, я був певен, що ти не виживеш. Здається, я знову недооцінив тебе, Роране, еге ж? Ха!.. Це була найкраща бійка, яку мені доводилося бачити за все своє життя. Схоже, ти перша людина, яка зійшлася з ургалом у чесному поєдинку.

— Хтозна, — відповів Роран, жадібно приклавшись до вина. — Але я цілком можу бути першою людиною, якій після цього вдалося вижити. — Коли Карн весело зареготав, юнак і собі ледь помітно посміхнувся.

Потім він звів очі на ургалів, що скупчились довкола Яборга й тихо про щось із ним перешіптувались, доки один із них стирав з його тіла залишки ведмежого жиру. Усі вони виглядали пригніченими, проте Міцний Молот не помічав на їхніх обличчях образи чи злості. Він сподівався, що з ними більше не буде клопоту.

Незважаючи на те, що шрами страшенно пекли, юнак дуже тішився своєю перемогою. «Може, це й не остання бійка між нашими расами, — подумав він, — та коли ми повернемось до варденів, ургали не наважаться розірвати з нами союз».

Зробивши ще один ковток, Роран закрив міх, передав його назад Карну, а потім гукнув:

— Гей! Годі вже стояти, ніби стадо овець! Мерщій ходіть до возів і погляньте, що в них там є! Лофтене, злови ворожих коней, якщо вони ще не дуже далеко втекли! Дарзхра, ти відповідаєш за биків. Швидше! Торнак і Мертаг можуть з'явитися тут з хвилини на хвилину. Ворушіться! І де в біса мій одяг, Карне?

ГЕНЕАЛОГІЯ

Ерагон і Сапфіра прибули до Елесмери через чотири дні після того, як покинули Фартхен Дур.

Коли перші будівлі міста, вузькі звивисті вежі, що перепліталися з гіллям трьох велетенських сосон, забовваніли на обрії, сонце було високо над головами мандрівників і пестило їхні тіла своїм лагідним промінням. Невдовзі Ерагон помітив, що за час їхньої відсутності місто неабияк розбудувалося. За його колишніми межами з'явилось безліч новобудов, про призначення яких Вершник навіть не здогадувався.

Опинившись неподалік самого міста, юнак став подумки шукати Джильдериєна Мудрого, що, як повелитель Білого Вогню Вандила, захищав Елесмеру від ворогів ось уже впродовж двох із половиною тисяч років. Ерагон полинув своєю свідомістю між будівлями міста й спитав прадавньою мовою:

«Джильдериєне-ельдо, чи можемо ми ввійти?»

«Так, Ерагоне, Убивце Тіні, й Сапфіро, Блискуча Луско, — відгукнувся тихий спокійний голос. — Вам завжди раді в Елесмері».

«Дякуємо вам, Джильдериєне-ельдо», — відповіла на те Сапфіра.

Пролітаючи над сосновим містом, Сапфіра раз у раз чіплялась пазурами за гілля розлогих гігантських дерев, кожне з яких здіймалося в небеса майже на триста футів. Поміж ними Ерагон бачив обриси споруд, зведених на живих деревах, клумби з яскравими квітами, сяйво магічних ліхтарів і кількох ельфів, що зацікавлено поглядали на них знизу вгору.

Сапфіра тим часом уже дісталася скелі Тельнаєр, яка височіла тисячофутовою глибою над зеленим морем лісу. Потому вона зробила поворот праворуч і полетіла на північ, уздовж кам'яного хребта, лише зрідка змахуючи крилами, щоб тримати належну швидкість і висоту.

Невдовзі перед мандрівниками з'явилась зелена галявина, а на ній — простенька одноповерхова будівля, зведена між чотирма соснами. Неподалік від неї, скрутившись клубочком, лежав золотий дракон Глаедр. Його ікла були завтовшки з Ерагонів тулуб, а пазури нагадували гострі коси селян із Карвахола. Він мирно склав свої м'які, немов оксамит, крила й оповив себе довгим хвостом. У Глаедрових очах, як завжди, сяяли глибокі вогники, що нагадували відблиски Зоряного Сапфіра. Свою скалічену лапу дракон сховав під живіт, немовби ще й досі відчував біль. Перед Глаедром стояв невеличкий круглий стіл із двома стільцями, на одному з яких примостився Оромис. Сріблясте волосся ельфа виблискувало на сонці, як сталь.

Коли Сапфіра приземлялась, Ерагонові довелось якомога ближче прихилитися до її шиї, щоб не випасти із сідла. Дракон гупнув своїми велетенськими лапами об землю й, загрібаючи крилами вперед, пробіг іще кілька кроків, перш ніж остаточно спинитися.

Пальці Вершника тремтіли від перевтоми, тож він насилу розв'язав мотузки довкола своїх ніг. Потому він швидко спустився донизу по правій передній лапі Сапфіри, але, опинившись на землі, таки не втримав рівновагу, шкопиртнув і став рачки, дуже боляче вдарившись гомілкою об камінь, що ховався в траві. Юнак ледь не застогнав від болю й сорому, бо цієї миті був схожий на якогось незграбного старигана, й мерщій став зводитись на ноги.

Вершник іще не встиг і розігнутись, як побачив перед собою руку. Над ним стояв Оромис. Його непідвладне часу обличчя сяяло щасливою посмішкою:

— Ласкаво просимо до Елесмери, Ерагоне-фініарелю. І тебе також, Сапфіро, Блискуча Луско. Ласкаво просимо вас обох.

Ерагон схопився за руку Оромиса, а той, здавалося, без жодних зусиль допоміг йому звестись на ноги. Кілька хвилин потому Ерагон так і стояв мовчки, бо йому запаморочилось у голові. Трішки отямившись, він спочатку торкнувся губ пальцями правої руки, а потім нарешті вимовив прадавньою мовою:

— Хай тобі завжди буде щастя, Оромисе-ельдо, — за мить юнак притис руку до грудей, зробивши жест, яким ельфи висловлювали свою повагу.

— Хай і над тобою довіку сяють зірки, Ерагоне, — відповів Оромис.

Після цього Ерагон привітався з Глаедром, чия вогненна свідомість, як завжди, налякала його своїм безміром.

Сапфіра натомість залишилась там, де й була, вигнувши шию так, що її ніс торкався землі. Плечі й стегна дракона дрібно тремтіли, так, ніби надворі була люта зима, а в кутиках її пащеки з'явилась жовта піна.

Немовби вибачаючись, Ерагон швидко мовив:

— На другий день нашої подорожі ми потрапили в сильний зустрічний вітер… — юнак замовк, бо Глаедр звів свою велетенську голову й з ніг до голови оглянув Сапфіру, але та, здавалось, геть його не помічала. Тоді дракон звівся на лапи, підійшов до неї ближче й дмухнув їй у морду, випустивши крізь ніздрі невеличкі стовпчики полум'я. Відчуваючи, як у Сапфіру повільно перетікає енергія старого дракона, Вершник полегшено зітхнув. Глаедр тим часом випустив хмаринку диму.

«Уранці я літав на полювання, — сказав він, — тож під деревом із білим гіллям, що росте на другому кінці поля, ти знайдеш частину моєї здобичі. Можеш з'їсти все, що захочеш».

Сапфіра із вдячним виразом на морді мовчки кивнула й потягла за собою хвоста, ледь плентаючись до дерева, на яке їй показав Глаедр. Сяк-так діставшись до нього, вона вляглася на землю й уп'ялась зубами в тушу гладкого оленя.

— Ходімо, — сказав Оромис, кивнувши вбік столика й стільців. На столику було кілька ваз із фруктами й горіхами, а ще лежали чималий шмат сиру й хлібина. На самісінькому краєчку притулилися кухоль вина та два кришталеві кубки. Коли Ерагон усівся, Оромис тицьнув на кухоль:

— Ти б не хотів промочити зі мною горло? Гадаю, після такої важкої подорожі в ньому має бути повно пилюки.

— Авжеж, із радістю, — кивнув Ерагон.

Оромис граційним рухом узяв кухоль і наповнив кубки. Подавши один із них Ерагонові, він і собі сів на стільця, розправляючи білу сорочку своїми довгими пальцями.

Ерагон зробив невеличкий ковток. Вино мало вишнево-сливовий смак:

— Майстре, я…

Оромис звів пальця, благаючи юнака замовкнути:

— Якщо ти не хочеш сказати мені чогось надто важливого, то я б волів зачекати, доки до нас не приєднається Сапфіра. А потім ми всі разом поговоримо про те, що вас сюди привело. Згода?

Хвильку повагавшись, Ерагон кивнув і став наминати свіжі фрукти. Оромис тим часом зручніше вмостився на стільці й мовчки невеличкими ковтками продовжував пити своє вино. Його дракон слідкував за всім, що відбувалося на галявині, нагадуючи живу золоту статую.

Сапфіра обідала добрих півгодини, а коли нарешті відірвалась від їжі, то ще хвилин із десять хлебтала воду з чистого холодного струмка. Нарешті вона-таки повернулась до Ерагона, вляглася біля його ніг й сонно закліпала очима. Потім вона ласо позіхнула, показавши свої гострі зуби, і аж тепер привіталася з Оромисом та Глаедром.

«Говоріть про що хочете, — сказала вона, — але не чекайте багато почути від мене, бо я будь-якої миті можу заснути».

«Якщо ти заснеш, — відповів на те Глаедр, — то нам доведеться чекати, аж доки ти прокинешся».

«Це дуже люб'язно з вашого боку», — зітхнула Сапфіра і ледь-ледь не заплющила очі.

— Може, хочеш іще вина? — спитав Оромис, піднявши кухоль над столом. Проте Ерагон заперечно похитав головою. Якусь хвильку ельф помовчав, а потім сказав:

— Тобі не треба розповідати мені про те, що з тобою сталося за кілька минулих тижнів, Ерагоне. Відтоді, як Ісланзаді покинула ліс, Арія повідомляла нам про все, що відбувалося в країні, посилаючи сюди кожні три дні гінця. Словом, я знаю про твій двобій із Мертагом і Торнаком на Палаючій рівнині, про твою подорож до Хелгрінда й про те, як ти покарав м'ясника із твого селища. А ще я знаю, що ти був присутній на зібранні кланів у Фартхен Дурі й що гноми обрали Орика своїм новим королем. Тож, якщо хочеш розповісти мені про те, чого я ще не чув, можеш зробити це прямо зараз.

Ерагон покатав по долоні ягідку чорниці:

— А ви знаєте про Елву й про те, що сталося, коли я пробував звільнити її від закляття?

— Авжеж, я знаю навіть це. Може, тобі й не вдалося цілком зняти з неї закляття, але ти спокутував свою провину перед тим дитинчам, вчинивши так, як і мав би вчинити справжній Вершник дракона. Вершники зобов'язані завжди виконувати свої обіцянки, якими б складними ті не були.

— Так-то воно так, але вона ще й досі відчуває біль людей, які її оточують.

— Звісно, але зараз це відбувається тому, що вона саме так хоче, — заперечив Оромис. — Твоя магія більше не примушує її це робити… Та годі вже про неї. Ти ж прийшов сюди не для того, щоб почути мою думку про Елву. Що в тебе на серці, Вершнику? Питай у мене про все що хочеш, а я спробую відповісти на твої питання, якщо мої знання дозволять це зробити.

— А що робити, коли я не знаю, як правильно поставити запитання?

У сірих очах Оромиса спалахнули іскорки цікавості.

— Та невже? Ти починаєш мислити, як ельф. Але зважай на те, що можеш нам довіряти, бо ми — ваші вчителі й навчили вас того, про що ви із Сапфірою не знали… Розкажи, що саме тебе хвилює?

Ерагон поклав ягоду на стіл, а потім тихим, проте твердим голосом мовив:

— Здається, є багато речей, про які ви нам не розповіли.

На мить запанувала тиша, якщо не брати до уваги шелесту дерев, жебоніння струмка й жвавого галасу білок.

«Якщо ти надумав із нами сваритися, — сказав Глаедр, — то будь сміливішим, Ерагоне, і не гризи свій гнів, ніби стару суху кістку».

По цих словах Сапфіра звела голову з лап, і Вершникові навіть здалося, що його дракон загарчав. Він пильно зиркнув на нього й, намагаючись виглядати цілком спокійним, вів далі:

— Коли я був тут востаннє, ви знали, хто мій батько?

Оромис ствердно кивнув:

— Авжеж, знали.

— І ви також знали, що Мертаг — мій брат?

Ельф кивнув удруге:

— Ми знали, але…

— То чому ж ви мені не сказали?! — скрикнув Ерагон, звівшись на ноги й перекинувши свого стільця. Потім він добряче стукнув кулаком собі по стегну й відійшов на кілька футів від столу, втупившись поглядом у зелені нетрі лісу. Ельф тим часом залишався цілком спокійним, через що роздратування юнака стало ще більшим: — Цікаво, ви взагалі хоч колись збиралися мені про це сказати? Чи завжди тримали б у таємниці правду про мою родину, гадаючи, що це зашкодить навчанню? А може, ви думали, що я стану схожим на свого батька? А Бром? Бром теж про це знав? І оселився в Карвахолі лиш тому, що я був сином його ворога? Гадаєте, я повірю, що це був звичайний збіг обставин? Адже ми жили за кілька кроків один від одного! І ще! Ви, певно, будете мене переконувати, що Арія випадково опинилася з яйцем Сапфіри на Хребті?

— Ну, щодо цього, то можеш бути цілком упевнений… Те, що зробила Арія, й справді — не більше ніж збіг обставин. Тоді вона ще й гадки про тебе не мала, — незворушно відповів Оромис.

Ерагон роздратувався ще більше:

— Я ж добре пам'ятаю слова, сказані Бромом, коли він уперше побачив Сапфіру. Він сказав, що уявлення не має: фарс це а чи трагедія? Тоді мені здалося, що він мав на увазі тільки те, що новим Вершником став звичайний селянин. Але ж він мав на думці щось інше. Він говорив про те, що Вершником став молодший син Морзана! Ви з Бромом завжди переконували мене в тому, що я маю вбити Галбаторікса. Навіщо? Аби спокутувати гріхи мого батька? Виходить, я завжди був для вас тільки тим, хто може врівноважити шальки терезів? — Перш ніж Оромис устиг бодай щось відповісти, Ерагон вилаявся й продовжив: — Усе моє життя було брехнею! Відтоді, як я народився, я був нікому не потрібен, якщо не брати до уваги Сапфіри: ані моїй матері, ані Герроу, ані тітці Маріан, ані Бромові… Останнього я цікавив тільки тому, що був Вершником Сапфіри. Я завжди був для всіх тягарем. Але що б ви про мене не думали, я — не мій батько і не мій брат… я ніколи не піду по їхніх стопах. — Поклавши руки на край столу, Ерагон схилився вперед: — Не хвилюйтесь, я не збираюся зраджувати ельфів, гномів чи варденів. Я зроблю те, що мушу… Але відтепер я втратив до вас довіру. Я не буду…

Вершник не встиг закінчити, бо від громового голосу Глаедра повітря й земля аж затремтіли. Вишкіривши ікла, дракон скрикнув з такою силою, що його слова загули в Ерагоновій свідомості:

«У тебе, пташеня, більше підстав довіряти нам, аніж кому іншому! Якби не ми, ти б уже давно помер!»

Тоді в розмову встряла Сапфіра.

«Розкажіть йому», — попросила вона Глаедра й Оромиса, чим неабияк здивувала юнака.

«Сапфіро? — спантеличено спитав він. — Що саме вони мають мені розказати?»

Проте дракон не звернув жодної уваги на Вершника й знову звернувся до наставників:

«Це геть безглузда сварка… Побережіть Ерагонові сили».

Тепер уже й Оромис здивовано звів брови:

— Ти знаєш?

«Я знаю».

— Та що ж ти в біса таке знаєш, що? — скрикнув Ерагон, насилу стримуючись.

Оромис важко зітхнув і тицьнув пальцем на звалений стілець:

— Сідай.

Проте юнак так і залишився стояти на ногах, спопеляючи всіх розлюченим поглядом.

— Я розумію, — сказав тоді ельф, — це дуже важко для тебе, але якщо ти спершу ставиш питання, а потім не хочеш слухати відповіді, то твоєю єдиною винагородою може стати тільки розчарування. А тепер усе ж таки сядь, щоб ми могли спокійно поговорити.

Ерагон набурмосено підняв стільця й нетерпляче на ньому засовався.

— Чому? — спитав він. — Чому ви не сказали мені, що моїм батьком був Морзан, перший із клятвопорушників?

— А знаєш, — відповів Оромис, — ми були б тільки раді, якби ти був бодай трішки схожий на свого батька… Хоч у дечому ти й справді на нього схожий… Я вже хотів був сказати, але ти урвав мене, тож слухай тепер… Мертаг — твій брат, але не рідний, а зведений…

Останнє слово ельфа закружляло довкола Ерагона з такою швидкістю, що в нього забило памороки, і він був змушений схопитись за стіл, щоб не впасти зі стільця.

— Мій зведений брат… Але хто ж тоді…

Діставши з вази ягоду, ельф якусь мить уважно її розглядав, а потім кинув собі до рота:

— Ми з Глаедром не хотіли тримати цього в таємниці, та в нас не було вибору. Більше того, ми присягнули своїм життям, що ніколи не скажемо тобі, хто твій батько, якщо ти сам не дізнаєшся правду. Але тепер ми, схоже, можемо про це поговорити.

Вершник увесь аж тремтів:

— Оромисе-ельдо… Якщо Мертаг — мій зведений брат, то хто ж тоді мій батько?

«Зазирни до свого серця, Ерагоне, — сказав Глаедр. — Ти вже знаєш, хто він, і знаєш доволі давно».

Ерагон ошелешено похитав головою.

— Ні, я не знаю! Не знаю! Будь ласка…

Велетенський дракон роздратовано чмихнув димом:

«Твій батько — Бром. Невже ти не розумієш?»

ДВОЄ ПРИРЕЧЕНИХ ЗАКОХАНИХ

Ерагон ошелешено витріщився на золотого дракона.

— Але як? — вигукнув він. Перш ніж Глаедр або Оромис устигли щось відповісти, Ерагон блискавично розвернувся до Сапфіри й сказав подумки і вголос водночас: — Ти знала? Ти знала і все одно зробила так, що я весь цей час вважав своїм батьком Морзана, коли це… навіть… я… — Важко дихаючи, Ерагон затнувся і замовк, а його серце заполонили безладні спогади про Брома. Потім він майже по складах повторив слова старенького й збагнув, що все збігається… що Глаедр кілька хвилин тому казав чисту правду.

Коли Оромис торкнувся його плеча, Вершник аж здригнувся від несподіванки.

— Ерагоне, ти маєш заспокоїтись, — співчутливо мовив ельф. — Пригадай, як я вчив тебе медитувати. Контролюй своє дихання й зосередься на тому, щоб твоя напруга вийшла крізь ноги в землю… Отак, саме так… А тепер повтори ще раз і дихай якомога глибше.

Ерагон зробив так, як його просив ельф, і невдовзі руки юнака перестали тремтіти, а серце припинило калатати й забилося в нормальному ритмі. Його думки стали яснішими, й він, знов поглянувши на Сапфіру, спитав її вже більш м'яким голосом:

— То ти знала?

Сапфіра підвела голову з лап:

«Ох, Ерагоне… Я дуже хотіла про все тобі розповісти. Моє серце краялось на шматки, коли я бачила, якого болю завдають тобі слова Мертага, а я нічим не можу тобі допомогти. Повір, я б неодмінно все тобі розказала, якби так само, як Оромис і Глаедр, не присягла прадавньою мовою берегти від тебе таємницю Брома. Я не могла порушити своєї клятви».

— А коли він тобі це сказав? — спитав Ерагон, навіть не помітивши того, що говорить уголос.

«Уже наступного дня після того, як ургали напали на нас біля Тейрма… Доки ти лежав без пам'яті».

— Невже саме тоді, коли він сказав тобі, як зв'язатись із варденами в Джиліді?

«Так… Але перш ніж я почула те, що Бром збирався мені розповісти, він взяв із мене присягу прадавньою мовою. Я пообіцяла, що ніколи не говоритиму з тобою про це, аж доки ти сам не дізнаєшся правду. Ото так…»

— А він іще тобі щось розповів? — спитав Ерагон, відчуваючи, як десь глибоко всередині знову починає жевріти гнів. — Іще якісь секрети, які мені варто знати? Приміром, те, що Мертаг мені не рідня. Чи, може, він узагалі розповів тобі, як перемогти Галбаторікса?

«Оті два дні, які ми разом із Бромом полювали на ургалів, він розповідав мені про своє життя, щоб я могла все це переказати тобі, коли він помре, а ти сам дізнаєшся про те, що він твій батько. Але це ще не все. Бром залишив мені подарунок для тебе».

«Подарунок?»

«Так… спогад про нього… Тобто про те, як він розмовляє з тобою не як казкар Бром, а як твій батько».

— Але перш ніж Сапфіра поділиться з тобою цим спогадом, — мовив Оромис, і юнак зрозумів, що дозволив ельфу чути її слова, — було б краще, аби ти дізнався, як саме все це сталося. Ти готовий почути мою розповідь, Ерагоне?

Вершник якусь мить вагався, але потім кивнув на знак згоди.

Піднявши кришталевий кубок, Оромис зробив кілька ковтків вина, а потім поставив кубок на стіл і сказав:

— Ти, певно, знаєш, що обидва, і Бром, і Морзан, були моїми учнями. Твій батько був молодший за Морзана на три роки, тож так сильно поважав його, що дозволяв себе навіть принижувати й виконувати будь-які його накази.

— Невже?.. Важко уявити, щоб Бром дозволяв комусь собою командувати, — прошепотів хриплим голосом Ерагон.

Оромис швидко, ніби птах, кивнув у відповідь головою:

— Але саме так усе й було. Бром любив Морзана, як брата, незважаючи на те, що той із нього знущався… Одним словом, лиш тоді, коли Морзан зрадив Вершників і клятвопорушники вбили його дракона Сапфіру… Лиш тоді він зрозумів, хто такий Морзан насправді. Він дуже любив його, але ця братська любов була тільки свічкою порівняно з вогнем ненависті, який її змінив. Тоді Бром присягнув, що де б Морзан не був і що б він не робив, той завжди ставатиме йому поперек шляху. Я сто разів умовляв твого батька не робити цього, та його розум був затьмарений втратою Сапфіри. Він навіть слухати мене не хотів. Минули десятки років, але вогонь Бромової ненависті не згас… Він і надалі прагнув скинути Галбаторікса, убити всіх клятвопорушників, а перш за все розквитатися з Морзаном за всі ті страждання, які йому довелось пережити. Твій батько був дуже завзятим чоловіком. Тож невдовзі саме його ім'я вселяло в клятвопорушників жах і дарувало промінь надії тим, хто чинив опір Імперії. — Потому Оромис замислено глянув кудись за лінію горизонту й зробив кілька ковтків вина: — Я пишаюся тим, чого він досяг самотужки, без допомоги свого дракона. Для вчителя завжди приємно, коли його учні досягають успіху… Проте я трішки відволікся… Років із двадцять тому вивідачі повідомили варденів, що в Імперії з'явилась таємнича жінка на прізвисько Чорна Рука.

— Моя мати, — прошепотів Ерагон.

— Саме так… І Мертагова теж, — мовив Оромис. — Спочатку вардени знали про неї лиш те, що вона надзвичайно небезпечна й напрочуд віддано служить Імперії. Але минув якийсь час, пролилося багато крові й стало зрозуміло, що вона служить Морзану й тільки Морзану. Дізнавшись про це, Бром вирішив убити Чорну Руку, а потім напасти й на самого Морзана. А оскільки вардени не знали, де твоя мати може з'явитись наступного разу, Бром подався до замку Морзана й стежив за ним доти, аж доки не знайшов спосіб, як до нього пробратися.

— А де саме був замок Морзана?

— Є… він не був… Замок Морзана ще й досі стоїть, проте ним володіє Галбаторікс. Він розташований біля підніжжя Хребта, на північно-західному березі озера Леона, й добре захований від людського ока.

— Джоуд казав мені, нібито Бром прослизнув до замку, перевдягнувшись у служника, — прошепотів Ерагон.

— Саме так. Хоч це й було дуже непросте завдання — Морзан захистив свій замок сотнями найрізноманітніших заклять, а всіх, хто служив у нього, примушував присягнути йому на вірність прадавньою мовою, а дуже часто й своїм справжнім іменем. Бром довго експериментував і кінець кінцем знайшов-таки шпаринку в закляттях Морзана. Це дозволило йому стати садівником у маєтку, і саме там він уперше побачив твою матір.

Вершник перевів погляд на свої руки:

— І тоді він звабив її, щоб завдати Морзанові болю, так?

— Ні, — відповів Оромис, — хоч, можливо, що спочатку він саме це й збирався зробити. Але потім сталося те, про що ані він, ані твоя мати навіть ніколи не думали: вони закохались одне в одного. І якою б не була та любов, що її раніше відчувала до Морзана твоя мати, тепер вона розбилась об його жорстокість і ненависть до їхнього немовляти — Мертага. Важко сказати, як саме все відбувалося далі, але твоя мати стала вивідачкою варденів і розповідала їм усі секрети Морзана й Галбаторікса, які були їй відомі.

— Дивно, — прошепотів Ерагон. — Хіба Морзан не змусив її присягнути на вірність прадавньою мовою? Як же вона тоді могла повстати проти нього?

На тонких губах Оромиса заграла посмішка.

— Вона зробила це тому, що Морзан дав їй трохи більше свободи, ніж решті слуг, для того щоб вона могла використовувати свою кмітливість і винахідливість, виконуючи його накази. Морзан був такий самовпевнений, що вважав, ніби її любов буде куди вагомішою запорукою вірності, аніж клятва. Але не так сталося, як гадалося. Чорна Рука стала матір'ю, а Морзан відштовхнув її від себе своєю жорстокістю. Потім вона зустріла Брома, який змінив її так, що змінилося навіть її справжнє ім'я, тож вона вже більше нічим не була зобов'язана Морзанові. Той міг би бути й трохи обачнішим… Скажімо, йому нічого не важило накласти на неї закляття, яке б сповістило про те, що вона не виконала своєї обіцянки. Загалом, це був один із найбільших недоліків Морзана — він міг накласти якесь дуже хитре закляття, але його язик завжди аж свербів від нетерплячки, тому надто часто він випускав якусь деталь, через що закляття діяло не зовсім так, як йому б хотілося.

Ерагон мовчки слухав, а потім спитав:

— Чому ж моя мати не покинула Морзана? Хіба в неї не було такої можливості?

— Не все так просто, Вершнику… Виконуючи накази Морзана, вона накоїла повстанцям стільки лиха, що тепер вважала своїм обов'язком допомогти їм. До того ж була ще одна вагома причина — вона не хотіла залишати Мертага в батька.

— Виходить, вона не могла забрати його з собою?

— Якби могла, то напевно зробила б це. Але Морзан вчасно зрозумів, що може контролювати твою матусю за допомогою дитини, тому віддав Мертага годувальниці, дуже зрідка дозволяючи твоїй матері його навідувати. А от того, що вона час від часу навідувала ще й Брома, Морзан не знав. — Оромис на мить відвернувся, щоб глянути на пару ластівок, які кружляли в небесній блакиті. Збоку його обличчя нагадувало Ерагонові витончені риси пещеного кота. Не зводячи погляду з пташок, Оромис продовжив: — Твоя мати ніколи не знала, куди Морзан пошле її наступного разу, а Бром був змушений залишатись у Морзановому замку, щоб хоч зрідка її бачити. Він прослужив садівником майже три роки. Час від часу Бром вислизав назовні, аби передати варденам якесь повідомлення або ж переговорити з іншими вивідачами, проте ніщо інше не могло змусити його залишити замок.

— Три роки! — прошепотів Ерагон. — А він не боявся, що Морзан може впізнати його?

Оромис нарешті відірвав погляд від неба й уважно глянув на Ерагона:

— Бром був неперевершеним майстром маскування, до того ж спливло дуже багато років відтоді, як вони бачилися з Морзаном востаннє.

— А… — Ерагон покрутив у руках кубок, спостерігаючи за тим, як заломлюється світло в кришталі: — А що сталося далі?

— Далі… далі один із агентів Брома познайомився в Тейрмі з молодим ученим на ім'я Джоуд, що хотів приєднатись до лав варденів і стверджував, ніби знайшов свідчення того, що до замку Урубейн має вести таємний підземний хід. Схоже, твій батько нутром відчув, що Джоуд зробив дуже важливе відкриття, тому він швидко зібрав речі, попрощався з товаришами по службі і якомога швидше рушив до Теймра.

— А як же моя мати?

— За місяць до того вона поїхала виконувати чергове завдання Морзана.

— А потім, — продовжив Ерагон на підставі того, що вже чув від різних людей, — Бром зустрівся із Джоудом і, пересвідчившись, що тунель і справді існує, зорганізував викрадення трьох яєць драконів, які Галбаторікс зберігав в Урубейні.

Обличчя Оромиса спохмурніло:

— На жаль, із якихось причин, які ще й досі залишаються для нас невідомими, чоловік, якого вони послали на завдання, такий собі Хелфрінг із Фьорноста, викрав зі скарбниці Галбаторікса тільки одне яйце — яйце Сапфіри. Та найцікавіше те, що, вийшовши з Урубейна, Хелфрінг утік водночас і від слуг Галбаторікса, і від варденів. Отож наступні сім місяців Бром провів у відчайдушній гонитві, намагаючись знайти того підлого зрадника й забрати в нього Сапфіру…

— А моя мати тим часом потайки оселилася в Карвахолі, де й народила мене за п'ять місяців?

Оромис ствердно кивнув.

— Вона завагітніла якраз перед останньою місією, отож, ганяючись за Хелфрінгом та яйцем Сапфіри, Бром нічого про це не відав… Урешті-решт, шляхи Брома й Морзана таки перетнулися в Джиліді, і мій старший учень спитав у молодшого, чи то часом не він викрав Чорну Руку. Скоріше за все, Морзан давно запідозрив, що Бром був причетний до цієї справи, адже той уже вбив кількох клятвопорушників. А Бром тим часом зрозумів, що з твоєю матір'ю сталося щось жахливе. Пізніше він розповідав мені, що саме це додало йому сили, інакше він ніколи б не зміг перемогти Морзана та його дракона. Порішивши свого ворога, Бром знайшов у нього яйце Сапфіри, бо тому вдалося розшукати Хелфрінга раніше за нього. А потім Бром зник із міста, сховавши яйце в тому місці, де його неодмінно мали знайти вардени.

— Так ось чому Джоуд гадав, що Бром загинув, — прошепотів Ерагон.

Оромис ствердно кивнув:

— Охоплений панічним страхом, Бром не дочекався своїх побратимів. У його думках була тільки Селена. Він розумів, що коли вона й залишилась живою, то Галбаторікс неодмінно захоче зробити її своєю Чорною Рукою, а тоді їй доведеться довіку служити його чорній магії.

Після цих слів Ерагонові на очі навернулися сльози. «Якою ж сильною мала бути Бромова любов, якщо він, не вагаючись, залишив місію варденів, щойно дізнався про те, що моя мати в небезпеці…» — подумав Вершник.

— Із Джиліда Бром поїхав прямісінько до замку Морзана, зупиняючись тільки для того, щоб трохи поспати. Але не встиг… Коли він нарешті дістався до замку, то йому сповістили, що твоя мати повернулась два тижні тому. Після своєї таємничої подорожі вона була хвора й украй виснажена. Звісно, цілителі Морзана пробували врятувати їй життя, але вона померла всього за кілька годин до того, як приїхав Бром.

— То він її так і не побачив? — спитав Ерагон, відчуваючи, як йому стисло горло.

— Не побачив… — Оромис якусь мить помовчав, і його обличчя набуло трохи м'якшого виразу. — Часом мені здається, що втрата Селени була для нього ще важчою, ніж втрата Сапфіри, тому вогонь у його серці став згасати. Але він не втратив здоровий глузд і вже невдовзі вирішив дізнатися, хто саме винен у смерті твоєї матері. Поговоривши з цілителями Морзана й почувши від них розповідь про хворобу Селени, Бром здогадався, що вона була вагітна. І тоді в його душі ожила надія. Він поїхав до Карвахола, бо добре знав, що твоя мати родом саме звідти. Там він і знайшов тебе, Вершнику… Однак тоді Бром не став залишатися в Карвахолі. Переконавшись у тому, що ніхто із селян не знає про те, що твоєю матір'ю була Чорна Рука й що тобі не загрожує небезпека, він таємно повернувся до Фартхен Дура, де й розповів Дейнору, тодішньому ватажкові варденів, ким саме він є. Побачивши його, Дейнор неабияк здивувався, адже всі були переконані, що Бром загинув. А потім твій батько умовив Дейнора нікому не казати про своє повернення. Про це знало всього кілька людей. А потім…

Ерагон звів догори руку:

— Але навіщо? Навіщо йому було прикидатися мертвим?

— Усе дуже просто. Бром хотів дожити до того часу, коли в нього буде змога навчати нового Вершника. А уникнути помсти за смерть Морзана можна було хіба що тоді, коли б Галбаторікс повірив, що він уже мертвий. До того ж Бром не хотів привертати зайвої уваги до Карвахола, бо збирався оселитися там і бути ближче до тебе. Перебуваючи в Фартхен Дурі, Бром допоміг варденам підписати угоду з королевою Ісланзаді, в якій ішлося про те, як саме люди та ельфи будуть опікуватися яйцем і де мав навчатися новий Вершник після того, як дракон проклюнеться. Невдовзі Бром зголосився супроводжувати Арію, яка мала доправити яйце з Фартхен Дура до Елесмери. Прибувши до нашого міста, він розповів мені й Глаедру цю історію, аби правду про твоє походження не було забуто, якщо раптом він передчасно загине. Отоді я й бачив його востаннє. Звідси Бром повернувся до Карвахола, де й оселився, вдаючи із себе казкаря. А все, що було потім, ти, певно, знаєш краще за мене.

Оромис замовк. На галявині запанувала тиша. Поглядаючи собі під ноги, Ерагон намагався осмислити все почуте й розібратися у своїх почуттях. Урешті-решт він важко зітхнув:

— А Бром… і справді був моїм батьком? Ммм… Тобто якщо моя мати була дружиною Морзана, то могло статися, що… — він раптом замовк, почуваючись надто ніяково.

— Ти — син свого батька, — сказав Оромис, — а твій батько — Бром. У цьому не може буде жодних сумнівів.

— Справді?

— Справді!

Ерагонові паморочилось у голові. Тоді він вдихнув повітря на повні груди.

— Гаразд, — сказав Вершник. — Здається, я починаю розуміти, чому Бром нічого не казав мені про це тоді, коли я знайшов яйце Сапфіри… Але чому він не зробив цього пізніше? Навіщо він вимагав, щоб ми із Сапфірою весь час переховувались?… Хіба він не хотів визнавати мене своїм сином? Може, він мене соромився?

— Ерагоне, я не стану лукавити й стверджувати, нібито знаю причини всього, що робив Бром… Але в тому, що я зараз тобі скажу, я впевнений так само, як у тому, що мене звати Оромис… Тож слухай. Бром нічого так не хотів, як назвати тебе сином і взяти під свою батьківську опіку. Але він не наважився цього зробити, бо про це могла дізнатись Імперія.

— Бром міг сказати бодай моєму дядькові, — заперечив Ерагон. — Герроу ніколи б його не зрадив.

— Ерагоне, якби ти жив із Бромом, а вивідачі Галбаторікса дізнались про те, що його кісточки не згнили в землі, то вам би обом довелося б щодуху тікати з Карвахола, аби зберегти життя. Зрозумій, приховуючи від тебе правду, Бром просто намагався тебе врятувати.

— Не надто йому це вдалося… Нам же все одно довелось тікати з Карвахола.

— Так, — кивнув Оромис. — Гадаю, це й справді було його помилкою. Але те, що він не міг витримати довгої розлуки з тобою, принесло більше лиха, ніж добра. Ти тільки уяви, як би змінилось твоє життя, коли б він не схотів повертатися до Карвахола? Тоді ти не знайшов би яйця Сапфіри, разаки не вбили б твого дядька, та й узагалі — не сталося б багатьох подій, які сталися. Їх би просто не існувало. Але він не зміг витіснити із серця любов до тебе…

Юнак затремтів і міцно стис зуби:

— А коли він дізнався про те, що Сапфіра вилупилась саме для мене?

Оромис якусь мить вагався:

— Я не можу сказати напевно, Ерагоне. Могло статися так, що Бром нічого не розповів тобі через те, що намагався захистити тебе від своїх ворогів. До речі, саме з любові до тебе він не став виводити тебе на варденів, адже тоді це було б понад твої сили. Хтозна, можливо, він збирався все тобі розповісти перед тим, як ти мав потрапити до варденів… Одне-єдине, що я можу сказати напевно: Бром у жодному разі тебе не цурався. Він просто звик жити зі своїми таємницями й, певно, не хотів із ними розлучатися. А може, він не розказав тобі всього через те, що просто не знав, як ти зреагуєш на почуте. Ти ж і сам розповідав мені, що ви не були добре знайомі, коли вирушали з Карвахола. Це міг бути страх того, що ти його зненавидиш… Зненавидиш, почувши, що він твій батько.

— Зненавиджу? — вигукнув Ерагон. — Ні, я б ніколи його не зненавидів… Я міг би просто йому не повірити.

— І ти б довіряв йому після такого зізнання?

Ерагон замислено прикусив нижню губу й нічого не відповів, проте подумки вирішив, що, швидше за все, не довіряв би.

Оромис тим часом вів далі:

— Бром зробив найрозумніше з того, що міг зробити в тих надзвичайно складних обставинах. Він мав зберегти тобі життя й сам залишитись живим, щоб навчати тебе, зробити так, аби ти ніколи не став схожим на Галбаторікса, бодай раз скуштувавши спокусливий плід влади. Гадаю, Бром усе зробив правильно. Може, тобі й хотілося б, аби в тебе був інший батько, проте він лишив тобі такий спадок, який отримує далеко не кожен.

— Він зробив би те саме для будь-кого, хто мав стати новим Вершником.

— Може, й так, але це аж ніяк не применшує його заслуг, — зауважив Оромис. — Хоч, загалом, юначе, ти сильно помиляєшся… Бром зробив для тебе куди більше, ніж робив для будь-кого. Згадай лиш те, як він пожертвував собою, щоб урятувати тобі життя, і ти все зрозумієш…

Ерагон замислено водив вказівним пальцем правої руки по столу, розглядаючи ледь помітні кільця, за якими можна було визначити вік дерева.

— А те, що Арія послала Сапфіру саме до мене, справді випадковість?

— Так, — кивнув Оромис, — хоч і не зовсім… Вона мала віддати яйце батькові, а натомість віддала його сину.

— Але ж так вийшло, коли вона й справді про мене не знала?

Оромис знизав своїми тонкими плечима:

— Попри те що ми тисячі років поспіль вивчаємо магію, нам іще й досі не під силу пояснити всі її таємниці.

Вершник тим часом і далі продовжував водити по столу пальцем. «У мене був батько, — думав він. — Я бачив, як він помер, та навіть гадки не мав, ким він для мене є…»

— А мої батьки… — спитав він потому, — вони були одружені?

— Я розумію, чому ти питаєш, Ерагоне, от тільки не знаю, чи задовольнить тебе моя відповідь. У ельфів немає шлюбів, тож на цій людській традиції я тямлю не надто багато. Руки Брома й Селени ніхто не поєднував, але я знаю, що вони вважали себе чоловіком і дружиною. І якщо ти достатньо мудрий, то не повинен перейматися тим, що інші представники твоєї раси можуть вважати тебе байстрюком. Просто радій з того, що ти дитина своїх батьків і що вони обоє пожертвували своїм життям заради того, аби ти міг жити.

Ерагона трохи дивувало те, що зараз він був напрочуд спокійним. Адже все своє життя він думав про те, хто його батько. І коли Мертаг сказав, що ним був Морзан, то це стало для юнака не меншим потрясінням, ніж смерть Герроу. Зрештою, слова Глаедра потрясли його не менше, але на цей раз Ерагон оговтався куди швидше. Можливо, так сталося через те, що звістка не була сумною.

Зберігаючи той самий спокій, юнак подумав про те, що має пройти немало років, аби ВІРІ остаточно розібрався з тим, що відчуває до своїх батьків, адже його батько був Вершником, а мати — дружиною Морзана й Чорною Рукою.

— Я можу сказати про це Насуаді? — спитав він за якусь мить.

Оромис розвів руками:

— Можеш казати про це кому завгодно. Відтепер це твоя таємниця й ти годен робити з нею все, що тобі заманеться. Але якщо тебе цікавить моя думка, то я гадаю, що, оголосивши себе нащадком Брома, ти не зможеш наразитися на більшу небезпеку, ніж зараз.

— Мертаг… — прошепотів Ерагон. — Чому він вважає, що я його рідний брат? Я чув, як він сказав мені це прадавньою мовою.

— Не здивуюся, якщо Галбаторікс теж так гадає. Бо саме Близнюки зрозуміли, що мати Мертага і твоя мати — одна й та ж людина. Правда, вони не могли знати того, що до справи причетний Бром, бо жодному з варденів про це було невідомо.

Ерагон глянув угору на пару ластівок, що витали в небесах, і ледь помітно посміхнувся.

— Чого ти посміхаєшся? — спитав Оромис.

— Я не певен, що ви зрозумієте.

Почувши таке, ельф здивовано й трохи ображено склав на колінах руки:

— Зрозумію чи не зрозумію, дізнаємося, коли ти скажеш.

На те, щоб дібрати потрібні слова, юнакові знадобився певний час.

— Коли я був малим, іще до того, як усе це почалося, — Ерагон обвів поглядом Сапфіру, Оромиса, Глаедра й усе, що їх оточувало, — я часто думав про те, що мою матір забрали до двору Галбаторікса через її надзвичайну вроду. Я уявляв, як вона мандрувала від міста до міста, вечеряла з графами й графинями… А потім до нестями закохалася в одного дуже багатого й впливового чоловіка. Але з якоїсь причини повинна була сховати мене від нього… Саме так я й пояснював собі те, що опинився в Герроу й Маріан… Як би там не було, я весь час вірив, що вона ось-ось повернеться й розкаже мені, хто я такий.

— Твої мрії не дуже відрізнялися від правди, — сказав Оромис.

— Не дуже, якщо не брати до уваги того, що мені здавалося, ніби мої батьки були поважними людьми, тож і я завдяки цьому був кимось поважним. Бачиш, доля дала мені те, чого я прагнув, але все вийшло не зовсім так, як я собі це уявляв… Саме тому я й посміхався.

Галявиною пронісся легкий вітрець, зашелестівши травою й листям дерев. Якийсь час Ерагон поглядав на те, як він хвильками пробігає по зеленій гладіні галявини, а потім спитав:

— Оромисе, а моя мати… вона була гарною людиною?

— Я не можу тобі цього сказати, Ерагоне, бо її життя було дуже складне. Якщо я візьмусь говорити про людину, якої майже не знав, то буду схожий на самовпевненого дурня.

— Але мені конче потрібно це знати! — Ерагон притис мозолі одного кулака до мозолів іншого. — Коли я спитав про неї в Брома, той сказав, що вона була горда й велична і завжди допомагала тим, кому пощастило в житті менше, ніж їй. Як же це так? Як вона могла бути доброю й водночас служити в Морзана? Джоуд розповідав мені про неї просто жахливі історії… Нічого не розумію… Невже її ніколи не турбувало те, що Морзан підкоряється Галбаторіксу?

На це питання Оромис відповів не відразу.

— Часом любов стає прокляттям, Ерагоне, — сказав ельф. — Тоді вона може змусити тебе не помічати нічого, що відбувається навколо. Гадаю, коли твоя мати покинула разом із Морзаном Карвахол, вона не до кінця розуміла, ким він є. А коли зрозуміла, то було вже надто пізно. Вона віддала йому все, крім свого справжнього імені.

— Але Джоуд казав, що вона отримувала насолоду від того, що робила як Чорна Рука.

По цих словах на обличчі ельфа з'явився вираз легкої зневаги:

— Ніхто не може сказати напевно, що відчуває інша людина. І ти ніколи не повинен про це забувати. Мені здається, що Джоуд просто перебільшував, як буває завжди, коли історії кочують від однієї людини до іншої.

— Тоді кому я маю вірити? — спитався Ерагон. — Бромові чи Джоуду?

— Коли ти розпитував Брома про свою матір, він розповів тобі те, що вважав найважливішим.

Тож повір тому, що він тобі сказав. А якщо й це не принесе тобі спокою, тоді пам'ятай, що скільки б лиха не скоїла твоя мати як Чорна Рука, вона врешті-решт перейшла на бік варденів і зробила дуже багато для того, щоб тебе захистити. Пам'ятай це й більше не катуй себе похмурими думками.

Підхоплений вітром павучок пролетів повз обличчя Ерагона на своїй невидимій павутинці. Вершник замислено мовив:

— Коли ми вперше опинились у Тронжхеймі, віщунка Анжела сказала, що така вже в Брома доля: все життя зазнавати поразок, якщо не брати до уваги однієї-єдиної перемоги над Морзаном.

Оромис схилив голову:

— Хтось може думати так, а хтось може вважати, що Бром за своє життя підкорив багато вершин. Усе залежить від того, як ти сам дивишся на світ. До того ж, слова віщунок рідко коли можна правильно зрозуміти. Зі свого досвіду я знаю, що їхні пророцтва не дають нічого, крім неспокою. Якщо хочеш бути щасливим, Ерагоне, не думай про те, що буде, адже воно тобі непідвладне… Ліпше думай про те, що відбувається зараз, і спробуй змінити все так, як тобі хочеться.

На якийсь час запанувала тиша. Та Ерагон згадав іще дещо важливе.

— Благден… — мовив він, маючи на увазі білого ворона, який був вірним супутником королеви Ісланзаді. — Адже він теж щось знає про Брома, хіба не так?

Оромис здивовано звів брови:

— Та невже? Ми з ним ніколи про це не говорили. Але як би там не було, я б не надто покладався на його слова — Благден дуже язикате створіння…

— Того дня, коли ми із Сапфірою вирушали на Палаючу рівнину, він загадав мені одну загадку… Не можу пригадати її дослівно, але в ній ішлося про те, як двоє можуть бути одним, і навпаки, як одне може виявитися двома. Гадаю, він натякав на те, що ми з Мертагом маємо спільних батьків.

— Може, й так, — відповів Оромис. — Адже тоді, коли Бром розповідав мені про тебе, Благден був тут, в Елесмері. Тож я зовсім не здивуюсь, якщо цей гостродзьобий хитрунець переховувався в якомусь найближчому дуплі й підслухав нашу з тобою розмову. Адже він страшенно любить підслуховувати.

За мить Глаедр зробив якийсь рух, тож Оромис повернувся, щоб глянути на свого золотого дракона. Нічого особливого. Той просто вирішив зручніше вмоститися. Тоді ельф звівся зі стільця.

— Фрукти, горіхи та хліб — це добра їжа, — сказав він, — але після довгої мандрівки тобі слід попоїсти чогось гарячого. Зажди хвилин десять, і я приготую тобі смачний суп. — М'яко ступаючи по траві, Оромис попрямував до свого будиночка й зник за дверима. Глаедр важко зітхнув і заплющив очі. Мабуть, він хотів подрімати.

Довкола запанувала тиша, один лиш вітер шелестів листям.

СПАДОК

Якийсь час Ерагон так і продовжував сидіти за круглим столом. Та невдовзі він звівся й пішов на край скелі Тельнаєр. На глибині трьох тисяч футів під його ногами переливались зелені хвилі лісу. Юнак буцнув носком черевика невеличкий камінець і став дивитися, як той полетів униз, за кілька хвилин розчинившись у напівмороці, що панував під скелею, оскільки сонце було з іншого боку.

Із глибокої задуми Вершника вивело гаряче Сапфірине дихання, яке він відчув на своїй щоці. Дракон стояв праворуч від нього, тож по Ерагонові бігали сотні блакитних сонячних зайчиків, народжених лускою. Сапфіра глянула в той самий бік, куди дивився Ерагон.

«Ти не злишся на мене?» — спитала вона.

«Та ні, що вже там… Я ж чудово розумію, що ти не могла порушити клятву, яку дала прадавньою мовою… Просто мені б дуже хотілося, щоб Бром розповів усе це сам, а не приховував від мене правду».

Сапфіра схилила до юнака голову:

«І як ти тепер почуваєшся, Ерагоне?»

«Ти знаєш це не гірше від мене. Навіщо ж питати?»

«Кілька хвилин тому знала, а тепер — ні. Коли ти тут стояв, твоя свідомість стала такою глибокою, ніби озеро, в якому не видно дна. Що в тобі, малий? Гнів? Щастя? Чи в тебе взагалі не лишилося жодних почуттів?»

«В мені примирення, — відповів Вершник і повернувся до Сапфіри обличчям. — Я не можу змінити те, ким були мої батьки, я змирився з цим після битви на Палаючій рівнині. Бо те, що було, — було, і як би я не скреготав зубами, мені вже нічого не вдасться змінити. Я й досі не можу до кінця повірити, що моїм батьком був Бром».

«А чи не допоможе тобі те, що я зараз дам? Ти ж хочеш подивитись спогад, який Бром залишив спеціально для тебе?»

«Звісна річ».

«Тоді заплющ очі й дозволь мені показати, що було колись давно».

Ерагон зробив так, як прохала Сапфіра, і від неї полинув потік образів, звуків, запахів й усього іншого, що вона відчувала під час тих подій.

А потім в уяві юнака зринула лісова галявина, одна з тих, які лежали біля підніжжя західного схилу Хребта. Трава тут була густою й соковитою, а з високих, укритих мохом дерев звисали блідо-зелені парості лишаю. Через дощі, які вітер приносив із океанського узбережжя, ліси в цій місцевості були більш вологі й більш зелені, ніж у Паланкарській долині. Оскільки це був спогад Сапфіри, і вона бачила ті події на власні очі, то червоний і зелений кольори виглядали більш м'якими, тимчасом як блакитний сяяв із надзвичайною силою. Повітря сповняв запах вологи й гнилої деревини.

Посередині галявини лежало повалене дерево, на якому й сидів Бром. Каптур його плаща був відкинутий назад, тож Ерагон бачив непокриту Бромову голову. На колінах Бром тримав меча, а його поцяцькована рунами палиця стояла біля колоди. Один із пальців на його правій руці прикрашала каблучка Арен.

Якийсь час Бром сидів непорушно, а потім глянув у небо, і тінь від його гачкуватого носа впала йому на обличчя. Голос старого звучав так реально, що Ерагон здригнувся:

— Сонце завжди проходить свій шлях від обрію до обрію, а по його слідах завжди йде місяць. Так і минають дні. І їм байдуже, що кожен із них скорочує наше життя. — По цих словах Бром глянув прямісінько в Сапфірині очі, а разом із тим — і в очі Ерагона. — І ніхто з нас не втече від смерті, навіть ельфи й духи. Усе має свій кінець. Якщо ти бачиш мене, Ерагоне, то мій кінець уже настав. Я помер, і ти знаєш, що я твій батько.

Потому Бром витяг зі шкіряної торбинки, що висіла в нього на поясі, свою люльку, набив її травою кардус і м'яко прошепотів: «Брізінгр». Перш ніж вести далі, він кілька разів смачно затягнувся.

— Якщо ти бачиш мене, Ерагоне, то я сподіваюся, що ти в безпеці й радієш із того, що Галбаторікс мертвий. Однак ти — Вершник дракона, а Вершники дракона ніколи не спочивають, доки на цьому світі існує несправедливість… Тобто взагалі ніколи… — Бром засміявся й похитав головою, через що по його бороді, ніби по водній гладіні, пробігла хвилька. — На жаль, я не маю часу, аби розповісти тобі бодай половину того, що мені хотілося б тобі розповісти. Мабуть, я стану вдвічі старішим, перш ніж встигну закінчити. Одне слово, я сподіваюся, що Сапфіра вже розповіла тобі, як ми зустрілись із твоєю матір'ю, як Селена померла і як я опинився в Карвахолі. Звісно, мені б дуже хотілося розказувати тобі про це один на один, Ерагоне… Та, може, у нас іще й буде така нагода, хоч я й дуже в цьому сумніваюсь. Так-так… На мене безугавно тисне тягар моїх років, і я став відчувати холод у руках та ногах, чого раніше зі мною ніколи не траплялося. Гадаю, це через те, що ти маєш мене замінити. Я б хотів багато чого ще зробити… Та що б я не зробив, твої подвиги все одно затьмарять мою славу, я певен у цьому, Ерагоне. І перш ніж лягти в домовину, я б хотів бодай раз назвати тебе сином… своїм сином… Бо ти й не уявляєш, як мені кортіло сказати тобі, що я твій батько… Моя душа тішилась, коли я бачив, як ти ростеш, тимчасом як серце краялося через ту таємницю, що ховалась у ньому.

Бром знову посміхнувся:

— Мені не вдалось захистити тебе від Імперії… І якщо тобі ще й досі цікаво, хто винен у смерті Герроу, то можеш не шукати винуватця, бо він сидить перед тобою. Визнаю, це була одна з найбільших помилок у моєму житті, адже я не мав права повертатись до Карвахола. Проте я зробив це, і тепер Герроу мертвий, а ти став Вершником дракона. Тож вибач мені, якщо зможеш… І ще… Я хотів тебе попередити, синку… Бережися тієї, в яку колись закохаєшся… — Взявши до рота люльку, Бром кілька разів затягнувся травою кардус, випустивши в повітря білу, ніби крейда, хмаринку. А потім знову почав говорити:

— У моєму житті є ще безліч речей, про які я шкодую, але я ніколи не шкодуватиму про те, що ти мій син, Ерагоне. Часом ти поводишся геть безвідповідально, скажімо, як тоді, коли відпустив тих триклятих ургалів, проте не хвилюйся — у твоєму віці я був такий самий. Я пишаюся тим, що ти мій син, Ерагоне, пишаюся так, що ти навряд чи колись зможеш у це повірити. Ніколи не думав, що ти станеш Вершником, ба навіть більше: я молився, щоб ти ніколи ним не став, але тепер, коли я бачу тебе разом із Сапфірою, мені хочеться співати пісні до сонця, ніби якомусь пришелепуватому горластому півневі.

Бром тяжко зітхнув і знову затягнувся:

— Знаю, ти злий на мене, бо я довго приховував від тебе цю таємницю. Я б і сам, напевно, не був у захваті, якби опинився на твоєму місці… Але як би там не було, ми з тобою одна родина — ти і я. Я не зміг подарувати тобі батьківського тепла, проте хочу бодай трохи спокутувати свою провину, давши тобі добру пораду. Можеш мене ненавидіти, синку, але маєш запам'ятати мої слова.

Потому Бром так сильно взявся вільною рукою за свого меча, що на ній повипиналися жили. Затиснувши люльку в кутику вуст, він продовжив:

— Отож, моя порада складається з двох частин. Що б ти не робив, ти завжди маєш захищати тих, хто тобі небайдужий. Адже без них життя стає таким жалюгідним, що годі навіть уявити. Я сказав тобі зовсім просту, але правдиву річ. Це перша частина моєї поради. А тепер друга… Якщо тобі пощастило вбити Галбаторікса або ж горлянку тому зрадникові вже перерізав який інший відчайдух, то прийміть мої вітання. Але якщо Галбаторікс ще й досі живий, ти маєш розуміти, що він твій найбільший і найнебезпечніший ворог. І доки він не помре, ніхто з вас, ані ти, ані Сапфіра, не знатиме спокою. Куди б ти не втік, як би далеко не сховався, тобі, синку, все одно доведеться битися з Галбаторіксом, якщо ти, ясна річ, не збожеволієш і не приєднаєшся до лав його армії. Мені дуже шкода, Ерагоне, але це правда. Я бився з багатьма чарівниками й кількома клятвопорушниками і завжди перемагав своїх супротивників. — Зморшки на чолі Брома поглибшали. — Мені довелося відчути гіркоту поразки лиш одного разу, але це сталося через те, що я був дуже молодий. Проте як би там не було, я виходив переможцем тільки тому, що намагався перемагати супротивника не одною силою, а й розумом. Чарівник із мене геть нікудишній, та й тобі буде дуже непросто зрівнятися з Галбаторіксом, але коли справа все ж таки дійде до поєдинку магії, ти маєш знати, що розум у ньому куди важливіший за силу. Ти ніколи не переможеш іншого чарівника, намагаючись сліпо проникнути до його свідомості. Потрібно щонайперше збагнути, як саме він бачить цей світ. Тоді ти знатимеш усі його слабкі місця й саме туди завдаватимеш ударів. Адже сенс полягає не в тому, щоб винайти те закляття, яке ще ніхто не винайшов… Сенс полягає в тому, щоб віднайти те закляття, про яке твій ворог давно забув, і використати його проти нього. Ти не маєш розбивати бар'єри ворожої свідомості, ти маєш шукати шпаринки між ними, в які буде легко прошмигнути. Пам'ятай про це, синку. У Галбаторікса можуть бути безмежні сили, проте навіть він не здатен передбачити геть усього. Тож що б ти не робив, твій розум має завжди залишатися гострим. Якщо в тебе виникатиме якась проблема, то дивися на неї під різними кутами. І пам'ятай — Галбаторікс навіжений, а отже — непередбачуваний. Проте в цьому полягає і одна з його вад. У його думках неодмінно мають бути провалля. Провалля, яких немає в думках звичайної людини. І якщо тобі пощастить знайти їх, то ви із Сапфірою неодмінно його здолаєте.

Бром вийняв з рота люльку, і його обличчя стало вкрай похмурим:

— Сподіваюся, саме так ти й зробиш. Я дуже хочу, щоб ви із Сапфірою прожили довге й щасливе життя. Була б моя воля, я захистив би вас від усіх на світі небезпек, але тепер від мене вже нічого не залежить. Усе, що я можу зробити, це дати тобі пораду… синку. І знай, що б з тобою не сталося, я люблю тебе, і твоя мати теж дуже тебе любила. Нехай над твоєю головою завжди сяють зірки, Ерагоне, Сину Брома.

Після цих слів спогад розсіявся, залишивши по собі одну лиш темряву. Ерагон розплющив очі — по його щоках текли сльози. За мить він ледь помітно всміхнувся й витер очі рукавом сорочки.

«А Бром і справді боявся, що я його зненавиджу», — мовив він, шморгнувши носом.

«З тобою все буде добре?» — обережно спитала Сапфіра.

«Так, — відповів Ерагон і гордо підняв голову. — Усе буде добре. Мені можуть не подобатись деякі вчинки Брома, але я пишаюся тим, що можу назвати його батьком і носити його ім'я. Він був великою людиною… Але… Мені так боляче, що я не мав нагоди поговорити з ним як із батьком».

«Нічого… Ти можеш тішитись уже тим, що провів із ним стільки часу. Адже я не мала навіть цього — мої батько й мати померли ще до того, як я вилупилась. Я бачила їх лиш раз, коли Глаедр поділився зі мною кількома розмитими спогадами своєї юності».

Ерагон поклав руку на шию драконові, і вони ще довго стояли разом, поглядаючи на безмежний океан лісу. На галявину вони повернулись аж тоді, як їх гукнув Оромис, що вийшов зі своєї хатинки з двома мисками гарячого запашного супу.

КАМ'ЯНІ ДУШІ

Коли Ерагон відсунув від себе порожню миску, Оромис несподівано спитав:

— А ти хотів би побачити фаіртх своєї матері, Ерагоне?

Юнак на мить застиг від подиву:

— Ви ще й питаєте? Ясна річ!

Тоді Оромис дістав із-за пазухи тонкий шматочок сірого сланцю й простягнув його Ерагонові.

Камінь був гладесенький і дуже холодний. Юнак знав, що на його зворотному боці він побачить портрет своєї матері, намальований магічним закляттям, що його ельф уклав у камінь багато років тому. Перш ніж зважитись на цей крок, Ерагон довго вагався. Правду кажучи, йому завжди хотілось побачити свою матір, проте зараз, коли в нього з'явилася така нагода, він дуже боявся того, що вона виявиться геть не такою, як він її собі уявляв.

Насилу перевернувши камінь, Вершник побачив дуже чіткий образ, так, ніби він дивився на нього крізь скло. Перед ним було кілька кущів червоних і білих троянд, на чиї ніжні пелюстки падали промені вранішнього сонця. Біля кущів пролягала вузенька доріжка, викладена гравієм. Саме на ній, ставши на одне коліно, насолоджувалась неземним ароматом квітки дуже вродлива жінка. Вона тримала троянду в долонях біля свого кирпатого носика, а її очі були заплющені. Обличчя мало дуже ніжний вираз, який не затьмарювало навіть те, що жінка була вбрана у військовий шкіряний одяг, а на її поясі виблискували піхви меча й кинджала. Якимись своїми рисами вона дуже нагадувала Ерагона, а також Герроу, що був її братом.

Це зображення вразило юнака до глибини душі, тож він притис руку до поверхні фаіртха, ніби бажав пройти крізь неї й торкнутися руки своєї матусі.

«Мамо…» — прошепотів Вершник.

Оромис перервав його мрії:

— Перш ніж вирушити до Карвахола, Бром попросив, щоб я беріг цей фаіртх як зіницю ока, але тепер він по праву належить тобі.

— А ви не могли б і тепер його берегти так само, як берегли для мого батька? — тихо спитав Ерагон. — Адже він такий крихкий і може легко зламатися під час наших битв і мандрівок.

Запанувала така тривала мовчанка, що Вершник був змушений відвести погляд від образу матері й зиркнути на Оромиса. Обличчя ельфа було меланхолійне й водночас заклопотане.

— Ні, Ерагоне, я не можу, — нарешті відповів він. — Тож для того, щоб зберегти цей фаіртх, тобі доведеться вигадати щось інше.

«Чому?» — хотів був спитати Ерагон, проте очі Оромиса сповнились таким безмежним сумом, що юнак не наважився цього зробити.

— У тебе обмаль часу, — мовив потому ельф, — а нам іще багато чого треба обговорити. То що, я маю вгадати твої питання чи ти сам мені все розкажеш?

Ерагон з великою неохотою поклав фаіртх на стіл і повернув його так, щоб не бачити зображення.

— Обидва рази, коли ми билися з Мертагом і Торнаком, той був значно дужчим, ніж мала б бути звичайна людина. На Палаючій рівнині він переміг нас саме тому, що ми недооцінили його силу. Гадаю, ви й самі знаєте, що якби він нас не відпустив, то ми б уже давно були в'язнями в Урубейні. Колись ви казали, що знаєте, як Галбаторікс став таким могутнім. То, може, тепер ви поділитесь з нами цим знанням? Від цього залежить наше життя й доля цілої Алагезії.

— Про це ти почуєш не від мене, — мовив Оромис.

— А від кого ж тоді? — спитав Ерагон. — Невже Ви не…

Вершник не встиг договорити, бо Глаедр розплющив одне око, що було завбільшки зі щит, і сказав:

«Джерело Галбаторіксової сили в серцях драконів… Він викрадає в нас енергію, без якої ельфи й вардени давно б уже його порішили».

Ерагон спохмурнів:

— Але я не розумію, навіщо вам допомагати Галбаторіксу? І як ви це робите? Адже в Алагезії залишилось усього чотири дракони й одне яйце… Хіба не так?

«Так, та не зовсім… Галбаторікс і клятвопорушники вбили тільки тіла драконів, проте їхнє єство ще й досі залишається живим».

— Живим? — Ерагон спантеличено глянув на Оромиса, але обличчя ельфа лишилось цілком спокійне. Та ще дужче Вершника збило з пантелику те, що Сапфіра теж була спокійною.

Тим часом золотий дракон зашурхотів лускою й повернув голову так, щоб краще бачити Ерагона:

«Дракони відрізняються від багатьох істот тим, що їхня свідомість перебуває не тільки в голові. У наших грудях є твердий предмет, схожий на коштовний камінь. За своїм складом він нагадує нашу луску й називається Елдунарі, що означає — „серце сердець“. Коли дракон щойно вилуплюється, його Елдунарі — чисте й незаплямоване. Зазвичай воно таким і залишається впродовж усього нашого життя, а потім зникає в землі разом із тілом померлого дракона. Однак варто нам тільки захотіти, і ми можемо легко перемістити до Елдунарі свою свідомість. Тоді воно набуває такого ж кольору, як наша луска, і починає сяяти. Якщо дракон це зробить, Елдунарі залишається жити після його смерті, і драконове єство може проіснувати ще безліч років. А найцікавіше те, що дракон здатен видобути із себе Елдунарі, будучи ще живим. Тоді його тіло та його свідомість можуть існувати окремо одне від одного, проте вони завжди пов'язані, що дуже корисно в деяких складних ситуаціях. Але в цьому ховається й одна велика небезпека — той, кому належить наше Елдунарі, тримає в руках нашу душу й може примусити нас робити все що йому заманеться, навіть якщо це буде щось геть огидне».

Слова Глаедра вразили Вершника до глибини душі. Тоді він знову глянув на Сапфіру й спитав:

«Ти знала про це?»

Луска на Сапфіриній шиї стала дибки, й вона зробила якийсь дивний рух головою, схожий на випад розлюченої змії:

«Я завжди відчувала своє серце сердець, та мені ніколи й на думку не спадало розповідати тобі про це».

«Але чому? Це ж так важливо!»

«Малий, а ти часто розповідаєш мені про свій шлунок? Або про серце, печінку та інші органи? Моє Елдунарі — невід'ємна частина мене, тож якби я стала тобі про нього розповідати, це виглядало так само дивно, якби ти ні з того ні з сього став розповідати мені про свою селезінку…»

«То все-таки ти знала!»

«Спочатку я тільки відчувала його, а потім Глаедр розповів мені все, що я мала знати. Інакше я вже давно могла б опинитися у ворожому полоні».

«Але ти все одно не мала наміру про це мені розповідати…» — зітхнув Ерагон.

«Я б залюбки тобі розповіла, — стала дратуватися Сапфіра, — але так само, як і Бромові, я мала присягнути Глаедру, що ні з ким про це не говоритиму… навіть із тобою».

«І ти погодилась?»

«Я довіряю Глаедру й Оромисові. А ти хіба ні?»

Ерагон спохмурнів і знову розвернувся до ельфа й золотого дракона:

— Чому ж ви не розповіли нам про це раніше?

Ельф тим часом узяв кухоль і наповнив свій кубок вином:

— Тому що ми мали захистити Сапфіру.

— Захистити Сапфіру? Від чого?

«Від тебе, — відповів Глаедр. Почувши таке, Вершник не на жарт розлютився й не встиг опанувати себе до того часу, як Глаедр почав говорити далі: — У старі часи дракони дізнавалися про своє Елдунарі від одного зі старших побратимів, коли були вже достатньо дорослими, щоб зрозуміти, що й до чого. Таким чином дракони берегли своє молоде покоління. Але пізніше, за часів Вершників, з'явився новий звичай. Старі Вершники чекали, доки молода пара, я маю на увазі Вершника й дракона, добре пізнають одне одного й подорослішають. Тільки тоді вони розповідали їм про Елдунарі. Інакше молодий дракон міг бездумно видобути його тільки задля того, аби похизуватись перед Вершником. Зрозумій, Ерагоне, коли ми віддаємо своє Елдунарі, ми віддаємо фізичне втілення свого єства. Потім дракон уже ніколи не зможе повернути його назад, і це змінить решту його життя, навіть якщо йому доведеться прожити ще цілу тисячу років.

— А твоє серце сердець ще й досі в тебе? — поцікавився Ерагон.

Глаедр дмухнув юнакові під ноги таким гарячим повітрям, що трава довкола його черевиків миттю зів'яла.

„Ти можеш ставити таке питання тільки Сапфірі, тож більше ніколи в мене про це не питай, пташеня“.

Попри те що слова Глаедра прозвучали доволі образливо, Вершник миттю опанував себе й, уклонившись, відповів з усією чемністю, на яку тільки був здатен:

— Гаразд, Майстре…

Та вже за мить юнак нетерпляче почухав потилицю й запитав:

— А що… що стається тоді, коли ваше Елдунарі розбивається?

„Якщо свідомість дракона на той час перебуває в його серці сердець, то він загине. — Глаедр швидко закліпав очима, а його внутрішні й зовнішні повіки пробіглися по сяючій сфері райдужної оболонки. — До того, як ми підписали угоду з ельфами, ми тримали свої серця сердець у Ду Фелс Нангороех — у горах, що лежать посеред Хадарацької пустелі. Але пізніше Вершники збудували сховище для Елдунарі на острові Вройнгард, тому дикі дракони стали довіряти їм свої серця“.

— А потім, — майже пошепки сказав Ерагон, — Галбаторікс захопив усі Елдунарі?

На це питання юнакові відповів Оромис:

— Він і справді зробив це, проте не відразу. З тих пір, як хтось востаннє серйозно загрожував Вершникам, спливло чимало часу, тож багато хто з нашого ордену почав ставитись до захисту своїх Елдунарі дуже легковажно. А тоді, коли проти нас повстав Галбаторікс, більшість драконів виймали свої серця сердець тільки тому, що це було зручно.

— Зручно?

„Саме так, адже кожен, хто триматиме в руках наше Елдунарі, — мовив Глаедр, — зможе спілкуватися з нами, де б ми не були, незважаючи на відстань. Вершник міг бути на одному кінці Алагезії, дракон — на протилежному, і тим не менше, якщо у Вершника було драконове Елдунарі, вони могли обмінюватися думками так само легко, як зараз ви із Сапфірою“.

— І найголовніше! — мовив Оромис. — Чарівник, який має Елдунарі, може використовувати силу дракона, щоб накладати свої закляття, де б той дракон не перебував і що б не робив. Коли…

Оромис на мить змовк, коли над їхнім столом стала кружляти барвиста колібрі, чиї крила нагадували пульсуючі плямки. Пташка зависла над вазою з фруктами й присмокталася до однієї з розчавлених ягід, намагаючись видобути з неї сік. Трохи підживившись, колібрі жваво пурхнула вгору й розчинилася між деревами.

Тільки тоді ельф заговорив знову:

— Коли Галбаторікс убив свого першого Вершника, він викрав серце сердець його дракона. Потому він довгі роки переховувався в дикій пустельній місцині, час від часу пробиваючись до драконової свідомості, й урешті-решт таки підкорив її. І аж тоді він розпочав свій заколот по-справжньому, збільшивши свою силу за рахунок енергії серця сердець. Одним словом, він поставив собі за мету вбити якомога більше Вершників і здобути якомога більше Елдунарі. Він не зупинявся ні перед чим, часом жорстоко катуючи драконів, аж доки вони, напівживі, не вивергали своє серце сердець.

Але перш ніж ми зрозуміли, чого Галбаторікс прагне, він уже був такий могутній, що ми ніяк не могли його зупинити. Йому неабияк допомогло й те, що Вершники зазвичай мандрували не лише з Елдунарі власного дракона, а й з Елдунарі тих драконів, що вже давно були мертві. Проте найбільшої сили Галбаторікс досяг тоді, коли разом із рештою клятвопорушників сплюндрував місто Дору Ареба на острові Вройнгард і захопив усі Елдунарі, які там зберігалися.

Отож, Галбаторікс став таким могутнім тільки завдяки силі й мудрості драконів усієї Алагезії. Спочатку він міг контролювати лиш деякі Елдунарі, які йому пощастило захопити, адже дракона дуже важко собі підкорити, байдуже, яким би могутнім він не був. Та щойно Галбаторікс розбив Вершників і проголосив себе королем Урубейна, він присвятив усього себе підкоренню сердець…

Схоже було на те, що тиран віддав цій нелегкій справі цілих сорок років життя, під час яких він майже не зважав на те, що діялось в Алагезії. Саме тому, скажімо, Сурді пощастило так легко відокремитись від Імперії. Але потім Галбаторікс повернувся й став відновлювати контроль як над Імперією, так і над прилеглими до неї землями. Проливаючи кров два з половиною роки, він знову відступив до Урубейна й усамітнився у своєму замку, скоріше за все, експериментуючи з магією».

Ерагон дослухав розповідь до кінця й глибоко замислився, поглядаючи кудись у далечінь. Він усоте чув про надприродну силу Галбаторікса, проте вперше зрозумів, звідки вона взялася. Усвідомлюючи це, юнак мимохіть посміхнувся й подумки сказав: «Я ще не маю остаточної певності, та мені здається, що, коли ми викрадемо в Галбаторікса Елдунарі, він буде не страшнішим за звичайного Вершника дракона».

Від думки про це в Ерагона полегшало на душі, бо тепер він знав принаймні одне слабке місце свого супротивника.

— А чому я ніколи не зустрічав згадок про серця драконів у старих історіях? — спитав Ерагон після тривалої паузи. — Адже якщо вони такі важливі, то барди й учені мали б весь час про них говорити.

Оромис почухав потилицю, поклав долоні на стіл і тільки тоді відповів:

— В Алагезії існує безліч таємниць, Ерагоне, але мій народ найдужче оберігав саме історію Елдунарі. Багато віків дракони прагнули приховати свої серця від цілого світу й розповіли нам про них тільки тому, що між нашими расами було підписано магічну угоду.

— Але чому? — ще й досі не розумів Вершник.

«Ах, — мовив на те Глаедр, — якби ми всім розповідали про наші Елдунарі, то їх прагнув би викрасти кожен мерзотник. І врешті-решт комусь би вдалося-таки це зробити. Одним словом, ми дуже не хотіли розкривати цієї таємниці».

— А хіба дракони не могли знайти спосіб, як захистити свої Елдунарі? — не повірив юнак, помітивши, що очі Глаедра засяяли значно яскравіше, ніж раніше.

«Дуже доречне запитання… Розумієш, дракон, який вивергнув своє Елдунарі, проте ще й досі продовжує насолоджуватись власним тілом, може захистити серце кігтями, іклами чи хвостом, але той дракон, чиє тіло вже мертве, на жаль, не може цього зробити. Тож єдиною його зброєю залишається розум… І часом магія… Якою ми не можемо користуватися за власним бажанням. Це — одна з найважливіших причин того, що більшість драконів не наважились обрати існування поза межами свого тіла. Адже, не маючи власної плоті, ми можемо відчувати світ тільки через свідомості тих істот, які нас оточують. Ми також не можемо впливати на цей світ фізично, володіючи самими тільки думками й сплесками магії… Отож, це аж ніяк не той спосіб життя, який хотілося б мати таким волелюбним істотам, як ми».

— Але навіщо ж тоді дракони це робили? — спитав Ерагон.

«Часом це відбувалося випадково. Якоїсь миті тіло дракона ставало слабким, тож він у паніці тікав до свого Елдунарі. За власною волею так робили здебільшого старі дракони, що були значно старшими за нас із Оромисом. За довге життя їм так набридало тіло, що вони хотіли сховатися в себе й решту вічності розмірковувати про ті речі, які молодим драконам було годі збагнути. Ми дуже шанували й цінували серця цих драконів, бо вони були страшенно мудрі й розумні. А часто бувало так, що молодий дракон приходив до них зі своїм Вершником, аби отримати якусь важливу пораду. Словом, те, що Галбаторікс наважився захопити їх у полон, є дуже жорстоким злочином».

«Тепер я й собі хотіла б дещо спитати, — мовила Сапфіра, і у свідомість Ерагона полився густий потік її думок: — Коли хтось із нас переходить до свого Елдунарі, чи конче він мусить продовжувати життя й чи може звільнити себе від світу, відійшовши до темряви, що його оточує?»

— Може, але не самотужки, — відповів Оромис. — Якщо тільки на нього не зійде натхнення скористатися магією, завдяки якій він зуміє розбити своє Елдунарі зсередини. Але таке траплялося надто рідко. Отож, якщо вже дракон аж так цього прагне, то краще буде, якщо він умовить розбити своє серце когось іншого. До речі, це ще одна причина, чому більшість драконів так неохоче переселялися до своїх сердець. Оселившись у них, вони опинялися у в'язниці, з якої неможливо було вийти.

Ерагон відчував, що Сапфірі не надто сподобалась така перспектива, й, можливо, саме тому вона вирішила змінити тему:

«А скільки Елдунарі Галбаторікс тримає у своєму сховищі?» — спитала вона.

— Ми не знаємо точного числа, — відповів Оромис, — але думаємо, що їх щонайменше кілька сотень.

Почувши це, Сапфіра затремтіла всім тілом:

«Виходить, наша раса не стоїть на межі зникнення?»

Оромис промовчав, тому на Сапфірине запитання відповів Глаедр:

«Мала, — мовив він, неабияк злякавши Ерагона своїм звертанням, — навіть тоді, коли б уся земна куля була засипана Елдунарі, наша раса все одно була б приречена. Дракон, що живе в Елдунарі, — це ще й досі дракон, проте він не здатен розмножуватись».

В голові Ерагона неприємно запульсувала кров, і юнак відчув, як безмежно втомився під час чотириденної подорожі до Елесмери. Йому стало важко зосереджуватись на думках довше, ніж на кілька секунд, а потім вони взагалі кудись тікали від нього.

«Я не така дурна, — обурено відповіла Сапфіра, і кінчик її хвоста дрібно затремтів, — аби вважати, що Елдунарі можуть народити дитинчат. Просто мені приємно відчувати, що я не така самотня, як раніше здавалось… Можливо, наша раса й приречена, але на світі існує більше ніж четверо драконів, нехай навіть вони й не мають власної плоті».

— Твоя правда, — кивнув Оромис, — біда тільки, що всі вони такі ж в'язні Галбаторікса, як Мертаг і Торнак.

«А отже, ми будь-що-будь маємо звільнити і їх, і останнє яйце», — чмихнула Сапфіра.

— Це те, до чого ми будемо прагнути, — сказав Ерагон. — Адже ми — їхня єдина надія. — Потому він потер лоба великим пальцем правої руки й додав: — Але дещо все одно залишається для мене незбагненним.

— Що саме, Вершнику? — спитав Оромис.

— Якщо Галбаторікс забирає енергію в сердець, то як вони її поновлюють? — якусь мить Ерагон помовчав, намагаючись зрозуміліше сформулювати своє питання, а потім махнув рукою на ластівок, що літали в небі: — Адже кожне живе створіння їсть і п'є, аби поновити свої сили, навіть рослина. Їжа дає енергію, яка потрібна нашим тілам для того, щоб жити й користуватися магією, незалежно від того, чи розраховуємо ми на власні сили, накладаючи закляття, чи використовуєм сили інших істот. А як свою енергію поновлюють Елдунарі? У них бо ж немає ані кісток, ані м'язів, ані шкіри? І вони геть нічого не їдять, чи не так? Як вони тоді виживають?

Оромис посміхнувся, і його довгі ікла засяяли, ніби порцеляна:

— Завдяки магії. Якщо магію розуміти як маніпуляції енергією, то саме завдяки магії. Де саме Елдунарі беруть свою енергію, ще й досі лишається загадкою як для нас, так і для самих драконів. Словом, нікому ще не вдалося визначити її джерело. Можливо, вони користуються сонячною енергією, як це роблять рослини, або ж забирають життєві сили в тих істот, які перебувають поруч із ними. Але якою б не була відповідь на це питання, ельфи довели, що коли дракон помирає, а його свідомість оселяється в серці сердець, його сила стає такою, якою б вона ніколи не могла бути за життя дракона в тілі. До того ж наступні п'ять або сім років кількість енергії в серці сердець продовжує невпинно зростати, аж доки воно не стає надзвичайної сили. Кількість енергії, яку Елдунарі можуть в собі утримувати, залежить від розмірів серця. Отже, чим старшим є дракон, тим більше енергії може зберігатися в його Елдунарі.

Подумки повернувшись до битви з Мертагом і Торнаком, Вершник замислено мовив:

— Схоже на те, що Галбаторікс дав кілька Елдунарі Мертагу. Бо тільки цим я можу пояснити те, що він став такий сильний.

Оромис кивнув на знак згоди:

— Тобі пощастило, що Галбаторікс не подарував йому більше сердець, інакше б Мертаг, не напружуючись, переміг і тебе, і Арію, і решту чарівників варденів разом узятих.

Невдовзі Ерагон згадав те, що обидва рази, коли він та Сапфіра перетиналися з Мертагом і Торнаком, було таке враження, ніби розум ворожого Вершника складено зі свідомостей інших істот.

«Слухай, — сказав він Сапфірі, — пригадуєш, як під час поєдинку з Мертагом ми чули в його свідомості чужі голоси? Скоріше за все, то були Елдунарі… Але куди ж він їх поклав? Адже на Торнакові не було сідельних торб, та й на одязі Мертага я не помітив жодної кишені».

«Хтозна, — відповіла Сапфіра. — Але тепер я точно знаю, що Мертаг пов'язаний з Елдунарі. Згадай, як він казав про те, що легше буде вирвати твоє серце, ніж вирвати його серця. Саме серця, а не серце!»

«Ти маєш рацію, Сапфіро! Може, у такий спосіб він намагався попередити мене?» — Ерагон зручніше вмостився на стільці.

— А крім сердець Сапфіри та Глаедра, — спитав він трохи перегодом у ельфа, — існують іще якісь Елдунарі, непідвладні Галбаторіксові?

Оромис злегка поморщився:

— Цього ніхто не знає… Після занепаду Вершників Бром кілька разів вирушав у експедиції, поставивши собі за мету знайти ті Елдунарі, які не потрапили Галбаторіксові до рук, але щоразу повертався ні з чим. Я також досліджував простори Алагезії за допомогою своєї свідомості, проте жодного разу не натрапив на щось таке, що бодай трохи могло б нагадувати Елдунарі. До того ж усі вони були пораховані, адже, коли Галбаторікс і Морзан розпочали свої напади, жодне Елдунарі не зникло безслідно. Одним словом, нам не варто сподіватися на те, що десь в Алагезії можуть бути їхні запаси, які лежать собі та й чекають, доки ми їх не знайдемо.

Власне кажучи, Ерагон і не чекав якоїсь іншої відповіді, але все одно чути це було не надто приємно.

— Тоді я маю останнє запитання, Майстре, — мовив він, трохи помовчавши. — Кажуть, що коли Вершник або його дракон помирають, то той, хто залишився живим, дуже часто не знаходить собі місця й накладає на себе руки. А той, хто не робить цього, зазвичай божеволіє. Адже так?

«Саме так», — згодився Глаедр.

— А що сталося б тоді, якби дракон переніс їхню спільну свідомість до серця, а потім їхні тіла померли б?

Глаедр помовчав, трохи пововтузився, намагаючись вмоститися якомога зручніше. Нарешті золотий дракон обвив себе хвостом, а тоді відповів:

«Якщо тіло дракона помирало, а Вершник залишався живим, то вони оберталися на Індлварн. Такий перехід не надто приємний для дракона, але багато хто з нас пристосовувався до цієї зміни й надалі продовжував служити своєму Вершникові. Якщо ж помирав Вершник, а дракон уже не мав власного тіла, тоді він зазвичай просив когось знищити своє Елдунарі й вирушав слідом за своїм хазяїном у небуття. Але так робили далеко не всі. Декому з драконів і Вершників пощастило пережити втрату, й вони продовжували вірно служити нашому ордену ще багато-багато років своїм тілом або ж своїм серцем сердець».

«Нам треба поміркувати над цими важливими питаннями, Оромисе-ельдо», — мовила за мить Сапфіра.

Ерагон і собі кивнув, хоч нічого й не сказав, бо в його голові вирувало надто багато думок.

РУКИ ВОЇНА

Вдивляючись у безкраї простори неба, Ерагон смоктав солодку полуницю. Коли юнак упорався з ягодою, він поклав хвостика на тацю, а потім хотів був заговорити, проте Оромис його випередив:

— Що тепер, Ерагоне?

— Тобто? — не зовсім зрозумів юнак.

— Ми довго говорили з тобою про ті речі, які тебе дуже цікавили. То що тепер? Ви із Сапфірою залишитесь чи завтра ж покинете Елесмеру й полетите до варденів?

— Ми сподівалися, — відповів Ерагон, — що в нас буде час завершити навчання, але зараз не маємо можливості цього зробити. Проте є ще одна дещиця, про яку б мені хотілося спитати.

— Кажи, я слухаю.

— Майстре, я не розповів вам усе, що сталося зі мною тоді, коли ми були з Бромом у Тейрмі. — Потому Ерагон коротко переказав історію про те, як завітав до крамниці Анжели, як вона провіщала йому майбутнє, а Солембум дав одну загадкову пораду.

Оромис у задумі провів пальцем по верхній губі:

— Я чув про цю віщунку… Арія дуже часто згадувала її ім'я, сповіщаючи мене про варденів. Наскільки я зрозумів, Анжела має неабиякий хист з'являтися саме там, де відбуваються якісь важливі події.

«Так воно і є», — кивнула Сапфіра.

Оромис тим часом вів далі:

— За своєю поведінкою вона дуже нагадує мені одну жінку-чаклунку, що якось відвідала Елесмеру… Але в тієї було інше ім'я. Слухайте, ваша Анжела яка на зріст? Невеличка? Із густим кучерявим коричневим волоссям, яскравими очима й гострим, але чудернацьким розумом?

— Та вони схожі, як дві краплі води! — вигукнув Ерагон. — Може, ми говоримо про одну й ту саму особу?

Оромис зробив легкий порух рукою:

— Якщо все саме так, тоді ми говоримо про надзвичайну особу… Я б не став зважати на її пророцтва, бо невідомо, справдяться вони чи ні, а от те, що сказав її кіт-перевертень, варте куди більшої уваги. Зараз я навряд чи зможу пояснити його слова, до того ж я ніколи не чув про місцину, яка б мала назву Склеп Душ, але згадку про скелю Кутіан я вже десь зустрічав. Пригадати 6 тільки, де саме. Зрештою, я можу спробувати пошукати її у своїх пергаментах, та щось мені підказує, що навряд чи я знайду її серед ельфійських рукописів.

— А як щодо зброї під деревом Меноа?

— Ніколи не чув про таку зброю, Ерагоне, хоч знаю про цей ліс майже все. Мабуть, всього лиш двійко ельфів у Ду Вельденвардені можуть знати про нього більше. Я поспитаюся в них, хоч і не думаю, що вони зможуть відповісти на моє питання. — Почувши, як Ерагон скрушно зітхнув, Оромис додав: — Я знаю, що ти шукаєш гідну заміну Зарокові, й міг би спробувати тобі допомогти. Справа в тому, що, крім мого Наеглінга, ельфи зберегли ще два мечі Вершників — Арвіндр і Тамерлейн. Арвіндр наразі перебуває в місті Надінель, тож у тебе немає часу, щоб туди дістатись, а от Тамерлейн зберігається в Елесмері. Це один зі скарбів Будинку Валтхарос. Гадаю, його господар, лорд Фіолр, не надто прагне з ним розлучатися, але врешті-решт погодиться його віддати, особливо коли ти сам його про це попросиш. Завтра вранці я міг би влаштувати вам зустріч.

— А якщо цей меч мені не підійде? — спитав Ерагон.

— Будемо сподіватися, що підійде. Крім того, я надішлю повідомлення Рунон, що ти можеш сьогодні до неї завітати.

— Але ж вона присягнула, що більше не викує жодного меча.

Оромис зітхнув.

— Так, але її поради все одно варто спитатися. Якщо вже хтось і може порадити тобі підходящу зброю, то це саме вона. А коли тобі раптом сподобається Тамерлейн, Рунон зможе перевірити його, перш ніж ти нас покинеш. Адже відтоді, як меч востаннє побував у бою, минула вже понад сотня років. Можливо, варто його почистити чи ще щось…

— А хтось із інших ельфів зміг би викувати мені меч? — спитав Ерагон.

— Ні, — похитав головою Оромис. — Ніхто, якщо він має бути не гіршим за Зарок або за ті мечі, які вкрав Галбаторікс. Це під силу тільки Рунон, яка належить до найстарших представників нашої раси. З тих ковалів, що кували колись мечі для нашого ордену, залишилася тільки вона.

— Невже їй стільки ж років, як і ордену Вершників? — здивовано вигукнув Ерагон.

— Ти не повіриш, але навіть більше.

— Зрозуміло… А що нам робити до завтрашнього ранку, Майстре?

Оромис глянув кудись над головою Вершника:

— Сходіть до дерева Меноа, бо я впевнений, що ви не ляжете спати, аж доки цього не зробите. Уважно все там огляньте, раптом вам і справді пощастить знайти зброю, про яку так спокусливо розповідав отой кіт-перевертень. А коли ви втамуєте свою цікавість, тоді повертайтесь до свого будинку на дереві, який слуги Ісланзаді тримали для вас напоготові. Завтра ми спробуємо дістати тобі меч, Ерагоне.

— Але ж Майстре, у нас так мало часу…

— І ви обоє надто втомлені, щоб пережити сьогодні ще якісь пригоди. Повір мені, Ерагоне, буде краще, якщо ви відпочинете. До того ж, під час відпочинку у вас буде нагода подумати про все, що ви сьогодні почули.

Та хоч як не вмовляв ельф Ерагона, тому все одно було дуже ніяково від того, що решту дня їм доведеться просидіти, без діла. Він нервово засовався на стільці. Тим часом Оромис посміхнувся й зазирнув йому в очі:

— Це допоможе тобі розслабитись, Ерагоне. І ще… Можеш обрати собі будь-який вид магії, яким ти ще не володієш, а я обіцяю навчити тебе його, перш ніж ви із Сапфірою повернетесь до варденів.

Почувши це, Вершник нервово покрутив каблучку довкола пальця, намагаючись вирішити, який саме розділ магії був би цікавий йому найбільше, і врешті-решт таки вирішив:

— Я хотів би навчитися викликати духів.

На обличчі ельфа промайнула тінь:

— Гаразд, я виконаю свою обіцянку, хоч і не зовсім схвалюю твій вибір. Узагалі, я б не радив тобі контролювати інших істот заради власних інтересів. Добре все зваж, адже інколи чарівникові доводиться років зо три вчитися викликати духів так, щоб вони не захопили його в полон. Цей вид магії дуже не схожий не решту інших. Головна його особливість полягає в тому, що ти намагатимешся підкорити своїм наказам якихось сильних істот, а ті, перебуваючи у твоєму магічному полоні, кожної миті дошукуватимуться твоїх слабких місць, щоб мати змогу протидіяти тобі. Тож я уклінно просив би тебе обрати якийсь інший, більш безпечний вид, Ерагоне.

— Ну що ж, — мовив юнак, не задумуючись, — тоді навчіть мене, будь ласка, мого справжнього імені.

— Твої прохання, — відповів Оромис, — стають дедалі складніші, Ерагоне-фініарелю. Гадаю, я міг би визначити твоє справжнє ім'я. — Срібноволосий ельф дуже пильно глянув на Ерагона. — Авжеж, гадаю, я й справді міг би це зробити. Та не буду… Адже, з одного боку, справжнє ім'я є дуже важливим магічним елементом, проте, з іншого — це не закляття. Отож, вийде так, ніби я порушую свою обіцянку. Якщо вже ти хочеш краще пізнати себе, Ерагоне, тоді спробуй дізнатися своє справжнє ім'я самотужки. Зрозумій, коли я назву його, ти зможеш ним скористатися, але ти робитимеш це, не маючи мудрості, якої б набув, пройшовши мандрівку до свого справжнього імені сам.

Ерагон якийсь час іще побавився своєю каблучкою, а потім прокашлявся й похитав головою:

— Здається, на цьому мої бажання вичерпались.

— Сумніваюсь, юначе, — відповів Оромис.

Тоді Вершник знову почав напружено думати, але ніяк не міг зосередитись, бо в його голові зринали то уривки Бромових фраз, то шматки Глаедрової розповіді про Елдунарі, то якісь інші речі. Він перебрав у пам'яті всі ті події, що привели Брома до Карвахола й змусили його самого стати Вершником… Аж нарешті йому на гадку спала Арія. «Ось воно!» — подумки вигукнув Ерагон, а вголос сказав:

— Я хочу навчитись рухати предмети з місця на місце без жодної затримки, так, як це зробила Арія із Сапфіриним яйцем!

— Оце чудовий вибір, — задоволено кивнув Оромис. — Закляття, звісно, непросте, але користь від нього неодмінно буде. Я певен, що воно аж ніяк не буде зайвим у твоїй боротьбі з Імперією й Галбаторіксом. А його дієвість може засвідчити хоч би та ж таки Арія.

Оромис підняв проти сонця кубок, якийсь час роздивлявся прозоре вино, а потім сказав:

— Перед тим як вирушити в місто, ти повинен знати, що той, кого ти послав до нас жити, прибув сюди якийсь час назад.

Пройшла добра хвилина, перш ніж Ерагон збагнув, кого саме Оромис мав на думці.

— Слоун в Елесмері? — здивовано спитав Вершник.

— Так. Тепер він живе сам у невеликому будинку біля струмка на західному боці Елесмери. Він був ледь-ледь теплий, коли вийшов з лісу, але ми загоїли йому рани, і тепер він одужав. Ельфи приносять йому з міста харчі та одяг, доглядають його, слідкують за тим, щоб у нього все було гаразд. Вони супроводжують його, якщо він раптом захоче куди піти, а інколи навіть читають йому книги, хоч здебільшого він сидить собі на самоті й не обзивається ні до кого, хто до нього приходить. Правда, двічі він спробував піти галасвіта, але твої закляття не дозволили йому зробити цього.

«Мене дивує, що він зумів так швидко прийти сюди», — сказав Ерагон Сапфірі.

«Мабуть, закляття, яке ти наклав на нього, було сильнішим, ніж тобі здавалось».

«Певно, що так».

Ерагон трохи помовчав, а потім тихо спитав Оромиса:

— А може, варто було б відновити йому зір?

— Навряд чи.

«Чоловік, який кричить, зламаний усередині, — озвався Глаедр. — Якщо його душа сліпа, то очі не допоможуть».

— А чи слід мені відвідати його? — спитав Ерагон.

— Це вже ти сам маєш вирішити, — відповів Оромис. — Хоч мені здається, що зустріч з тобою може тільки засмутити його. Але ж це ти вигадав йому покарання, значить, не маєш права забувати про нього.

— Так, Майстре, я не забуду.

Оромис поставив кубок на стіл і підсунув свого стільця ближче до Ерагона:

— Уже вечоріє, тож я не буду більше затримувати тебе, бо так я чого доброго не дам тобі й відпочити. Але є ще одна справа — твої руки. Я можу їх роздивитись? Хотілося б знати, що вони тепер кажуть про тебе.

Ерагон не перечив. Він поклав свої руки долонями вниз на долоні Оромиса, трохи здригнувшись, коли відчув дотик тонких пальців ельфа. Мозолі на кісточках відкидали довгасті тіні на тильний бік Вершникових долонь. Потім легким вправним рухом Оромис перевернув руки Ерагона й розглянув його долоні та пальці.

— Що ви там бачите, Майстре? — спитав Вершник.

— Тепер у тебе руки воїна, Ерагоне. Стережись тільки, щоб вони не стали руками чоловіка, який отримує насолоду від війни.

ДЕРЕВО ЖИТТЯ

Зі скелі Тельнаєр Сапфіра полетіла понад хвилястим лісом і невдовзі сіла на галявину, де росло дерево Меноа. Товще за добру сотню сосен, які оточували його, дерево Меноа стреміло в небеса, немов могутня колона, а високо-високо вгорі його крона розкинулась ледь не на тисячу футів. Вузлувате густе мереживо коріння Меноа тяглося далеко від масивного, вкритого мохом стовбура десь на десяток акрів лісу, а далі глибоко йшло в пухку землю, зникаючи внизу під меншими деревами. Поблизу дерева Меноа повітря було вологе й прохолодне. Легкий туман, ніби дим, спускався з густого гілля, зволожуючи широкі зарості папороті, що зусібіч оточили стовбур. Червоні білочки прудко снували туди-сюди по гілках цього предковічного дерева, а голосні крики та цвірінькання сотень різних птахів розлягались десь високо в кроні. І на всій цій галявині було таке відчуття, ніби чиєсь невидиме око пильно стежило за всім, що відбувається, — мабуть, у дереві Меноа ще й досі жила та ельфійка, яку звали колись Лінеа, — господарка і самого дерева, і всього прилеглого лісу.

Ерагон пошукав у химерному плетиві коріння бодай якихось приміт зброї, але не знайшов нічого такого, що можна було б узяти в руки, ідучи в бій. Хіба що чималий шмат кори, який стирчав з моху біля ніг Вершника. Ерагон підняв його й показав Сапфірі.

«Поглянь, — сказав він. — Якби я наснажив цю кору гарним закляттям, то, мабуть, зміг би вбити нею не одного солдата».

«Ти міг би вбити не одного солдата й билинкою, якби схотів, — відповіла Сапфіра. — Але проти Мертага й Торнака чи вже проти короля та його чорного дракона цей шмат кори допоможе не більше, ніж моток мокрого прядива».

«Та вже напевно», — погодився Вершник і пожбурив кору геть.

«Знаєш, — сказала Сапфіра після короткої мовчанки, — мені здається, що тобі не варто клеїти дурня тільки через те, що Солембум щось там порадив».

«Чому клеїти дурня? Можливо, для того щоб знайти тут зброю, треба просто підступитись до цього питання з іншого боку. Ти ж сама казала, що це міг би бути камінь, книжка чи яке-небудь лезо. Я гадаю, що навіть палиця, виготовлена з гілки дерева Меноа, могла б стати непоганою зброєю».

«От тільки навряд чи вона дорівняється мечу».

«Звісно ні… Та я б ніколи й не насмілився рубати гілку без дозволу самого дерева… Між іншим, я навіть гадки не маю, як можна переконати його виконати моє прохання».

Сапфіра вигнула свою довгу шию, потім пильно подивилась угору на дерево й струснула плечима, щоб звільнитися від крапель, які зібрались на гострих краях її лусочок. Холодні краплі дощем полетіли на Ерагона, аж той скрикнув і відстрибнув назад, затуливши обличчя руками.

«Якби якесь створіння та спробувало образити дерево Меноа, — поважно сказала Сапфіра, — то я дуже сумніваюсь, що воно прожило б хоч доти, — , доки встигло б пожалкувати про свій учинок».

Кілька годин Вершник та його дракон блукали туди-сюди по галявині. Ерагон усе ще сподівався, що вони врешті-решт знайдуть якийсь закуток або щілину у вузлуватому корінні, звідки визиратиме куточок схованої скрині, а в ній буде меч.

«Оскільки в Мертага є Зарок — меч його батька, — подумав Ерагон, — то я з повним на те правом мав би успадкувати той меч, який Рунон викувала колись для Брома».

«Та й колір був би підходящий, — додала Сапфіра. — Його дракон, мій тезка, теж був блакитний».

Вершник не знав, що йому робити. У відчаї він спробував подумки звернутись до дерева Меноа, попрохати його зглянутись і допомогти нарешті відшукати їм зброю. Але з таким самим успіхом він міг питати про це у вітру чи дощу — дерево звертало на юнака не більше уваги, ніж на дрібну комашину, яка ворушила вусиками біля носка його черевиків.

Украй розчаровані, Ерагон та Сапфіра залишили дерево Меноа якраз тоді, коли край сонця вже поцілував обрій. З галявини Сапфіра полетіла до центру Елесмери, до того будинку на дереві, яке ельфи надали їм для проживання. Цей будинок був розташований у кроні міцного дерева футів на триста над землею і складався з кількох кулястих кімнат.

Вечеря з фруктів, овочів, варених бобів та хліба вже чекала на Вершника в їдальні. Ерагон трохи попоїв, а потім скрутився клубочком на підлозі поруч із Сапфірою. Попри те що тут було ліжко, він надавав перевагу компанії Сапфіри. Звідси він міг бачити й чути все навколо, поки Сапфіра спала глибоким сном. Отож Ерагон лежав і дивився, як над залитим місячним сяйвом лісом час від часу падають зірки. Він думав про Брома та про свою загадкову матінку. А вже пізно вночі юнак провалився в якийсь непевний сон, де балакав зі своїми батьками. Ерагон не міг чути, що вони кажуть — їхні голоси були надто глухі й невиразні, — але якимось дивом він відчував їхню любов та їхню гордість за нього.

На світанку стрункий ельф-служник провів Ерагона й Сапфіру заплутаними доріжками Елесмери до маєтку родини Валтхарос. Коли вони мовчки йшли поміж темними стовбурами похмурих сосен, Ерагон не міг не помітити, яким порожнім і тихим було тепер місто. По дорозі вони зустріли всього лиш трьох ельфів: високі, граційні фігури стрімко ковзнули повз них нечутними кроками.

«Коли ельфи ідуть на війну, — зауважила Сапфіра, — мало хто з них залишається вдома».

«Так».

Лорд Фіолр чекав на них посеред склепінчастої зали, освітленої кількома плавучими примарними вогниками. Його обличчя було довге, суворе й гостріше, ніж у більшості інших ельфів. Воно нагадувало Ерагонові меч із вузьким лезом. Лорд був одягнений у балахон зелено-золотистого кольору, чий високий комір виблискував, неначе пір'я на шиї якогось екзотичного птаха. У лівій руці він тримав жезл із білого дерева, різьблений рунами з Лідуен Кваедхі й прикрашений на кінці блискучою перлиною.

Побачивши Вершника, лорд Фіолр елегантно вклонився. Ерагон так само відповів йому поклоном. Потім вони обмінялися традиційними ельфійськими вітаннями, і Ерагон подякував лорда за те, що він люб'язно дозволив їм оглянути меч Тамерлейн.

— Багато років, — сказав лорд Фіолр, — Тамерлейн був нашою родовою реліквією, тож він надзвичайно дорогий моєму серцю. А чи знаєш ти історію Тамерлейна, Ерагоне, Убивце Тіні?

— Ні, — відповів Ерагон.

— Тоді слухай. Моєю дружиною були надзвичайно розумна й чарівна Наудра, а її брат, Арва, був Вершником дракона доби їхнього Занепаду. Наудра якраз гостювала в Іліреї, коли Галбаторікс і клятвопорушники налетіли на місто, неначе північна буря. Арва бився поруч з іншими Вершниками, щоб захистити Ілірею, але клятвопорушник Кіаланді смертельно поранив його. І коли вже Арва вмирав на полі бою в Іліреї, він віддав свого меча, Тамерлейна, Наудрі, щоб вона могла захистити себе. Із цим мечем Наудра зуміла відбилася від клятвопорушників і повернулась сюди з іншим драконом і Вершником, хоч уже невдовзі потому померла від ран.

Лорд Фіолр постукав по жезлу, і перлина м'яко засяяла.

— Отож, Тамерлейн, — продовжив він, — важить для мене не менше, ніж повітря в моїх легенях. Я б радше розлучився з життям, ніж із цим мечем. Та, на жаль, ані я, ані мої нащадки не гідні того, щоб володіти ним. Тамерлейн був викуваний для Вершника, а ми не Вершники. Я хочу дати його тобі, Убивце Тіні, щоб ти міг боротися з Галбаторіксом. Але є одна умова: Тамерлейн залишається власністю Дому Валтхарос, і ти мусиш пообіцяти мені повернути меча в тому разі, якщо я або мої нащадки попрохають тебе про це.

Коли Ерагон дав слово честі, лорд Фіолр повів його та Сапфіру до довгого полірованого стола, вирощеного з живого дерева прямо з підлоги. На одному кінці столу була прикрашена підставка, а на тій підставці лежав меч Тамерлейн і його піхви.

Лезо Тамерлейна було темно-зеленого кольору, такими ж були й піхви. Великий смарагд прикрашав руків'я. Деталі меча була викувані із синюватої сталі. На гарді красувався рядок рун. Мовою ельфів там було написано: «Я Тамерлейн, той, що приносить останній сон». За довжиною цей меч був приблизно такий, як і Зарок, та його лезо було ширшим, кінчик круглішим, а руків'я важчим. Це була напрочуд красива смертоносна зброя. Утім, придивившись пильніше, Ерагон зрозумів, що Рунон викувала Тамерлейн для воїна, чия манера бою істотно відрізнялася від його власної. Цей меч був більше придатний для потужних ударів, аніж для тієї швидкої та елегантної манери бою, якої навчив його Бром.

А коли пальці Ерагона міцно зімкнулися навколо руків'я Тамерлейна, він відчув, що зброя надто важка для його руки. У ту мить він уже точно знав, що Тамерлейн не був його мечем. Він не був, як Зарок, продовженням його руки. Та, з другого боку, Ерагон знав і те, що кращого меча знайти йому буде вкрай важко. Принаймні Арвіндр — іще один меч, про який згадував Оромис, — лежав тепер у місті за сотні миль звідси.

Сумніви Вершника розвіяла Сапфіра. «Не бери його, — сказав дракон. — Якщо ти береш меч у битву, якщо наші життя залежать від нього, тоді меч має бути бездоганним. Тільки таким і ніяким іншим… А крім того, мені не дуже подобаються ті умови, на яких лорд Фіолр віддає тобі зброю».

Урешті-решт Ерагон поклав Тамерлейн назад на підставку й вибачився перед лордом Фіолром. Вершник сказав, що, на жаль, він не може прийняти цей меч. Вузьколиций ельф не надто засмутився, навпаки, Ерагонові здалось, що в гострих очах лорда Фіолра промайнув спалах задоволення.

Із залів родини Валтхарос Ерагон і Сапфіра попрямували під темним склепінням лісу до тунелю з кизилу, який привів їх до відкритого дворика в центрі обійстя Рунон. Ще коли вони йшли тунелем, Ерагон почув звук ударів молотка, а невдовзі побачив і саму Рунон, яка сиділа на лавці біля відкритої кузні. Жінка-ельф майструвала щось із чималого шматка лискучої сталі. Що саме, Ерагон не міг здогадатися, бо той шматок іще нічого не нагадував.

— А-а, Убивця Тіні… Ти все ще живий, — сказала Рунон замість вітання, не відриваючи очей від роботи. Її голос був скрипучий, мов побиті жорна. — Оромис говорив мені, що ти втратив Зарок.

Ерагон скривився й мовчки кивнув, незважаючи на те, що ельфійка так-таки й не дивилась на нього. Зрештою, за якусь мить він озвався:

— Так, Рунон-ельдо. Я втратив його на Палаючій рівнині.

— Гм, — Рунон кілька разів напрочуд спритно вдарила молотком. — Виходить, меч знайшов свого законного хазяїна… Мені не подобається те, задля чого цей… як же його?.. Мертаг використовує Зарок, але кожен Вершник заслуговує на гідний меч, і найкращим мечем для сина Морзана може бути тільки меч самого Морзана. — Ельфійка зиркнула на Ерагона спідлоба: — Зрозумій мене, Убивце Тіні, я б, звісно, хотіла, щоб саме ти володів Зароком, але була б просто щаслива, якби ти мав меча, зробленого спеціально для тебе. Може, Зарок і добре послужив тобі, але то не був твій меч. Я вже не кажу про Тамерлейн. Ти був би повним дурнем, якби вважав, що зможеш користуватися ним.

— Як бачиш, — сказав Ерагон, — від лорда Фіолра я нічого не приніс.

Рунон кивнула й продовжила роботу:

— Це добре.

— А скажи мені, Рунон-ельдо: якщо Зарок — гідний меч для Мертага, то чи не буде меч Брома гідною зброєю для мене?

Ельфійка звела брови докупи:

— Арвіндр? А чому це ти раптом подумав про меч Брома?

— Тому що Бром — мій батько, — сказав Ерагон і відчув якийсь трепет від того, що може це сказати.

— Хіба? — Рунон нарешті відклала молоток і різець, а потім вийшла з-під даху своєї кузні й зупинилась перед Ерагоном. Довгі роки, які вона провела, зігнувшись над роботою, давалися взнаки — постать ельфійки була трохи згорблена, й через це вона була на дюйм чи два нижчою за Вершника. — Гм, так… у вас є дещо подібне. Бром… він був грубуватий… так. Він завжди казав те, що мав на думці, й не витрачав зайвих слів. І мені те дуже подобалось. Я не можу спокійно дивитись, якою стала моя раса. Надто вже всі ввічливі, надто витончені, надто пещені. Ха! А я ж добре пам'ятаю ті часи, коли ми бились і сміялись, як нормальні створіння. Тепер же всі стали якісь відсторонені. Інколи мені здається, що в нас почуттів не більше, ніж у мармурових статуй!

«Ти говориш про те, якими були ельфи до того, як наші раси об'єдналися між собою?» — спитала Сапфіра.

Рунон перевела сумний погляд на дракона.

— Так, Блискуча Луско. Я говорю про старі часи. Тоді ельфи й дракони ще не єдналися. Я ніколи навіть не думала, що наші раси так сильно зміняться. Але вони таки змінились. І ось я стою — одна з небагатьох, хто ще пам'ятає про те, якими ми були колись.

Рунон різко перевела погляд на Ерагона й так само різко змінила тему:

— Ні. Арвіндр — це не те, що тобі треба. Свій меч Бром втратив під час падіння Вершників. І якщо той меч не прикрашає зараз колекцію Галбаторікса, тоді він або знищений, або похований десь глибоко в землі під зітлілими кістками полеглих на полі бою. Навіть якщо його й можна було б якось знайти, то ти все одно не встиг би полагодити його до того часу, як знову виступиш проти своїх ворогів.

— Що ж мені тоді робити, Рунон-ельдо? — спитав Ерагон. Потім трохи помовчав і розповів ельфійці про шаблю, яка, попри те що була зміцнена закляттями, все одно підвела його в тунелях під Фартхен Дуром.

Рунон гмукнула.

— Ні, — сказала вона. — закляття тут ні до чого Коли лезо погано викуване й загартоване, ти можеш захищати його своїми закляттями скільки завгодно, але метал сам по собі залишається слабким, як і був. Вершникові потрібне щось куди більше. Йому потрібне лезо, яке зможе витримати найжорстокіші напади, а крім того, буде невразливим для якомога більшого числа заклять… Ні, закляття треба накладати над гарячим металом, коли ти видобуваєш його з руди, коли ти куєш його… Закляття мають змінити на краще саму структуру металу.

— Але де ж я зможу дістати такий меч, Рунон-ельдо? — майже з відчаєм спитав Ерагон. — Хіба що ти зробиш його для мене!

Зморшки на обличчі Рунон поглибшали. Вона помовчала, потерла лікоть — міцні м'язи на її оголеній руці заворушились:

— Ти ж знаєш… я поклялась, що до самої смерті не буду кувати жодної зброї.

— Знаю.

— Ця клятва зв'язує мене. Я не можу її порушити навіть тоді, коли б дуже сильно цього хотіла. — Рунон пішла назад до своєї кузні й сіла. — Та й навіщо це мені, Вершнику дракона? Скажи! Чому я маю пускати у світ іще одного викрадача душ?

— Тому, — відповів Ерагон, обережно добираючи слова, — що ти могла б допомогти покласти край правлінню Галбаторікса. Чи не було б справедливо, якби я вбив його викуваним тобою лезом, адже саме твоїми мечами він і клятвопорушники забрали життя багатьох драконів і Вершників? Ти кажеш, що тобі дуже не подобається те, як вони використали твою зброю. То, може, варто відновити рівновагу, викувавши меч, годний знищити Галбаторікса?

Рунон схрестила руки й глянула в небо.

— Меч… новий меч. Після скількох довгих років знову використати моє вміння… — ельфійка опустила очі. — Зрештою, є один спосіб, як я могла б допомогти тобі… Але… про це не варто навіть думати…

«Чому ж?» — спитала Сапфіра.

— Та хоч би тому, що в мене немає металу, який мені потрібен! — скрикнула Рунон. — Невже ви гадаєте, що я кувала мечі Вершників зі звичайної сталі! Ні! Колись давно в хащах Ду Вельденвардена я натрапила на шматки метеора, який упав на землю. Ті шматки містили руду, не схожу на жодну іншу, з якою я доти працювала. Тоді я повернулась до своєї кузні, добре очистила її, і сталь, яку я потім отримала, була міцнішою та гнучкішою за будь-яку іншу. Я назвала ту сталь «яскравим металом», тому що вона мала якийсь незвичний блиск. І коли королева Тармунора попрохала мене викувати перший меч для Вершників, я викувала його з яскравого металу. Потім я щоразу при нагоді шукала в лісі шматки того зоряного металу. Я не дуже часто їх знаходила, та коли вже знаходила, то зберігала його для Вершників. З часом я знаходила ці шматки все рідше й рідше, аж доки нарешті мені не здалося, що жодного шматка більше не залишилось. За двадцять чотири роки я зуміла викувати сім мечів, серед них були і Арвіндр, і Зарок. Але з того часу, як Вершники впали, я шукала яскравий метал тільки один раз. І це було минулої ночі, після того, як Оромис побалакав зі мною про тебе. — Рунон пильно глянула на Ерагона: — Я ходила далеко-далеко, я наклала чимало заклять, але не знайшла ані крихти яскравого металу. Якби його було хоч трохи, тоді ми могли б подумати про меч для тебе, Убивце Тіні… А так навіть говорити про це не варто.

Ерагон шанобливо вклонився ельфійці, подякував їй за добрі слова, а потім вони із Сапфірою залишили дворик і рушили крізь зелений кизиловий тунель.

Вершник та його дракон мовчки йшли до галявини, з якої Сапфіра могла злетіти. І раптом Ерагон збагнув одну річ. «Слухай! — скрикнув він. — Те, що мав на увазі Солембум, — це яскравий метал! Він повинен бути десь під деревом Меноа».

«А звідки він знав?»

«Хтозна, може, дерево саме сказало йому… Та хіба це важливо?»

«Яскравий той метал чи ні, — сумно відповіла Сапфіра, — але ми все одно нічого не зможемо дістати з-під коріння дерева Меноа. Ми ж не будемо прорубуватися крізь нього. Та ми навіть не знаємо, де прорубуватись».

«Мені треба над цим подумати», — тільки й сказав Ерагон.

З галявини, що біля будинку Рунон, Сапфіра та Ерагон полетіли над Елесмерою назад до скелі Тельнаєр, де на них уже чекали Оромис і Глаедр. Нарешті Сапфіра приземлилась. Ерагон зійшов на землю, а вона разом із Глаедром зістрибнула зі скелі й полетіла. Дракони летіли все вгору та вгору, просто насолоджуючись присутністю одне одного. А поки двійко драконів танцювали в хмарах, Оромис навчав Ерагона, як чарівник може переміщувати предмет з одного місця на інше, не дозволяючи тому відхилитися від наміченого маршруту.

— Зазвичай, — казав Оромис, — чим більшою є відстань між тобою та твоїм предметом, тим більшої енергії потребує магія. Але в нашому випадку це не зовсім так. Магія, що знадобиться задля того, аби послати камінь з моєї руки на інший бік оцього ось струмка, буде такою самою, як і тоді, коли б нам було потрібно закинути його на самісінькі Південні острови. От тому це закляття і є надзвичайно корисним тоді, коли предмет слід перемістити на таку велику відстань, що якби ти спробував зробити це звичайним чином, то, напевно, помер би від виснаження. Та як би там не було, це дуже складне закляття, і ним можна користуватися тільки тоді, коли ти відчуваєш у собі впевненість. Бо коли щось піде не так, то зовсім невеличкий предмет, скажімо, завбільшки з яйце Сапфіри, так тебе виснажить, що ти не зможеш навіть поворухнутись.

Потому Оромис навчив Ерагона вимовляти кілька варіантів закляття. Коли юнак добрий десяток разів повторив слова прадавньої мови й вивчив їх напам'ять, ельф задоволено кивнув і наказав йому спробувати перенести невеличкий камінь, який тримав у руках.

І щойно Вершник вимовив закляття, камінь зник з Оромисової долоні, а за мить, спалахнувши блакитним сяйвом, з'явився посеред галявини з потужним вибухом. Юнак був так ошелешений, що аж присів, а потім схопився за гілля найближчого дерева, аби не впасти. Коли Ерагон побачив камінь на обгорілій траві, він відчув, як його волосся стало дибки, а потім згадав ту мить, коли він уперше дивився на яйце Сапфіри.

— Добре, дуже добре, — мовив Оромис. — Цікаво тільки, чи зможеш ти пояснити мені, чому це камінь з'явився на галявині з вибухом?

Під час заняття Вершник уважно слухав усе, що казав йому Оромис, проте весь час думав про дерево Меноа, власне, як і Сапфіра, яка зараз витала в небесах. І чим довше він про нього думав, тим більший розпач його охоплював, адже йому ще й досі було невтямки, що саме мав на увазі кіт-перевертень Солембум.

Коли Оромис нарешті закінчив навчати Вершника пересувати предмети, наставник та його учень сіли трішки перепочити.

— Оскільки ти не пристав на пропозицію лорда Фіолра взяти Тамерлейн, — сказав ельф, — то виходить, що ви із Сапфірою пробудете в Елесмері досить довго?

— Навряд чи, Майстре, — відповів Ерагон. — Я б волів іще раз навідатись до дерева Меноа, але якщо в мене нічого не вийде, то тоді доведеться повертатися до варденів з порожніми руками.

Оромис кивнув:

— Гаразд. Але перш ніж вирушити назад, завітайте разом із Сапфірою бодай на хвильку до мене.

— Авжеж, Майстре.

По дорозі до дерева Меноа дракон спитав у свого Вершника:

«Знаєш, це вже колись не спрацювало. Чому ж ти думаєш, що воно має спрацювати тепер?»

«У нас усе вийде, от побачиш… Інакше не може й бути. Чи в тебе є якась краща ідея?»

«Ні… Хоч твоя ідея мені все одно не подобається бодай тому, що ми не знаємо, як воно зреагує. Невже ти не пам'ятаєш, як Лінеа, перш ніж обернутись на дерево, порішила того молодого хлопця, який її зрадив? Словом, мені б дуже не хотілося, аби й тебе спіткала така сама доля».

«Та ну, воно не наважиться зробити мені нічого лихого. Ти ж будеш поряд зі мною?»

«Угу».

Легко змахнувши крилами, дракон нарешті приземлився на корінь, що виступав із землі за кілька сот футів від дерева Меноа. Білки, що сиділи на одній із сусідніх сосен, відчайдушно заверещали, попереджаючи своїх побратимів про можливу небезпеку.

Ерагон спустився на корінь і потер долоні об стегна.

— Ну що ж, — сказав він, — не будемо марнувати жодної секунди.

Вершник і справді не зволікав, а прудко побіг до дерева Меноа. Услід за ним пострибала й Сапфіра, чавлячи кожну гілочку, що потрапляла їй під ноги, і здійнявши неабиякий шарварок.

Опинившись попід самісіньким деревом, Вершник послизнувся на його корені й, щоб не впасти, змушений був схопитись за одну з товстелезних зморщок на його корі.

Коли Сапфіра урешті-решт наздогнала Ерагона, той заплющив очі, глибоко вдихнув холодне вологе повітря й полинув до дерева думками.

Дерево навіть не спробувало зупинити Вершника, адже його свідомість була такою величезною й так перепліталася зі свідомостями інших рослин, що йому не потрібен був жоден захист. Одним словом, той, кому раптом закортіло б установити над ним контроль, мав проникнути у свідомість усього живого в Ду Вельденвардені, а навряд чи в якої-небудь земної істоти вистачило б на це сил.

Невдовзі Ерагон відчув те, що відчувало й саме дерево: як на його коріння тисне земля, як у його кроні нишпорить вітерець, і навіть те, як з одного з невеличких порізів скрапує сік. А ще свідомість Вершника заполонили відчуття безлічі інших рослин, що підкорялись Меноа. Судячи з усього, дерево спало, бо в його свідомості витала одна лиш думка, та й та була така довга й повільна, що Вершник не міг її зрозуміти.

Зібравшись на силі, Ерагон вдихнув повні легені повітря й подумки загукав:

«Будь ласка, послухай мене, о велике дерево! Мені потрібна твоя допомога! Усю країну охопила війна! Навіть ельфи вийшли із затінку Ду Вельденвардена, щоб повстати проти Імперії. А в мене немає меча, яким би я міг битись! Якось давно кіт Солембум сказав мені, що коли я потребуватиму зброї, то зможу знайти її між твоїм корінням, о велике дерево! Тепер час настав. Будь ласка, послухай мене, о матінко лісу! Допоможи мені!»

Благаючи дерево, Вершник посилав до його свідомості спогади про Торнака, Мертага й армію Імперії, а Сапфіра посилювала плин його думки власним розумом.

Так пройшло кілька хвилин, а дерево, здавалось, не звертало на них жодної уваги. Проте Ерагон невпинно продовжував його благати, думаючи про те, що Меноа жило значно повільніше за людей або ж ельфів, тож могло й відповісти не відразу.

«Ми більше не можемо витрачати сили, — прошепотіла Сапфіра, — інакше навряд чи встигнемо вчасно повернутись до варденів».

Ерагон погодився і з великою неохотою зробив потік енергії ледь відчутним.

Тим часом сонце вже встигло сягнути зеніту й стало спускатись до обрію, а хмаринки поменшали й розбіглися по всьому небосхилу. Ду Вельденварден увесь аж кишів життям: поміж деревами пурхали птахи, по гілках стрибали білки, з квітки на квітку перелітали метелики, а повз Ерагонові черевики, несучи маленькі білі личинки, пройшла маршем ціла колонія мурашок.

Та всю цю ідилію зруйнувало розлючене гарчання Сапфіри.

«Годі вже канючити! — обурилась вона. — Я дракон, і ніхто не може ставитись до мене без належної поваги, навіть оце дерево!»

— Чекай, чекай! — у розпачі крикнув Ерагон, здогадавшись, що саме Сапфіра хоче зробити, але дракон не звернув на нього жодної уваги.

Трохи відійшовши від стовбура, дракон присів, глибоко ввігнав пазури в землю й одним потужним ривком видрав три величезні корені Меноа.

«Слухай дерево, тобі що, заціпило? Невже ти не хочеш з нами говорити?» — загорлала Сапфіра, а потім відвела назад голову, ніби змія, що збирається напасти. За мить з-поміж її щелеп вирвались язики біло-блакитного полум'я.

Ерагон ледь устиг відскочити вбік, прикриваючи обличчя рукою.

«Сапфіро, зупинися!» — перелякано загукав він.

«Я зупинюся лиш тоді, коли воно нам відповість!»

Геть не знаючи, що його робити, Вершник звів голову догори й побачив, як усі дерева навколо стали розлючено похитуватись. Повітря сповнив стогін їхнього гілля, а в обличчя Ерагона вдарив крижаний вітер. Стовбури й гілля здавалися тепер, удвічі довшими, ніж були раніше, тож юнак по-справжньому злякався.

«Сапфіро…» — скрикнув він і присів, готовий тікати або битися.

Дракон урешті-решт закрив свою пащеку, роззирнувся навсібіч, і його луска стала дибки, ніби шерсть переляканого кота. Потому він закрутив головою й, відчайдушно гаркнувши, став задкувати від дерева Меноа.

«Мерщій лізь мені на спину!»

Та перш ніж Ерагон устиг зробити бодай крок, із землі виринув корінь завтовшки з його руку й схопив юнака за ліву ногу. Довкола Сапфіри з'явилось іще товще коріння й миттю знерухомило її, обвившись драконові довкола хвоста й лап. А потім у свідомості Сапфіри й Ерагона пролунав повільний шепіт, схожий на шелест листя:

«Хто це наважився потурбувати мій спокій? Хто це наважився вкусити й палити мене? Назвіть свої імена, щоб я знало, кого я зараз уб'ю».

Корінь іще дужче стис Ерагонові ногу, тож юнак ледь не скрикнув від болю, бо ще трішки, і його кістка хруснула б.

«Я — Ерагон, Убивця Тіні, а це мій дракон — Сапфіра, Блискуча Луска».

«То помріть же гідно, Ерагоне, Убивце Тіні, й Сапфіро, Блискуча Луско».

«Зажди! — вичавив із себе Ерагон. — Я ще не закінчив про нас розповідати».

На мить запанувала тиша, а потім дерево мовило:

«Кажи…»

«Я останній вільний Вершник дракона в Алагезії, а Сапфіра — остання самиця дракона. Ми єдині, хто може перемогти Галбаторікса, зрадника, що знищив Вершників і захопив половину Алагезії».

«То навіщо ти зробив мені боляче, драконе?» — зітхнуло дерево.

Сапфіра вишкірила зуби:

«Ти не хотіло з нами розмовляти, ельф-дерево. А Ерагонові край потрібен меч. Ми шукали його між твоїм корінням, бо кіт-перевертень казав зробити саме так, коли нам знадобиться зброя».

«Тоді ви змарнували своє життя — під моїм корінням нема ніякого меча».

Відчайдушно чіпляючись за останні слова дерева, Ерагон простогнав: «Ми гадаємо, що кіт-перевертень мав на думці зоряну сталь, з якої Рунон кує мечі для Вершників».

По цих словах землею довкола дерева пройшла хвиля, вигнавши з нірок безліч малої звірини, яка відразу ж дременула геть. Краєм ока Вершник помітив, як до галявини наближалися десятки ельфів — їхнє волосся майоріло на вітрі, ніби шовкові прапори. Мовчазні, як привиди, вони зібралися довкола дерева Меноа, але не стали робити нічого, щоб допомогти Вершникові й дракону.

Ерагон уже хотів був покликати на допомогу Оромиса й Глаедра, коли дерево знов озвалося:

«Кіт-перевертень знав, що казав… Під моїм корінням справді є яскравий метал, але ви його не отримаєте. Ви покусали мене та ще й намагалися спалити, тож я ніколи вам цього не пробачу».

Сяк-так угамувавши свій страх, Ерагон мовив у відповідь:

«Але ж Сапфіра — остання самиця дракона! Ти не можеш її вбити!»

«Дракони дихають вогнем, — прошепотів голос, і всі дерева навколо затремтіли. — А вогонь треба гасити».

Сапфіра тим часом зібралась на силі й прохрипіла:

«Якщо ми не зупинимо чоловіка, який знищив Вершників дракона, тоді він неодмінно прийде сюди й спалить твій ліс, а потім добереться й до тебе, ельф-дерево. Та якщо ти нам допоможеш, ми спробуємо його зупинити».

«Варто йому вбити хоч один мій паросток, як він миттю ж помре, — відповів голос. — Ніхто не має такої сили, як цей ліс. Ніхто не зможе його знищити».

«Пробач, дерево! — став благати Ерагон. — Відпусти нас, і ми залікуємо твої рани своєю магією».

Здавалось, дерево Меноа не звернуло уваги на слова Вершника, потягнувшись до його свідомості.

«Хто ти такий, Ерагоне? — спитало воно за мить. — Я знаю кожну істоту, яка живе в цьому лісі, але ніколи не зустрічало когось, хто був би схожий на тебе».

«Я не є ані ельфом, ані людиною, — відповів Ерагон. — Я щось середнє. Дракони змінили мене під час святкування Кривавої Клятви.»

«Але навіщо вони змінили тебе, Вершнику?»

«Щоб я зміг перемогти Галбаторікса та його Імперію».

«Я пригадую, як під час свята я відчула, як у світі щось змінилось, але я не думала, що це сталося з тобою… Я ж бо думаю про сонце й дощі…»

«Ми загоїмо твоє коріння й стовбур, о дерево! — ще раз повторив Вершник. — Але дозволь нам забрати яскравий метал».

Решта дерев застогнали, ніби самотні душі, а потім голос Меноа схвильовано, але м'яко прошепотів:

«А ти даси мені те, чого я хочу, Вершнику?»

«Дам», — не вагаючись, відповів Ерагон, ладний заплатити за меч Вершника будь-яку ціну.

Листя дерево Меноа перестало шелестіти, і на галявині запанувала цілковита тиша. Потому земля під Ерагоновими ногами затремтіла, коріння розійшлося, і Вершник побачив у ямі те, що нагадувало шматок іржавого заліза у два фути завдовжки й у півтора завширшки. Коли руда опинилась на поверхні, Ерагон раптом відчув різкий біль у животі. Юнак скривився, потер рукою болюче місце, а біль тим часом зник так само раптово, як і з'явився. Корінь послабив хватку довкола його ноги, а невдовзі й узагалі зник у землі. Сапфіра теж уже була на свободі.

«Ось твій метал, Вершнику, — прошепотіло дерево Меноа. — Забирай його та йди…»

«Але ж…» — хотів був мовити Ерагон.

«Іди…» — урвало Вершника дерево Меноа, і його голос стих. Свідомість дерева покинула голови Ерагона й Сапфіри і всоталася назад під його коріння. Сосни, що були навколо, випрямились і стали такими, як були раніше.

— Але ж… — прошепотів Ерагон уголос, спантеличений тим, що дерево Меноа так і не сказало йому про те, чого воно хотіло.

Але часу на роздуми в нього не було, тож Вершник підскочив до шматка руди, присів і, крекнувши, взяв його в руки. Потім він притис метал до грудей, розвернувся й попрямував у той бік, де були дім і кузня Рунон.

Наздогнавши Вершника, Сапфіра спочатку понюхала яскравий метал, а потім закрокувала поруч.

«Ти мав рацію, — мовила вона. — Мені не варто було на нього нападати».

«Як би там не було, але в нас є яскравий метал, — відповів Ерагон. — Не знаю, чи отримало дерево Меноа те, що хотіло, а от ми точно отримали…»

Ельфи, які зібралися на галявині, мовчки поглядали вслід Вершникові й дракону, і їхні колючі погляди змусили їх пришвидшити кроки. Ніхто з лісових мешканців так і не вимовив жодного слова, а в їхніх очах був такий вираз, ніби вони спостерігали за дикими й небезпечними тваринами, які увірвалися до їхньої домівки.

«Якщо Галбаторікс не вб'є нас першим, — мовила Сапфіра, випустивши крізь ніздрі хмаринку диму, — то, гадаю, ми можемо про це пошкодувати…»

РОЗУМ ПОНАД МЕТАЛ

— Де ви це знайшли? — спитала Рунон, коли Ерагон зайшов до дворика її будинку й поклав шматок руди на землю біля її ніг.

Вершник у кількох словах розповів про Солембума та про дерево Меноа. Вислухавши юнака, Рунон присіла біля руди й погладила її шорстку поверхню. Пальці жінки обережно торкнулись металевих прожилок, розсипаних, мов мереживо, по поверхні каменя.

— Ви або дуже сміливі, або дуже дурні, щоб отак випробовувати дерево Меноа. Воно не належить до тих, з ким можна жартувати…

«А там вистачить металу для меча?» — спитала Сапфіра.

— Звісно. Навіть для кількох мечів, якщо ти маєш належний досвід, — відповіла на те Рунон, зводячись на повен зріст. Жінка-ельфійка глянула на свою кузню, яка була в самісінькому центрі дворика, а потім сплеснула в долоні. Її очі сяяли від захвату й бажання.

— То ти кажеш, що тобі потрібен меч, Убивце Тіні? Ну що ж! Тоді почнімо! Я дам тобі такий меч, якого ще зроду не бачили в Алагезії!

— А як же твоя клятва? — здивовано спитав Ерагон.

— Не думай про неї… Коли вам треба повернутись до варденів?

— Та, правду кажучи, ми повинні були вирушити того ж дня, як прибули.

На обличчі Рунон з'явилась задума:

— Тоді мені доведеться скористатися магією… На те, щоб зробити це своїми руками, треба витратити не один тиждень. Але в такому разі ви з Блискучою Лускою повинні мені допомогти.

Ерагон на знак згоди кивнув головою.

— Сьогодні ми будемо працювати без відпочинку, — продовжила Рунон, — та, обіцяю тобі, Убивце Тіні, уже до завтрашнього ранку ти матимеш свого меча.

Жінка знову присіла, легко, немовби граючись, підняла каменюку із землі й віднесла її на лаву. Тим часом Ерагон зняв сорочку, щоб не зіпсувати її під час роботи. Рунон дала йому замість неї трохи тіснуватий жилет, а також фартух, зроблений із тканини, яка була невразлива для вогню. На самій Рунон було таке саме вбрання.

— А де ж рукавиці? — спитав Ерагон.

— Рукавиці? — посміхнулась жінка. — Ні, Вершнику! Рукавицями користуються тільки незграбні ковалі…

Вона ще раз роззирнулась і попрямувала до низенької, схожої на грот кімнати, яка була розташована всередині стовбура одного з дерев. У кімнаті стояли мішки з вугіллям, а також лежали купи якоїсь білуватої цегли. З допомогою закляття Ерагон та Рунон підняли кілька сотень цеглин і перенесли їх до кузні. Потім вони так само перенесли й мішки з вугіллям, кожен із яких був завбільшки з людину.

Тепер, коли всі ці матеріали опинились на місці, можна було розпочинати побудову плавильні. Це була доволі складна будівля, а оскільки Рунон не хотіла витрачати надто багато магії, то її споруждення тривало доволі довго. Спочатку вони викопали прямокутну яму приблизно п'ять футів завглибшки, потім заповнили її шарами піску, гравію, глини, вугілля та попелу, а потім ще й влаштували кілька каналів, щоб відводити вологу, яка могла знизити температуру плавильного вогню. Коли яму було заповнено врівень із землею, вони заходилися зводити нагорі цегляний лоток. А насамкінець Рунон принесла зі свого будинку пару роздувальних міхів, які вони й прикріпили до отворів унизу лотка.

Тепер можна було зробили перерву, щоб попити й попоїсти трохи хліба та сиру.

Перепочинок тривав недовго. Уже за кілька хвилин Рунон кинула в лоток оберемок не дуже товстих гілляк і прошепотіла якесь слово. Спалахнув вогонь. Коли ж він добре розгорівся, жінка поклала туди кілька дубових полін. Ледь не годину вона чаклувала біля вогню, плекаючи його з такою турботою, з якою садівник плекає свої троянди. Нарешті дерево прогоріло, утворивши рівний шар жару. Рунон була задоволена.

— Пора, — кивнула вона Ерагонові.

За цією командою Вершник узяв шмат руди й обережно опустив його на лоток. Було доволі гаряче, тож Ерагон швиденько відсмикнув руку й відійшов трохи назад. За якийсь час, неначе зграя світлячків, угору здійнявся цілий сніп золотавих іскор. Тепер можна було покласти жар ще й поверх руди.

Коли все було готове, Ерагон струсив пилюку з долонь, узявся за ручки одного з міхів і почав його роздувати. Рунон робила те саме з другого боку плавильні. Потужний потік свіжого повітря робив вогонь усе сильнішим і сильнішим. Полум'я аж танцювало в плавильні, кидаючи мерехтливі сполохи на луску Сапфіри. Дракон присів за кілька ярдів від свого Вершника, і його очі були немов прикуті до самісінького серця вогню.

«Я могла б допомогти вам, — сказала Сапфіра. — Усього якась хвилинка — і руда була б розплавлена».

— Звісно, — відповіла Рунон. — Але якщо розплавити руду надто швидко, тоді метал не поєднається з вугіллям і не стане твердим і досить гнучким для меча. Побережи свій вогонь, драконе. Він нам іще знадобиться.

Тим часом Ерагон був уже мокрий від поту, його оголені руки аж сяяли у світлі вогню, а Рунон усе підкидала й підкидала жар у плавильню.

Ця робота була така монотонна, що Вершник, здається, потроху почав втрачати відчуття часу. Постійне гудіння вогню, одноманітний скрип ручок міхів, свист повітря та ще присутність Сапфіри були єдиними речами, які він зараз помічав. Тому він аж здригнувся, коли Рунон сказала:

— Ну що ж, здається, цього буде досить. Облиш свої міхи.

Ерагон витер чоло. Тепер можна було кинути жар із плавильні в наповнене водою барило — повітря сповнилось шипінням і їдким запахом.

Нарешті вони побачили на дні лотка осяйну калюжку розтопленого білого металу. Вона була чиста-чиста — ані шлаку, ані якихось домішок. Рунон обережно накрила метал дюймовим шаром білого попелу, а потім поставила свою лопату біля плавильні й присіла на лавку.

— Що тепер? — спитав Ерагон, умощуючись поруч.

— Тепер будемо чекати.

— Чого чекати?

Рунон показала на небо, де світло призахідного сонця фарбувало хмарини в червоний, пурпуровий і золотистий кольори.

— Зачекаємо, доки стемніє. Коли працюєш з металом, треба правильно оцінювати його колір. До того ж цьому металові потрібен час, щоб охолонути. Він має бути м'який і легко набувати потрібної форми.

Рунон розв'язала шнурок, який утримував її волосся, потім знову зібрала волосся в пучок.

— А поки в нас є час, — сказала вона, — давай краще поговоримо про твій меч… Як ти б'єшся: однією рукою чи двома?

Ерагон якусь мить подумав:

— Та по-всякому буває. Якщо в мене є вибір, тоді я тримаю меч в одній руці, а щит — у другій. Але так бувало далеко не завжди. На жаль, мені часто доводилось битись і без щита. Тоді, звісно ж, краще тримати руків'я обома руками, щоб можна було завдати більш потужного удару. Головка в Зарока була досить широка, щоб я міг ухопитись, коли треба, і лівою рукою, а от рівчачки навколо рубіна заважали, бо не давали мені змоги міцно триматись. Було б краще мати трохи довше руків'я.

— Наскільки я розумію, ти хочеш мати справжній дворучний меч? — спитала Рунон.

Ерагон заперечно похитав головою:

— Та ні, такий меч надто великий, щоб битися ним, скажімо, у приміщенні.

— Це залежить від розмірів руків'я й леза. Та загалом ти правий. Отже, тобі був би більше до душі меч у півтори руки?

У пам'яті Ерагона промайнув образ першого Мертагового меча, і він посміхнувся. «А чом би й ні?» — подумав Вершник.

— Так, гадаю, меч у півтори руки був би те, що треба.

— А лезо… Наскільки довгим воно має бути?

— Мені здається, не довшим, ніж у Зарока.

— Гм… Ти б хотів пряме чи вигнуте?

— Пряме.

— А як щодо гарди?

— Нехай буде звичайна.

Рунон сиділа схрестивши руки й похиливши голову на груди. Її очі були майже заплющені:

— Тепер скажи про ширину леза… Зрештою, широке чи вузьке — воно все одно не зламається.

— Та я б хотів, щоб воно було біля гарди трішки ширше, ніж у Зарока.

— Навіщо?

— По-моєму, так воно матиме кращий вигляд.

Рунон засміялася:

— Вигляд виглядом, та от чи кращий буде меч у бою?

Трохи збентежений Ерагон мовчки засовався на лаві.

— Ніколи не прохай мене змінити зброю тільки заради того, щоб покращити її вигляд, — уже серйозно продовжила Рунон. — Зброя — це інструмент, і він гарний тоді, коли з нього є якась користь. Меч, який не годиться для битви, як на мене, просто гидкий навіть тоді, коли він має чудову форму або прикрашений найдорожчими коштовностями й найскладнішими візерунками… — Ельфійка міцно стулила губи: — Одне слово, тобі потрібен меч, придатний для бою і на відкритій місцині, і у вузьких тунелях під Фартхен Дуром… Меч на всі випадки, середньої довжини, з довгим руків'ям…

— Мені потрібен меч, щоб убити ним Галбаторікса, — рішуче сказав Ерагон.

Рунон кивнула:

— А це означає, що він мусить бути добре захищений від магії… — Жінка знову зіперла підборіддя на груди. — За останню сотню років обладунки стали значно кращими, отже кінчик меча має бути вужчим, ніж я колись робила. Тоді він легше проникатиме крізь щитки й кольчугу, а ще — у проміжки між різними деталями. Гм… — Рунон витягла з мішечка на боці вузлуватий шмат мотузки й почала знімати мірки з рук та кистей Ерагона. Після цього вона взяла якусь металеву коцюбу й кинула її Вершникові. Той спіймав її однією рукою, здивовано зиркнувши на ельфійку.

— А ходи-но зі мною, — сказала вона. — Я хочу подивитись, як ти рухаєшся з мечем.

Ерагон мовчки звівся на ноги, вийшов з-під даху кузні й показав Рунон кілька прийомів, яких навчив його Бром.

— Чекай, чекай, — мовила ельфійка, — я так нічого не збагну.

Вона взяла в руки іншу коцюбу, постукала нею об камінь. А потім її обличчя набуло суворого вигляду:

— Я нападаю, Убивце Тіні!

І в ту ж таки мить важка коцюба Рунон просвистіла в повітрі. Ельфійка завдала Вершникові доволі сильного удару. Той відскочив убік і легко відбив напад. Кілька хвилин вони бились коцюбами, немов мечами, і хоч Рунон уже давно не вправлялася зі зброєю, вона була гідним супротивником. Зрештою, уже невдовзі вони змушені були зупинитись, бо м'який метал їхніх «мечів» погнувся так, що ті стали схожі на скрючені тисові гілляки.

Тоді Рунон забрала Ерагонову коцюбу й кинула її на купу зламаних інструментів.

— Ну що ж, — сказала ельфійка, коли вони знову повернулись до кузні, — здається, тепер я знаю, якої форми повинен бути твій меч.

— Але як же ти його зробиш?

В очах у Рунон заграли веселі бісики.

— А я його й не робитиму. Ти сам зробиш собі меч, Убивце Тіні.

Ерагон витріщився на неї.

— Я? — скрикнув він. — Але ж я ніколи в житті не був учнем коваля чи зброяра. Я не маю навичок навіть для того, щоб викувати якого нещасного ножа, годного різати чагарник!

Бісики в очах Рунон заграли ще дужче:

— І все-таки ти сам викуєш собі цей меч.

— Але як? Ти що, стоятимеш поруч і будеш давати мені поради, як я маю бити по металу?

— Ні, — сказала Рунон. — Я просто буду спрямовувати твої дії розумом, так, щоб твої руки зробили те, на що мої не здатні. Я розумію, що це далеко не найкращий спосіб, але не можу вигадати нічого ліпшого, щоб і викувати меч, і водночас не порушити своєї клятви.

Ерагон спохмурнів:

— Але ж якщо ти рухатимеш моїми руками замість мене, то це те саме, що ти робиш меч сама…

На цей раз спохмурніла вже Рунон.

— Убивце Тіні, — різким голосом сказала вона. — Ти хочеш мати цей меч чи ні?

— Звісно, хочу…

— А коли так, то не діймай мене своїми порадами… Я вважаю, що кувати твоїми руками не є порушенням клятви. Якби я вважала якось інакше, то нізащо на світі не стала б цього робити… І якщо ти не хочеш повернутися до варденів з порожніми руками, то будь такий ласкавий: не говори мені нічого про цю клятву.

— Гаразд, Рунон-ельдо, — тихо відповів Ерагон.

Тоді вони пішли до плавильні, і Рунон попросила Сапфіру видобути все ще гарячу застиглу масу металу з дна цегляного лотка.

— Розбий його, будь ласка, на шматки завбільшки з кулак, — сказала Рунон і відійшла на безпечну відстань.

Сапфіра миттю підняла передню лапу й щосили вдарила по хвилястому сяйву яскравого металу. Від цього удару земля аж здригнулась, і білий метал розлетівся на кілька шматків. Після цього дракон іще тричі бив по металу.

Нарешті все було зроблено так, як хотіла Рунон. Тоді ельфійка зібрала гострі уламки металу у свій фартух і понесла їх до низенького столу біля своєї кузні. Там вона, придивляючись до кольору металу, розсортувала його на купки різної твердості.

— Так, — нарешті сказала вона. — Одні шматки надто тверді, а інші надто м'які. Мені доведеться ще раз їх нагрівати. А поки що будемо працювати з тими шматками, які вже придатні для меча. На його краї піде твердіший метал, — вона торкнулася купи шматків, які мали діамантові сяючі грані, — краще взяти гострий край… А середину меча треба робити з трохи м'якшого металу, — вона показала на купу шматків, які були сіріші й не такі яскраві. — Це для того, щоб меч ліпше згинався й тримав удари. Але перед тим, як лити метал у форму, треба ще трохи попрацювати, щоб позбавитись рештки домішок.

«А як це зробити?» — спитала Сапфіра.

— Зараз побачиш, — Рунон підійшла до одної з підпірок даху над кузнею, притулилась до неї спиною й заплющила очі. Її обличчя було спокійне й стримане. — Ти готовий, Убивце Тіні?

— Готовий, — сказав Ерагон попри те, що відчував у всьому своєму тілі якусь незручність.

Коли Вершникова свідомість зустрілася зі свідомістю Рунон, перше, що він помітив, були низькі акорди, які йшли луною над темним і заплутаним пейзажем думок ельфійки. Ці акорди звучали повільно й обережно, поєднуючись у дивну й неспокійну мелодію, яка лоскотала йому нерви. Що воно мало означати, Ерагон не розумів, але ця мелодія примусила Вершника подумати, чи правильно він зробив, дозволивши ельфійці контролювати своє тіло. Та потім він подумав про Сапфіру, яка спокійно сиділа собі поруч із кузнею і дивилась на нього, і його збентеження враз ущухло. Вершник прибрав останній захист власної свідомості.

І ось наче жмут вологої шерсті ковзнув йому по шкірі — Рунон оповила Ерагонів розум своїм, увійшовши в найпотаємніші ділянки його єства.

Вершник здригнувся від цього контакту, але грубуватий голос Рунон уже лунав йому всередині:

«Розслабся, Убивце Тіні… все буде добре».

«Так, Рунон-ельдо».

Рунон почала піднімати йому руки, рухати ногами, повертати голову, то сяк, то так випробовуючи можливості Вершникового тіла. Ерагонові було вкрай незвично відчувати, що його голова й кінцівки рухаються без його наказу. Та ще дивніше стало тоді, коли очі почали бігати сюди-туди, наче жили своїм власним життям. Відчуття безпорадності готове було ось-ось перерости в паніку. А коли Рунон повела Вершника вперед і його ноги стукнулись об край кузні, йому здалося, що він упаде. Тоді Ерагон сяк-так опанував своє тіло й схопився за ріг ковадла, щоб устояти на ногах.

«Не заважай мені, — скрикнула Рунон. — Бо, якщо під час роботи твої нерви не витримають, ти можеш завдати собі непоправної шкоди».

«Те саме можеш зробити й ти, якщо не будеш трохи обачнішою», — відповів Ерагон.

«Потерпи, будь ласка, Убивце Тіні. До того як настане темрява, я буду вже вправно орудувати твоїм тілом».

Отож, доки вони чекали, коли останнє світло зникне з оксамитового неба, Рунон підготувала в кузні все необхідне для роботи й спробувала, як тіло Ерагона володіє різними інструментами. Тепер вона орудувала ним куди ліпше, ніж на початку. Щоправда, одного разу, намагаючись узяти молот, вона таки вдарила кінчиками Вершникових пальців об стільницю. Від болю в Ерагона аж сльози набігли на очі. «Вибач, — сказала Рунон. — Твої руки довші, ніж у мене». За кілька хвилин уже можна було починати роботу. «А знаєш, Убивце Тіні, — не втрималась ельфійка, — тобі дуже пощастило, що ти маєш спритність і силу ельфа, інакше ми б ніколи в житті не зуміли закінчити роботу сьогодні вночі».

Потому вона взяла шматки твердого та м'якого металу й поклала їх у горно. На прохання ельфійки Сапфіра стала нагрівати його, відкривши свої щелепи всього на якусь частинку дюйма, так, щоб синьо-біле полум'я, яке тонким струмочком полилося з її рота, було сфокусоване тільки на металі. Гуркотливий потік драконового полум'я освітив дворик синюватим світлом, від якого луска Сапфіри сяяла й переливалась.

Коли метал набув вишнево-червоного кольору, Рунон примусила Ерагона взяти його обценьками й покласти на ковадло. Швидкими ударами молота Вершник розплескав шматки металу на пластини, які були близько чверті дюйма завтовшки. Після цього червоні розпечені пластини миттю опинились у холодній воді. Потримавши пластини там якийсь час, Рунон витягла їх і почала чистити кожну шматком піщаника, щоб прибрати темну луску, яка утворилась на поверхні металу. Тепер можна було добре роздивитись його структуру й розсортувати за твердістю й чистотою.

Ерагон знав кожну думку, кожне почуття Рунон. Глибина її знань неабияк здивувала Вершника. Справді-бо, ельфійка бачила в металі такі якості, про існування яких він навіть не здогадувався, а те, як вона розраховувала його обробку, взагалі було поза межами розуміння. Щоправда, одне Вершник знав напевне: ельфійка була невдоволена тим, як вони тримали ковальський молот, коли розплескували метал.

Її незадоволення продовжувало зростати, аж поки вона не сказала: «Тьху на мене! Ти поглянь на ці вибоїни в металі! Мабуть, я таки не зможу викувати тобі меч… Мій контроль над твоїми руками не такий добрий, щоб викувати гідний меч…»

Ерагон хотів щось відповісти, але Сапфіра випередила його: «Не інструменти роблять майстра, Рунон-ельдо. Я гадаю, ти знайдеш якийсь спосіб компенсувати цю незручність».

«Незручність? — скрикнула Рунон. — Ти називаєш це незручністю! Та в мене координація, як у незграбного пташеняти. Я ж ніби той сліпець у незнайомому будинку». Якийсь час вона лаялась, а потім сказала Вершникові: «Гаразд, може, я щось і придумаю, але попереджаю тебе: я не буду продовжувати доти, доки не зможу працювати зі своєю звичайною майстерністю».

Ельфійка не стала нічого пояснювати ні Ерагонові, ні Сапфірі, а почала одну за одною класти пластини металу на ковадло й розплескувати їх на шматочки, не ширші за пелюстки троянди. Потім, зібравши добру половину пелюсток твердішої сталі, Рунон склала їх у форму, обмазала її глиною та ще й обліпила корою берези. Форму вона поставила на товсту сталеву лопату з держаком у кілька футів, що була схожа на ті, які використовують пекарі, щоб ставити й витягувати хліб із гарячої печі.

Лопату з формою Рунон поклала всередину горна й відсторонила Ерагона назад так далеко, аби він тільки міг тримати держак. Потім вона попрохала Сапфіру дихнути вогнем, і дворик знов освітило мерехтливе блакитне сяйво. Вогонь був такий гарячий, що Ерагон відчував, як його оголена шкіра ледь не лускалась. Навіть граніт, із якого було зроблене горно, почав набувати жовтуватого кольору.

Якби це було звичайне полум'я, то знадобилося б не менше години для того, щоб метал сягнув належної температури. Але це було полум'я Сапфіри, тож не минуло й кількох хвилин, як він уже став білий. Тоді Рунон подякувала Сапфірі, й та зімкнула свої щелепи. Горно миттю огорнула темрява.

Підштовхуваний Рунон, Ерагон переніс білі пелюстки металу на ковадло, а там вони заходилися кувати їх в одне ціле. Поступово пелюстки перетворились на видовжений брусок. У ньому вони зробили посередині розріз, згорнули обидві половинки докупи й скували їх. Схожий на дзвіночки, брязкіт металу луною котився по віковічних деревах, які оточували дворик.

А щойно колір металу змінився з білого на жовтий, Рунон примусила Ерагона нести його до горна, і знову Сапфіра скупала метал вогнем зі свого черева. Шість разів поспіль Рунон нагрівала й згортала яскравий метал, і щоразу він ставав усе більш гладеньким і гнучким, аж доки не міг згинатися, не розриваючись.

Коли Ерагон бив молотом по металу, ельфійка вправно керувала кожним його рухом. Невдовзі вона почала тихенько наспівувати. Власне, співали вони обоє: Вершник та його порадниця. Їхні голоси зливались у приємну гармонію, яка то піднімалась, то опускалася разом із ударами молота. Ерагон відчував, як Рунон посилає йому в словах постійний потік енергії. Він розумів, що та пісня є не чим іншим, як закляттям. Рунон співала про метал, котрий лежав на ковадлі. Вона змальовувала його властивості, змінювала їх, накладала на нього складне, тільки їй відоме, мереживо заклять, щоб надати йому неймовірної сили та пружності. А ще ельфійка співала про руку Ерагона, і під впливом цього тихого монотонного співу кожен удар падав якраз у потрібне місце.

Нарешті після шостого й останнього складання Рунон охолодила брусок. Те саме вона зробила також з іншою половиною твердого яскравого металу. А потім ельфійка зібрала фрагменти м'якшого металу й кувала їх добрий десяток разів, аж доки не перетворила на короткий важкий клин.

Після цього Рунон попрохала Сапфіру знову нагріти два бруски більш твердої сталі. Вона поклала сяючі бруски поруч на ковадлі, схопила їхні обидва кінці парою щипців і повернула навколо осі сім разів. Іскри здійнялись у повітря, коли ковалиха вдарила молотом по вигинах, щоб утворити із них один-єдиний шмат металу. Усю цю масу ельфійка склала, збила докупи й знов розтягнула в довжину — і так шість разів. А коли якість металу стала такою як слід, Рунон розплескала його на товстий прямокутний лист, розрізала вподовж гострим різцем і зігнула кожну з двох половин удвічі, так, щоб вони були схожі на довгі літери V.

На все це, як із подивом відзначив Ерагон, пішло всього півтори години. Спритність ельфійки справді була дивовижна. Вершник іще ніколи в житті не бачив коваля, який надавав би форми металу з такою легкістю. Те, що забрало б у Хорста кілька годин, Рунон робила за лічені хвилини. І весь цей час вона продовжувала співати, сплітаючи тканину закляття всередині яскравого металу й спрямовуючи руки Ерагона з блискавичною швидкістю.

Серед цього напруження, вогню та іскор Ерагон навіть не помітив, коли саме на краю дворика з'явилось трійко якихось струнких фігур. Спершу Вершник навіть подумав, що йому це примарилось, однак невдовзі він почув голос Сапфіри: «Ерагоне, ми не самі».

«А хто вони такі?» — спитав юнак. Сапфіра послала йому зображення маленької кішки-перевертня Мод у людській подобі, яка стояла між двома блідими ельфами, трохи вищими за неї. Один із тих ельфів був чоловічої статі, інший — жіночої, і обоє були надзвичайно гарними навіть за мірками ельфів. Їхні серйозні личка, котрі нагадували краплі води, здавалися водночас мудрими й дитячими, тому Ерагон ніяк не міг визначити їхній вік. А від шкіри ельфів линуло легеньке сріблясте сяйво, так, неначе вони були вщерть сповнені магією, котра аж просочувалась крізь їхні тіла.

Якраз у той час Рунон дозволила собі короткий перепочинок, і Ерагон, скориставшись нагодою, спитав у неї, що це за ельфи.

«Це Алана і Дусан, — відповіла йому Рунон, усе ще співаючи свою пісню, — єдині діти-ельфи на всю Елесмеру. Коли дванадцять років тому вони народились, було влаштоване справжнє свято».

«Але вони не схожі на інших ельфів, яких я зустрічав», — сказав Вершник.

«Наші діти особливі, Убивце Тіні. Природа благословила їх надзвичайними дарами — витонченістю й силою. Жоден дорослий ельф не може навіть мріяти, щоб зрівнятися з ними, бо, коли ми дорослішаємо, наші дари зменшуються, хоч, звісно, магія перших років ніколи цілком не покидає нас».

Пояснювати докладніше Рунон не стала — часу на балачки в них зовсім не було. Натомість вона примусила Ерагона покласти клин яскравого металу поміж двома смугами у формі літери V і бити по них молотом, аж доки смуги майже обгорнули клин. Потім вона з'єднала ці шматки докупи і, поки метал був іще гарячий, почала видовжувати його. Потроху метал починав набувати форми меча. М'який клин став його серцем, а дві твердіші смуги перетворилися на боки, краї та вістря. І тільки-но цю роботу було закінчено, як Рунон легко пройшла молотком по всьому лезу, надаючи йому остаточних пропорцій. Потім вона попросила Сапфіру нагрівати окремі сегменти леза, дюймів по шість-сім. Для цього ковалиха тримала лезо прямо перед ніздрями Сапфіри, а та випускала короткі вузенькі спалахи вогню. І при кожному спалахові по всьому дворикові пробігали тремтливі звивисті тіні.

Тим часом Ерагон із подивом бачив, як його руки перетворювали грубий шмат металу на дуже елегантний інструмент війни. З кожним ударом молота форма леза ставала все чіткішою й чіткішою, так, наче сам той метал хотів стати мечем і прагнув набути вигляду, який задумала Рунон.

Урешті-решт на ковадлі лежало довге чорне лезо, яке, попри те, що й досі було все ще доволі грубим і недовершеним, уже ніби світилося своєю смертоносною силою.

Поки лезо охолоджувалось на повітрі, Рунон дозволила рукам Ерагона трохи перепочити, а потім примусила Вершника віднести його в інший куток майстерні, туди, де вона влаштувала шість різних шліфувальних коліс і де на маленькій лаві лежала ціла купа всіляких напилків, шкребків та абразивних каменів. Там вона затисла лезо між двома дерев'яними блоками й добру годину вирівнювала краї меча стругом та очищувала контури леза напилками. І кожен удар молотка, кожен рух струга, кожен шкребок напилка були такими точними й вивіреними, що здавалося, ніби інструменти самі знали напевне, скільки металу прибрати.

А потім Рунон розвела в горні вогнище й, доки вогонь розгорався, зробила заміс із темної добре гранованої глини, попелу, розтовченої пемзи й кристалізованого соку ялівцю. Вона покрила лезо цією сумішшю. Краї та кінчик — не надто товстим шаром, а спинку — вдвічі товщим: що товщий шар глини, то повільніше охолоджується метал, коли його будуть гартувати, а значить, ця зона меча буде м'якшою.

Глина значно полегшала, коли Ерагон висушив її швидким закляттям. Після цього за вказівкою ельфійки Вершник пішов до горна. Там він поклав меча на шар невеликих жаринок і, надуваючи міхи вільною рукою, поволі протягнув його по ньому. Тільки-но кінчик меча дістався краю вогню, він перевернув його іншим боком і знов протягнув. Так Ерагон продовжував водити лезом туди й сюди, аж доки обидва боки не набули рівного жовтогарячого кольору, а спинка меча не стала яскраво-червоною. Потім одним плавним рухом він підняв розжарений меч, змахнув ним у повітрі й занурив у воду, що стояла біля горна.

Хмара пари, немов той вибух, вирвалася назовні — вода довкола леза шипіла й пузирилась. За якусь хвилину все стихло, і Вершник витягнув із посудини свого нового перлинно-сірого меча. Після цього він ще раз поклав його на невеликий жар, а потім знов остудив, щоб зменшити крихкість країв.

Ерагон гадав, що після того, як вони викували, загартували й зміцнили лезо, Рунон відпустить його тіло. Але це було ще далеко не все, тож ельфійка й далі керувала юнаком. Вона примусила його загасити горно, потім повела назад до лави з напилками, шкребками й абразивним камінням. Там вона посадила Вершника відполіровувати лезо. З її спогадів Ерагон дізнався, що зазвичай на полірування леза ельфійка витрачала тиждень, а то й більше, але пісня, яку вони разом співали, дозволяла завершити цю роботу за якісь чотири години, а до того ще й зробити вузькі жолобки посередині на обох боках леза. Коли метал став гладеньким, він замерехтів, наче який вигадливий візерунок, чия кожна смужка позначала перехід між шарами оксамитової сталі. А вздовж кожного боку меча вигравала хвиляста сріблясто-біла смужка завширшки з палець. Здавалося, що краї леза палають язиками замерзлого вогню.

Коли Рунон стала покривати кінчик леза декоративними смугами, м'язи на правій руці Ерагона так ослабли, що напилок мимохіть випав. Утома Вершника була надто сильна, бо він так зосередився на мечі, що геть забув про все інше.

«Мабуть, досить уже», — сказала тоді Рунон і якось непомітно вийшла зі свідомості Ерагона.

Від несподіванки Вершник похитнувся на лаві й ледь не втратив рівноваги ще до того, як відновив контроль над своїм тілом. Пісня стихла, і тепер надворі панувала тиха-тиха ніч.

— Але ж ми ще не закінчили! — здивувався Вершник.

— Ти мені вже не потрібен, Убивце Тіні, — відповіла ельфійка. — Іди собі й поспи до світанку.

— Але ж…

— Ти надто стомлений і, якщо будеш працювати далі, то, попри всю мою магію, неодмінно зіпсуєш меч. Тепер, коли лезо вже готове, я можу й сама працювати далі, не порушуючи своєї клятви. Іди собі… Ліжко на другому поверсі. А якщо ти голодний, то в коморі є їжа.

Ерагон трохи повагався, але потім кивнув і попрямував убік будинку. Він ледве-ледве волік ноги. Плентаючись повз Сапфіру, юнак провів рукою по її крилу й побажав їй добраніч. Він був надто стомлений, щоб сказати ще щось. Сапфіра скуйовдила йому волосся теплим подихом. «Не турбуйся, — сказала вона. — Я наглядатиму за всім, та й про тебе, малий, не забуду».

На порозі будинку Рунон Ерагон зупинився й глянув у тінистий дворик, туди, де ще й досі стояли Мод та двоє дітей-ельфів. Він підняв руку на знак вітання, і Мод посміхнулась йому у відповідь, оголивши чималі гострі зубки. Холод пройшов по спині Ерагона, коли й діти-ельфи поглянули на нього — їхні великі розкосі очі в сутінках здавалися ще більшими. Утім ельфи не зробили жодного руху, тож Вершник нахилився й увійшов до будинку, бажаючи тільки одного — лягти на м'який матрац.

СПРАВЖНІЙ ВЕРШНИК

— Прокидайся, малий, — сказала Сапфіра. — Сонце вже встало, та й Рунон із нетерпінням на тебе чекає.

Ерагон підхопився, легко скинув із себе ковдру — так само легко, як скинув свої нічні сни. Плечі й руки йому від учорашнього дня досить сильно боліли. Він натягнув черевики, сяк-так упоравшись зі шнурками, підхопив із підлоги свого брудного фартуха й хутенько побіг униз по гладеньких сходах гнутого дому Рунон.

Небо вже світилось від перших променів сонця, хоч тіні все ще огортали дворик. Рунон і Сапфіра були біля кузні, тож Ерагон поспішив до них, на ходу пригладжуючи волосся пальцями.

Рунон стояла, прихилившись до краю лави. Під очима в неї були темні мішки, а зморшки на обличчі стали помітніші, ніж раніше.

Перед нею лежав меч, прикритий якоюсь довгою білою тканиною.

— Здається… я зробила… неможливе, — сказала ельфійка хрипким уривчастим голосом. — Я зробила меч, хоч поклялася ніколи більше їх не робити. Але й це ще не все! Я зробила його менш ніж за день, до того ж, руками, які мені не належали. І меч вийшов — не якесь там сміття… Ні! Це найкращий меч, який я будь-коли робила. Звісно, я б хотіла під час роботи менше послуговуватись магією, але це одна-єдина вада, і вона ніщо порівняно з результатом. Поглянь!

Рунон взяла тканину й відтягла її вбік, відкривши меча.

Ерагонові перехопило подих…

Він гадав, що за ті кілька годин, які були в Рунон, вона зможе хіба що зробити просте руків'я та гарду для меча, ну, може, ще звичайні дерев'яні піхви. Але меч, який Ерагон побачив на лаві, був так само прекрасний, як Зарок, Наеглінг чи Тамерлейн. Ні, він був кращий за будь-який із цих мечів!

Його лезо ховалось у блискучих піхвах такого самого темно-синього кольору, як і луска на спині Сапфіри. Цей колір трохи мерехтів, так, немов цяточки світла вигравали десь глибоко на дні прозорого лісового ставка. Шматок синього яскравого металу, вирізьбленого у формі листочка, вінчав кінчик піхов, а їхній край прикрашав декорований стилізованими лозами заворот. Вигнута гарда також була зроблена із синюватого металу, так само, як і чотири ребра, що тримали великий сапфір на верхівці руків'я. А руків'я в півтори долоні було зроблене з міцного чорного дерева.

Ерагон із благоговінням простягнув руку до меча, але потім завагався й глянув на Рунон.

— Можна? — спитав він.

Вона схилила голову:

— Звісно, можна. Я дарую його тобі, Убивце Тіні.

Лиш після цього Ерагон підняв меча з лави. Піхви й дерево руків'я були прохолодні на доторк. Вершник помилувався деталями на піхвах, гарді та руків'ї, а потім міцно взявся за руків'я меча й витяг його з піхов.

Як і решта меча, лезо було блакитне, хіба лиш трохи світлішого відтінку. Цей колір нагадував луску на горлі Сапфіри, світлішу за колір луски на її спині. І так само, як на Зароку, він був мінливий. Коли Ерагон повертав меча, той починав мерехтіти, змінюючи блакитні й сині тони — геть усі, якими переливалась сама Сапфіра. Крізь плин кольорів були помітні орнаменти всередині яскравого металу та білі смуги вздовж його країв.

Ерагон узяв меч однією рукою й змахнув ним. Він аж засміявся від відчуття його легкості й просто блискавичної швидкості. Здавалося, що цей меч був живий. Потім Вершник схопив меча обома руками і з радістю зрозумів, що його руки зручно лягали на довгому руків'ї. Зробивши випад убік уявного ворога, Ерагон подумав, що той ніколи б не встояв перед ним.

— Ось, — показала Рунон на три залізні прути, які стояли сторчма на землі біля кузні. — Випробуй на них.

Ерагон на мить зосередився, а потім зробив крок уперед до прутів. Із криком він змахнув мечем і розрубав усі три прути. Лезо видало одну-єдину чисту ноту, яка поволі розтанула в тиші. Вершник подивився на край меча, яким ударив прути, — жодної подряпини.

— Ти задоволений, Вершнику дракона? — спитала Рунон.

— Так. Навіть більше ніж задоволений, Рунон-ельдо, — відповів Ерагон і вклонився, — от тільки не знаю, чим я зможу тобі віддячити за такий подарунок.

— Ти можеш віддячити мені, вбивши Галбаторікса. Якщо і є меч, годний знищити того клятого короля, так це саме він.

— Я зроблю все можливе, Рунон-ельдо.

Ельфійка задоволено кивнула:

— Ну що ж, нарешті ти маєш свого власного меча. Тепер ти справжній Вершник дракона!

— Так, — сказав Ерагон і підняв меча до неба, втішаючись ним. — Тепер я справжній Вершник.

— Але перш ніж ти підеш, слід зробити ще одну річ, — продовжила Рунон.

— Яку?

Вона постукала пальцем по зброї.

— Ти маєш дати мечеві ім'я, щоб я могла покрити його й піхви належними рунами.

Ерагон підійшов до Сапфіри:

«Що ти думаєш про це?»

«Я?.. Не мені ж носити цей меч! Назви його так, як вважаєш за потрібне».

«Звісно, але в тебе ж має бути якась думка!»

Сапфіра опустила голову до меча й понюхала його:

«„Зуби-з-блакитнимми-прикрасами“ — ось як би я назвала його. Або „Блакитно-червоний Кіготь“».

«Ні. Для людей це буде надто дивно».

«А як щодо „Викрадач“ або „Різак“? А може, „Бойовий Кіготь“, „Сяючий Ріг“ чи „Відтинач Кінцівок“? Ти міг би назвати його „Жах“, „Біль“, „Той, що Кусає Руки“, „Завжди Гострий“, „Хвиляста Луска“… це тому, що на його сталі є смуги… „Язик Смерті“, „Ельфійська Сталь“, „Зоряний Метал“— та чи ж мало існує всіляких назв».

Таке багатство фантазії здивувало Ерагона.

«Знаєш, — сказав він, — у тебе справжній талант вигадувати імена».

«Вигадувати імена легко. А от знайти правильне ім'я — для цього може не вистачити терпіння навіть у ельфа».

«А як щодо „Убивці Короля“?» — спитав Вершник.

«Ні. Припустімо, ми й справді вб'ємо того короля? І що тоді? Хіба після цього ти не робитимеш зі своїм мечем нічого гідного уваги?»

«Гм, — Ерагон поклав меча вздовж правої передньої лапи Сапфіри. — Він того самого кольору, що й ти… Я міг би назвати його на твою честь».

«Та ні!»

Вершник сховав посмішку: «Ти впевнена? От тільки уяви собі, якби ми були в битві й…»

Пазури дракона хвацько дряпнули землю: «Ні. Я тобі що: річ, якою можна розмахувати й забавлятися?..»

«Ну що ти… Вибач… А коли б я назвав його „Надія“… прадавньою мовою? Зарок означає „лихо“… Виходить, тоді мій меч буде мати ім'я, котре протистоятиме лиху».

«Гарна думка, — сказала Сапфіра. — Але чи справді ти хочеш давати своїм ворогам надію? Тобто ти хочеш убити Галбаторікса надією?»

«І то так, — посміхнувся Вершник, — це якось кумедно…»

Ерагон у задумі потер підборіддя, розглядаючи гру світла на сяючому лезі меча. Він вдивлявся в глибини сталі, аж раптом його очі наткнулись на місце, схоже на справжній вогонь. Воно було там, де м'якший метал єднався з твердими краями, І тут Вершник пригадав слово, за допомогою якого Бром запалював свою люльку. А потім він пригадав Язуак, де вперше використав магію, а також свій двобій зі Смерком у Фартхен Дурі. Так! Так! Тепер він уже не мав сумніву, що знайшов належне ім'я для свого меча!

Ерагон сказав про це Сапфірі. На цей раз дракон схвалив його вибір. Тоді Вершник підняв меча на рівень плечей.

— Я вирішив, — урочисто промовив він, звертаючись до меча, наче до живої істоти. — Я називаю тебе Брізінгр!

І в ту ж мить із звуком, схожим на шерех вітру, лезо спалахнуло вогнем, огорнувшись сапфірово-блакитним полум'ям, що тремтіло довкола гострої, мов бритва, сталі.

Ерагон злякано скрикнув. Від несподіванки він упустив меча й відскочив назад. А лезо так і продовжувало палати на землі. Його напівпрозоре полум'я спопеляло під собою траву. Тільки тоді Ерагон зрозумів, що це саме він надає енергію, яка підтримує вогонь. Тоді Вершник швидко зупинив магію — вогонь миттю зник. Трохи спантеличений тим, що наклав закляття, зовсім не маючи такого наміру, Ерагон нахилився до меча й постукав по ньому кінчиком пальця. Меч був холодний.

Тим часом Рунон підійшла до Вершника, взяла меч і пильно обдивилась його від кінчика аж до руків'я.

— Тобі пощастило, — сказала ельфійка Ерагонові, — що я вже встигла захистити його закляттями проти полум'я й удару. Інакше ти б, по-перше, подряпав гарду, а по-друге, знищив би гартування леза. Більше не кидай його, Убивце Тіні, навіть тоді, коли він раптом перетвориться на змію… А як ні, то я заберу його назад, а тобі дам натомість старий молот.

Ерагон був ні в сих ні в тих і почав вибачатися.

— Це ти навмисне запалив погонь? — спитала ельфійка, віддаючи Вершникові меча.

— Звісно ж, ні…

— Тоді повтори ще раз, — сказала Рунон.

— Що?..

— Ім'я… ім'я… Скажи його знову.

— Брізінгр! — гукнув Ерагон, тримаючи меча якомога далі від себе.

Мерехтливий вогонь знов охопив лезо меча. Його тепло зігрівало Вершникові обличчя. На цей раз юнак помітив, що закляття забирає в нього трохи сил. Тоді він погасив вогонь, а за кілька хвилин знову вигукнув: «Брізінгрі» І знову лезо блакитно засяяло примарними язиками полум'я.

«Тепер це справді гідний меч для Вершника й дракона! — у захваті сказала Сапфіра. — Він дихає вогнем так само легко, як я».

— Але ж я не хотів накладати закляття! — вигукнув Ерагон. — Я всього лиш сказав слово «Брізінгр»…

Меч знову запалав, і Ерагон від несподіванки знов ледь не кинув його на землю.

— А можна я спробую? — спитала Рунон, простягаючи руку до меча. Вершник віддав їй зброю.

— Брізінгр, — мовила ельфійка.

Здавалося, якесь тремтіння пробігло по лезу, але полум'я так-таки й не було. Рунон на мить задумалась.

— У мене є два пояснення цього дива, — сказала вона, повертаючи меч Ерагонові. — Перше: це відбувається тому, що ти брав участь у куванні, отже, ти передав лезу частку самого себе й таким чином меч поєднаний із твоїми бажаннями. А друге пояснення дуже просте: ти знайшов справжнє ім'я свого меча. А може бути і перше, і друге. У всякому разі, ти зробив правильний вибір, Убивце Тіні. Брізінгр! Так… Мені це подобається. Це гарне ім'я для меча.

«Дуже гарне ім'я», — погодилася Сапфіра.

Після цього Рунон поклала руку на середину леза Брізінгра й почала нечутно промовляти якісь закляття. За кілька хвилин на обох боках леза з'явилась ельфійська руна «вогонь». А потім така сама руна прикрасила й передню частину піхов.

Ерагон уже вкотре вклонився ельфійці — вони із Сапфірою були їй надзвичайно вдячні. А на старому обличчі Рунон заграла ледь помітна посмішка.

— Я рада, що змогла допомогти Вершникам іще раз. Тепер можеш іти, Убивце Тіні… І ти також, Блискуча Луско, — ельфійка по черзі торкнулась їхніх лобів своїм мозолястим великим пальцем. — Повертайтеся до варденів, і нехай ваші вороги терпнуть від жаху, коли побачать меч, яким ви тепер володієте.

Ерагон і Сапфіра стали прощатися. Вони залишали гостинний будинок Рунон. Вершник тримав на руках Брізінгр, немов щойно народжене дитя.

ОБЛАДУНКИ ДЛЯ НІГ І РУК

Одна-єдина свічка, запалена посеред сірого намету, тьмяно освітлювала все навколо. Поки Катріна зашнуровувала Роранові жилетку, той стояв, випроставши руки. Нарешті Катріна закінчила. Вона посмикала за край жилетки, розгладила брижі:

— Ось так… Не дуже тісно?

Він заперечно похитав головою:

— Ні.

Тоді Катріна дістала з-під ліжка його ножні обладунки і в непевному світлі свічки стала перед ним на коліна. Роран дивився, як вона застібала обладунки йому на гомілках. Теплі руки дружини приємно зігрівали його тіло крізь грубу тканину одягу.

Упоравшись із ножними обладунками, Катріна знов понишпорила під ліжком і дістала звідти нарукавники. Роран витягнув руки до неї. Він ніжно дивився прямо в очі дружини, поки та повільними виваженими рухами застібала нарукавники. На якусь мить їхні руки з'єдналися. На обличчі Катріни засяяла посмішка, але жінка тут-таки легенько звільнилася з ніжних рук свого коханого. Треба було поспішати. Катріна зітхнула й заходилася біля кольчуги. Вона зіп'ялась на кінчики пальців і підняла її над головою чоловіка, притримуючи, поки той не просунув руки в рукава. Кольчуга забряжчала, наче крига. Вона впала чоловікові на плечі й розпрямилась. Тепер її нижній край опинився на рівні його колін.

Катріна одягла Роранові шкіряну шапку, міцно прив'язавши її шнурком під його підборіддям. Якусь хвильку вона тримала обличчя свого чоловіка долонями, потім рвучко поцілувала його в губи й пішла за гострим шоломом.

— Послухай, — сказав Роран, обнявши свою любу дружину за повну талію, — зі мною все буде добре. — Він намагався вкласти в голос і погляд усю свою любов. — Не треба тут сидіти на самотині. Обіцяй мені… Іди до Елейн… Їй може знадобитись твоя допомога. Вона хвора й ось-ось має народити…

Катріна підвела обличчя. Її очі були повні сліз. І Роран добре знав, що вона буде ридати, коли він піде.

— А тобі неодмінно треба бути в першій лінії? — благально прошепотіла вона.

— Ну… хтось же мусить… Чому б і не я… Кого ж послати замість мене?

— Кого завгодно… кого завгодно… — Катріна опустила очі й трохи помовчала. Потім вона витягла свою червону хустку: — Ось, на… Бережи її на згадку про мене. Нехай увесь світ знає, як я пишаюсь тобою. — І вона пов'язала хустку йому на пояс.

Роран двічі поцілував Катріну. Та принесла йому щит і спис. Він поцілував дружину втретє.

— Якщо зі мною й справді щось трапиться… — почав був Роран.

Катріна благально приклала пальця до губ:

— Мовчи… Не кажи про це нічого, щоб воно не справдилось.

— Гаразд, — полегшено мовив Роран і поквапно обняв свою любу. — Бережи себе.

— І ти також…

Намагаючись не виказувати свого хвилювання, Роран узяв зброю й рішуче вийшов з намету на бліде вранішнє світло. Люди, гноми й ургали величезною юрбою вже йшли на захід, прямуючи до витоптаного поля, де збирались вардени.

Роран вдихнув на повні груди холодне ранкове повітря. Він теж пішов на поле бою, знаючи, що його загін уже чекає на нього. Незабаром Роран відшукав загін Джормандера й рушив на те місце, де став Яборг.

Ургал пильно глянув на нього.

— Гарний день для битви, — проревів він.

— І справді гарний.

За якийсь час, тільки-но сонце визирнуло з-за обрію, у передніх лавах варденів засурмив ріг. Тоді Роран підняв свого списа й разом з усіма побіг уперед. Крики воїнів розірвали ранкову тишу. Стріли посипались на них дощем, над головою свистіло каміння… Перед варденами височіла кам'яна стіна у вісімдесят футів.

Почалася облога Фейнстера.

ПРОЩАННЯ

Попрощавшись із Рунон, Сапфіра та Ерагон полетіли назад до свого дому на дереві. Там Ерагон швиденько зібрав речі, осідлав Сапфіру, а сам зайняв своє звичне місце в неї на плечах.

«Перш ніж ми полетимо до скелі Тельнаєр, — сказав він, — я маю зробити в Елесмері ще одну справу».

«А чи треба?» — невпевнено спитав дракон.

«Навряд чи я заспокоюсь, якщо не зроблю цього».

Сапфіра нічого на те не відповіла. Вона мовчки відштовхнулась від дерева й полетіла на захід, туди, де майже не було будівель, а потім спрямувала політ униз і м'яко приземлилась на вузьку, вкриту мохом доріжку. Довкола не було нікого. Лиш на гілці найближчого дерева сидів ельф. Ерагон і Сапфіра трохи погомоніли з ним, і той показав їм рукою на маленький будинок у стовбурі ніби похиленої сильним вітром ялини.

Зліва від будинку був м'який невисокий пагорб. З нього стікав маленький струмочок, який впадав у прозорий ставок, а той губився десь далеко-далеко в сутінковій глибіні лісу. На березі ставка росли білі орхідеї. Серед цих ніжних квітів виходив із-під землі чималий корінь. А на ньому, схрестивши ноги, сидів Слоун.

Ерагон затамував подих.

Слоун був убраний в одежу коричневого й жовтогарячого кольорів, за модою ельфів. Його голова була обв'язана тонкою чорною смужкою тканини. На колінах він тримав шматок якоїсь деревини, стругаючи її невеличким вигнутим ножем. Його обличчя вкривало густе мереживо зморщок, значно густіше, ніж колись, а на руках і ногах з'явилось кілька нових мертвотно-блідих шрамів…

«Зачекай тут», — сказав Ерагон Сапфірі й легко зісковзнув з її спини.

Він хотів непомітно підійти до Слоуна, але той раптом перестав працювати ножем і різко повернув голову:

— Іди геть!

Не знаючи, що відповісти, Ерагон мовчки застиг на місці.

Тим часом Слоун знов узявся за свою справу. Було видно, що він нервує. Знявши ще кілька стружок з деревини, Слоун постукав кінчиком ножа об корінь:

— Чорт забирай… Невже ви не можете залишити мене наодинці з моїм горем хоч на кілька годин? Я не хочу слухати ваших бардів та менестрелів… І скільки б разів ви мене не питали, я не зміню своєї думки… А тепер іди… Іди геть!

Жаль і гнів якось водночас завирували в душі Ерагона. Дивне відчуття охопило його, коли він дивився на цього чоловіка, на чиїх очах зростав і якого так часто боявся і ненавидів.

— Тобі тут добре? — спитав Ерагон прадавньою мовою, намагаючись говорити легко й невимушено.

Слоун гидливо поморщився.

— Ти ж знаєш, що я не розумію вашої мови й не хочу її знати. Її слова бринять у моїх вухах довше, ніж мають… Якщо ти не можеш говорити мовою моєї раси, тоді взагалі не говори зі мною!

Ерагон нічого не відповів. Він так і продовжував мовчки стояти на місці.

Слоун пробурчав якесь прокляття, ловко орудуючи ножем. Після кожного поруху він проводив правим великим пальцем по поверхні дерева, ніби перевіряючи те, що вирізав. Так пройшло кілька хвилин.

— Ви були праві, — нарешті сказав Слоун уже трохи м'якшим голосом, — коли мої руки чимось зайняті, думки стають наче як спокійнішими. Інколи… інколи я майже забуваю про те, що втратив… Але спогади завжди повертаються знову, і тоді мені здається, що вони мене душать… Я радий, що ви заточили мені ножа… Ніж у справжнього чоловіка завжди має бути гострий…

Ще хвильку-другу Ерагон дивився на Слоуна, а потім повернувся й пішов назад, туди, де на нього чекала Сапфіра.

«Навряд чи Слоун бодай трохи змінився», — скрушно сказав Вершник.

«Та смішно було й надіятись, що він стане кимось геть іншим за такий короткий час», — відповіла на те Сапфіра.

«Я на таке й не сподівався, але мав надію, що тут, в Елесмері, він навчиться бодай трохи мудрості, бодай трохи розкається у своїх злочинах».

«Якщо він сам не схоче визнати своїх помилок, Ерагоне, то ніщо на світі не примусить його це зробити. У будь-якому разі, ти зробив для нього все що міг. Тепер він повинен сам знайти спосіб примиритися зі своєю долею. А якщо не зможе, то нехай пошукає втіхи у вічній могилі».

Сапфіра піднялася з галявини біля дому Слоуна й полетіла низько над деревами на північ, до скелі Тельнаєр. Вона летіла дуже швидко. Вранішнє сонце вже встигло піднятись над обрієм, і його проміння падало на верхівки дерев, створюючи довгі темні тіні, що всі, як одна, вказували на захід, неначе пурпурові знамена.

Незабаром Сапфіра вже опускалася на галявину біля соснового будинку Оромиса, де стояли і Глаедр, і сам господар. На Глаедрові було сідло, прилаштоване між двома випнутими шипами на спині, а Оромис був одягнений у важкі дорожні балахони синього й сірого кольору, поверх яких сяяв золотистою лускою обладунок. Високий щит у формі діаманта був прилаштований у нього за спиною, старий-престарий шолом спочивав на згині лівої руки, а на поясі красувався Наеглінг — чудовий меч кольору бронзи.

Здійнявши помахом крил досить сильний вихор, Сапфіра приземлилася на галявину, вкриту соковитою травою і квітами конюшини. Від стрімкого лету дракон трохи захекався. «Ви збираєтесь летіти з нами до варденів?» — спитала Сапфіра. Кінчик її хвоста збуджено смикнувся.

— Ні, ми полетимо з вами до краю Ду Вельденвардена. А там наші дороги розійдуться, — сказав Оромис.

— Тобто ви повернетесь назад до Елесмери? — розчаровано спитав Ерагон.

— Ні, Ерагоне, — заперечно похитав головою Оромис. — Ми продовжимо шлях до Джиліда.

Сапфіра аж зашипіла від здивування.

— Чому до Джиліда?.. — спитав Ерагон, якого слова Оромиса так само спантеличили.

«Тому що Ісланзаді та її армія вже пройшли туди від Сейнона, і незабаром почнеться облога міста», — сказав Глаедр.

«Але хіба ви з Оромисом вже не хочете, як раніше, щоб Імперія нічого не знала про ваше існування?» — спитала Сапфіра.

Оромис трохи помовчав. На якусь мить він заплющив очі. Вираз його обличчя був відсторонений і загадковий:

— Час для переховування минув, Сапфіро. Ми з Глаедром навчили вас усього, чого могли навчити за такий короткий строк. Зрештою, це була всього лиш дрібочка порівняно з тим, що ви могли б отримати за старих часів. Але, зважаючи на обставини, і цього буде досить. Ми з Глаедром щасливі, що можемо хоч якось допомогти вам у боротьбі з Галбаторіском.

Так ось… Навряд чи ви аж до кінця війни повернетесь сюди для подальшого навчання. Та й другий дракон і Вершник, якого ми могли б чогось навчити, навряд чи з'явиться, доки Галбаторікс усе ще топче ряст… Отож ми й вирішили, що нам немає більше потреби сидіти тут, у Ду Вельденвардені. Для нас куди більш важливо допомогти Ісланзаді та варденам скинути Галбаторікса.

Якщо Галбаторікс дізнається, що ми все ще живі, це підірве його самовпевненість, бо він не знатиме, чи вижили також інші дракони й Вершники, коли він намагався знищити їх. А крім того, наша присутність підніме бойовий дух гномів і варденів. Можливо, вони вже не так будуть боятися Мертага й Торнака, як колись на Палаючій рівнині. А це означає, що буде більше охочих воювати на боці Насуади проти Імперії.

— Усе це так, Майстре, — Ерагон задумливо подивився на Наеглінг, — але я сподіваюсь, ви не маєте наміру вступати в битву…

— А чому б нам цього не зробити? — Оромис якось дивно похилив голову набік.

Ерагонові здалося, що він образив Оромиса й Глаедра, тому якийсь час юнак не знав, що відповісти.

— Вибачте мені, Майстре, — сказав він нарешті, — але як ви можете битися, коли не в силі накласти закляття, яке вимагає великої енергії? Як же ваші спазми, від яких ви так страждаєте? Якщо, крий боже, вони нападуть під час битви, то Ви напевно загинете…

— Ти повинен би вже знати, — на диво спокійно відповів Оромис, — що проста сила рідко коли визначає переможця в поєдинку чарівників. Зрештою, я будь-якої миті можу скористатися силою, яка є в моєму мечі. — Старий простяг долоню правої руки й поклав її на жовтий діамант, який утворював верхівку руків'я Наеглінга. — Понад сотню років ми з Глаедром зберігали кожну краплинку нашої сили в цьому діаманті, та й інші не залишались осторонь… Двічі на тиждень декілька ельфів з Елесмери відвідували мене й передавали частку своєї життєвої сили. Одним словом, енергії, яка зберігається в цьому камені, напевно вистачить навіть для того, щоб пересунути гору. Як бачиш, мені буде нескладно захистити і Глаедра, і себе від мечів, списів та стріл, або навіть від добрячого валуна, посланого метальною машиною. А щодо моїх спазмів, то я приєднав деякі охоронні закляття до каменя в Наеглінзі. Вони повинні захистити мене, якщо це станеться під час бою. Так чи так, і Глаедр, і я далеко не такі беззахисні, як декому здається…

Ерагонові стало соромно.

— Так, Майстре, — пробурмотів він, опустивши голову.

Обличчя Оромиса трохи полагіднішало.

— Мені приємно, що ти хвилюєшся за мене, Ерагоне… І ти правильно робиш… Війна — небезпечна штука. Тут навіть куди більш досконалий воїн, аніж я, може знайти собі смерть. Але ми знаємо, що робимо. Навіть якщо Глаедр і я йдемо на вірну смерть, то ми йдемо на неї охоче, бо своєю жертвою допоможемо звільнити Алагезію від тиранії Галбаторікса.

— Нехай і так, — не здававсь Ерагон. — Але якщо ви загинете, то навіть тоді, коли ми нарешті вб'ємо Галбаторікса і звільнимо останнє яйце дракона, хто буде вчити того дракона та його Вершника?

Оромис, здавалось, уже давно був готовий до цього питання. Він спокійно глянув на Ерагона й поклав йому руку на плече.

— Якщо так станеться, — за якусь мить похмуро сказав ельф, — тоді, Ерагоне, це буде твій обов'язок, твій і Сапфіри… Саме ви й навчите нового дракона та Вершника правил нашого ордену… Друже мій, а чого це ти так злякався? Ти не будеш один. Я не маю сумніву, що Ісланзаді й Насуада зроблять усе, щоб найкращі вчені обох рас були поруч із тобою…

Утім якесь дивне відчуття неспокою все ж таки не покидало Ерагона. Звісно, він дуже хотів, щоб до нього ставились, як до досвідченого Вершника, але юнак не відчував у собі сили посісти місце Оромиса. Йому здавалось, що навіть думати про таке не годиться. І ось тепер Ерагон чи не вперше в житті збагнув, що рано чи пізно він буде належати до старшого покоління, і коли він стане таким, то вже не матиме вчителя, на якого можна покластися у скрутну хвилину… У Вершника перехопило подих…

Тим часом Оромис уже прибрав руку з його плеча й кивнув на Брізінгр.

— Увесь ліс аж здригнуся, — сказав він, — коли ти, Сапфіро, розбудила дерево Меноа. Ледь не половина всіх ельфів у Елесмері прохала Глаедра й мене чимдуж бігти їм на допомогу. Більше того, я змушений був від вашого імені звернутись до Джильдериєна Мудрого, щоб він не карав вас за те, що ви вдалися до таких грубих методів.

«Я не хочу вибачатися, — відповіла на те Сапфіра. — Тоді ми просто не мали часу на всілякі реверанси…»

— Та справа не в цьому, — з розумінням продовжив Оромис. — Я аж ніяк не звинувачую тебе, Сапфіро. Я тільки хотів сказати, що ви маєте передбачати наслідки своїх дій.

Після цих слів він попрохав Ерагона показати йому свій новий меч і став пильно-пильно його роздивлятись.

— Рунон перевершила саму себе, — задоволено сказав Оромис за кілька хвилин. — Навряд чи у світі є багато зброї, годної зрівнятися із цим мечем. Тобі, Ерагоне, дуже пощастило… — На мить він замовк, бо якраз прочитав руну на лезі: — Брізінгр… напрочуд гарне ім'я для меча Вершника дракона.

— Так, — сказав Ерагон. — Але не знати чому, щоразу, як тільки я вимовляю його ім'я, лезо охоплює… — він завагався і замість того, щоб сказати «вогонь», тобто «брізінгр», сказав: — полум'я.

Брови Оромиса здивовано поповзли вгору.

— Справді? А що сказала з цього приводу Рунон? — спитав старий, повертаючи Брізінгр Ерагонові.

Вершник у кількох словах переповів йому припущення ельфійки.

— Цікаво… — тільки й мовив Оромис і задумливо подивився кудись убік обрію. За мить він струснув головою, наче відганяючи сумні думки. Тепер його обличчя стало ще більш серйозним: — Ось що я хотів іще сказати… — почав він, помітно хвилюючись. — Ми з Глаедром можемо за себе постояти, але ти, Ерагоне, правильно говорив: нам є чого боятися… У Глаедра — свої рани, у мене — мої… Недаром мене називають Скорботним Мудрецем… Це нічого б не важило, якби нашими ворогами були прості смертні. Навіть тепер ми легко можемо змагатися з якою сотнею чи навіть тисячею. Та, на жаль, наш ворог — найнебезпечніше створіння, яке тільки бачила ця земля. І хоч як мені не хочеться визнавати, але Глаедр і я — каліки, і є багато шансів, що ми не виживемо в майбутніх боях… Ми обоє прожили довге життя, і сум віків давить на нас… А от ви — молоді, свіжі, сповнені надії… Я вірю, що ваші шанси перемогти Галбаторікса куди більші, ніж будь-чиї.

Оромис сумно глянув на Глаедра:

— Одне слово, щоб зробити вас іще сильнішими та на випадок нашої можливої смерті, Глаедр із мого благословіння вирішив…

«Я вирішив, — продовжив Глаедр, — віддати вам моє серце сердець, тобі, Сапфіро, Блискуча Луско, і тобі, Ерагоне, Убивце Тіні.»

Сапфіра та Ерагон не знали, що й казати. Досить довго вони дивилися на величного золотого дракона. Нарешті Сапфіра знайшлася на слово:

«Майстре, — сказала вона, — ваша честь більша за слова, але… ви впевнені, що хочете довірити своє серце нам?»

«Так, — відповів Глаедр і опустив свою величезну голову ближче до Ерагона. — Я впевнений, і на те є багато причин… Принаймні якщо ви матимете моє серце, то зможете спілкуватися з Оромисом і зі мною будь-де, і тоді я допомагатиму вам своєю силою, коли в тому буде потреба. А раптом Оромис і я загинемо в битві, тоді наші знання і досвід, а також моя сила залишаться з вами. Я довго про це думав і певен, що роблю правильно.»

— Але якщо Оромис загине, — сказав Ерагон тихим голосом, — невже ти справді захочеш жити без нього в образі Елдунарі?

Глаедр пильно глянув своїми надзвичайними очима на Вершника. «Я не хочу розлучатися з Оромисом, — сказав він після тривалої мовчанки, — але що б там не сталося, я буду робити все можливе, щоб скинути Галбаторікса з його трону. Це наша єдина мета, і навіть смерть не зможе змінити її. Я знаю, ти й думати не хочеш про втрату Сапфіри… Це природно. Але ми з Оромисом мали довгі століття для того, аби збагнути, що наша розлука неминуча… Чи будемо ми обережні, чи ні, за якийсь час один із нас неодмінно помре. Звісно, це не надто втішна думка, але що поробиш… Так влаштований світ.»

— Я теж не хочу вдавати, що радо думаю про це, — мовив Оромис, — але мета життя полягає не в тому, щоб робити щось таке, чого ми хочемо. Мета життя — робити те, що має бути зроблене. Цього вимагає від нас доля.

«А тепер, — сказав Глаедр, — я питаю тебе, Сапфіро, Блискуча Луско, і тебе, Ерагоне, Убивце Тіні, чи приймаєте ви мій дар?»

«Приймаю», — відповіла Сапфіра.

«Приймаю», — трохи повагавшись, луною озвався Ерагон.

Після цих слів Глаедр підвів голову. М'язи на його череві запульсували, кілька разів стиснулись, і горло йому почало судомити, так, неначе там щось застрягло. Розчепіривши лапи, золотий дракон витягнув шию прямо перед собою, а кожна зв'язка й сухожилля на його тілі напнулися під обладунком осяйної луски. Горло Глаедра стискалося й розтискалося все швидше й швидше. Нарешті він опустив голову так близько до Ерагона, що Вершник ледь не заплющив очі й спробував затамувати подих. А коли Глаедр роззявив пащу, Ерагон побачив, як десь глибоко-глибоко, між складками пульсуючої криваво-червоної плоті, зринуло золотисте світло. За мить щось кругле, приблизно фут у діаметрі, ковзнуло по червоному язику Глаедра й випало з його рота так швидко, що Ерагон ледь устиг його впіймати…

Вершник тримав у руках слизький, укритий слиною Елдунарі. Ерагонові забило памороки. Він аж хитнувся назад, бо раптом відчув кожну думку, кожне почуття Глаедра — все-все. Це було так приголомшливо, як наче він тримав у своїх руках самісіньке єство Глаедра.

Глаедр теж здригнувся, струснув головою, немов його хто вкусив, і миттю захистив свій розум від Ерагона, хоч той усе ще міг відчувати мерехтіння його рухливих думок, а також плин почуттів.

Елдунарі нагадувало якусь велетенську золоту прикрасу. Його поверхня була тепла й помережана сотнями гострих граней, які дещо різнились за розміром і відбивали світло під різними кутами. А центр Елдунарі випромінював блякле світло, подібне до світла лампи під абажуром. Це світло розмірено пульсувало. На першим погляд, воно здалося Вершникові спокійним, та що довше він вдивлявся в нього, то більше бачив усередині: там були і маленькі вихорки, і цілі потоки, які то згорталися, то розгорталися у всіх можливих напрямках, і темнуваті плями, котрі ледь-ледь рухались, і жмутки яскравих спалахів, не більших за кінчик голки, які сяяли всього мить, а потім згасали на золотистому полі. Воно було живе.

— Ось, — сказав Оромис і подав Ерагонові міцний полотняний мішок.

На превелику радість Ерагона, його зв'язок із Глаедром зник, тільки-но він поклав Елдунарі в мішок, а його руки більше не торкалися каменя. Ще й досі збентежений, Ерагон притис загорнутий у тканину Елдунарі до грудей. Потрібен був час, щоб звикнути до того, що твої руки тримають єство золотого дракона.

— Дякую вам, Майстре, — тільки й спромігся сказати Ерагон, схиливши голову вбік Глаедра.

«Ми будемо захищати ваше серце навіть ціною власного життя», — додала Сапфіра.

— Ні, ні! — скрикнув Оромис. — Не ціною життя! Це саме те, чого ми прагнемо уникнути. Звісно, ви повинні берегти серце Глаедра, щоб із ним не трапилось якого лиха через вашу недбалість, але в жодному разі не смієте жертвувати собою заради того, щоб захистити його чи мене, чи ще когось. Ви мусите залишитись живими за будь-яку ціну, інакше всі наші надії будуть марні. Тоді вже точно запанує темрява.

— Так, Майстре, — погодились Ерагон і Сапфіра.

«Оскільки ти поклявся на вірність Насуаді, — озвався Глаедр, — і мусиш слухатись її наказів, то, зрештою, можеш сказати їй про моє серце сердець, але тільки в крайньому разі. Заради всіх драконів, яких так мало залишилось, правда про Елдунарі нехай буде між нами».

«А я можу сказати Арії?» — спитала Сапфіра.

— А як бути з Блодхгармом та іншими ельфами, яких Ісланзаді прислала, щоб захищати мене? — спитав також Ерагон. — Я пустив їх до своєї свідомості, коли ми із Сапфірою билися востаннє з Мертагом. І вони, звісно ж, помітять твою присутність, Глаедре, якщо ти будеш допомагати нам у ході битви.

«Ти можеш розказати про Елдунарі Блодхгармові й усім його чарівникам, — відповів Глаедр, — але тільки після того, як вони поклянуться оберігати нашу таємницю».

Тим часом Оромис одягнув шолом.

— Арія — донька Ісланзаді, — сказав він, — тому я вважаю, що вона теж має право про це знати. Але так само, як і Насуаді, не кажи їй, аж поки в тому не буде крайньої потреби. Секрет, яким діляться, вже не є секретом. Я б просив тебе, Ерагоне, коли це можливо, навіть не думати про Елдунарі, щоб ніхто не зміг поцупити інформацію із твоїх спогадів.

— Гаразд, Майстре.

— А тепер нам пора летіти звідси, — сказав Оромис і натягнув на руки товсті рукавиці. — Я чув від Ісланзаді, що Насуада вже почала облогу Фейнстера, тож варденам, певно, не завадить твоя допомога.

«Так, здається, ми надто довго залишались в Елесмері», — погодилась Сапфіра.

«Може, й так, — відповів Глаедр, — але це аж ніяк не був змарнований час».

Оромис пришвидшив крок і легко застрибнув на єдину передню лапу Глаедра. Звідти він перебрався на його високу гостру спину й усівся в сідлі.

— Поки будемо летіти, — сказав Ерагонові ельф, зав'язуючи ремені навколо ніг, — можеш повторити реєстри справжніх імен, що їх ти вивчив під час свого минулого візиту.

Ерагон мовчки кивнув і пішов до Сапфіри. Він обережно заліз їй на спину, обгорнув однією з ковдр серце Глаедра й поклав його до сідельної сумки. Потім, відчуваючи позад себе пульсування енергії, що так і струменіла від Елдунарі, закріпив ноги. Можна було летіти.

Глаедр підійшов до краю скелі Тельнаєр і розправив свої велетенські крила. Земля аж здригнулась, коли золотий дракон підстрибнув угору, до вкритого хмарами неба, а повітря загуркотіло й затремтіло під його крилами. Золотий дракон поплив у небі над океаном дерев. Сапфіра й собі пішла на край урвища, кинулась із нього й, пролетівши кілька сотень футів у вільному падінні, піднялася до рівня Глаедра.

Тепер обидва дракони летіли, потужно змахуючи крилами. Вони летіли над хвилями лісу в південно-західному напрямку. Сапфіра вигнула шию і заревла. Глаедр відповів їй. Могутній рев драконів прокотився луною по гігантському склепінню неба, до смерті налякавши птахів і тварин.

ПОЛІТ

Сапфіра й Глаедр летіли без зупинок над прадавнім лісом ельфів, ширяючи високо вгорі над темними сосновими борами. Інколи ліс переривався, і тоді Ерагон бачив озеро або звивисте плесо річки. Часом вони бачили стада косуль, які збиралися біля краю води. Ті переставали пити її піднімали голови, щоб подивитись на драконів, які пролітали над ними. Зрештою, Ерагонові було не до краєвидів, тому що він старанно повторював уголос кожне слово прадавньої мови, якої його навчав Оромис, а якщо забував яке слово або не так його вимовляв, ельф примушував Вершника повторювати це слово ще й іще.

Під кінець першого дня мандрівки вони вже були на краю Ду Вельденвардена. Тут, над тінистою межею між деревами та полями, Глаедр і Сапфіра описали по колу — пора було прощатися.

«Бережи своє серце, Сапфіро, — сказав Глаедр, — та й моє також».

«Гаразд, Майстре», — відповіла йому Сапфіра.

— Добрих вам обом вітрів, Ерагоне й Сапфіро! — крикнув Оромис. — Коли стрінемось наступного разу, нехай це буде зустріч перед воротами Урубейна.

— І вам добрих вітрів! — гукнув у відповідь Ерагон.

Після цього Глаедр розвернувся й полетів за лінією лісу на захід — цей шлях мав привести його до північного краю озера Ісенстар, а звідти — до Джиліда. Тим часом Сапфіра, як і раніше, продовжувала летіти в тому самому південно-західному напрямку.

Сапфіра летіла всю ніч, приземляючись тільки для того, щоб попити та щоб Ерагон міг бодай трохи розім'яти ноги й перепочити. На відміну від їхнього польоту до Елесмери, зустрічні вітри не дули. Повітря було прозоре й тихе, неначе сама природа прагнула, щоб вони якомога швидше повернулися до варденів. Коли наступного дня сонце піднялося над горизонтом, мандрівники були вже глибоко в Хадарацькій пустелі. Вони летіли прямо на південь, щоб обійти східні кордони Імперії. А до того часу, як темрява знов оповила землю й небо, узявши їх у свої холодні обійми, Сапфіра й Ерагон були за межами неозорих піщаних просторів. Дракон і його Вершник знову опинились над зеленими полями Імперії, намагаючись пролетіти між Урубейном і озером Тудостен по дорозі до міста Фейнстер.

Утім після двох днів і двох ночей безугавного польоту Сапфіра дуже втомилась, тож вони вирішили трохи перепочити. Опустившись у невеликі зарості берези біля якогось ставка, дракон скрутився в затінку дерев і кілька годин поспав. Тим часом Ерагон був на варті, а крім того, мав нагоду повправлятися з Брізінгром.

Відтоді як вони розлучилися з Оромисом і Глаедром, Вершника не покидало відчуття тривоги.

Воно ставало ще дошкульнішим, коли юнак думав про те, що чекало на нього й Сапфіру у Фейнстері. Звісно, юнак розумів, що вони були краще за інших захищені від смерті й ран. Та досить було лиш подумки повернутись до Палаючої рівнини, до битви при Фартхен Дурі, досить було згадати кров, яка струменіла з поранених тіл, відчайдушні крики чоловіків, гарячі білі спалахи меча, коли він розтинав чиюсь плоть, — як душа Ерагона здригалася, його руки тремтіли, і він не знав, чого хоче більше: битись із кожним солдатом Імперії чи тікати від них геть, щоб сховатися десь у глибокій темній норі.

Його страх тільки посилився, коли вони із Сапфірою продовжили свою подорож і побачили згори лави озброєних людей, які марширували по полях. Вряди-годи стовпи диму здіймалися ледь не до неба від залишених селищ. І вигляд цієї безглуздої руїни викликав у Вершника нудоту. Тоді він відводив погляд від землі, міцніше хапався за шип на шиї дракона й починав дивитися прямо перед собою. Одна-єдина річ, яку він бачив, — білі мозолі на своїх кісточках.

«Малий, — сказала Сапфіра, її думки були повільні й стомлені. — Ми вже робили це раніше… Дарма ти так переживаєш».

Ерагон пожалкував, що відволік дракона від польоту.

«Вибач… — відповів Вершник. — Коли ми опинимось на місці, все буде гаразд. Я просто дуже хочу, щоб усе це коли-небудь скінчилося».

«Я знаю».

Ерагон шморгнув носом.

«Не повіриш, — сказав він, — інколи я хотів би насолоджуватись боєм так само, як і ти. Тоді все було б куди легше».

«Якби так сталося, — відповіла Сапфіра, — то весь світ був би вже біля наших ніг… разом із Галбаторіксом… Але ні… це добре, що ти не поділяєш моєї любові до крові. Так ми врівноважуємо одне одного… Поодинці ми надто недосконалі, а от разом… Тільки тепер тобі треба очистити свій розум від тих отруйних думок… Загадай мені краще загадку, щоб я чого доброго не заснула».

«Добре, — сказав Ерагон за якусь мить. — Ось тобі загадка: я пофарбований у червоний, синій, жовтий та всі інші кольори веселки. Я довгий і короткий, товстий і тонкий, а ще я часто спочиваю, згорнувшись клубком. Я можу з'їсти за раз сотню овець і все ще буду голодний. Хто я?»

«Хто, хто!.. Звісно, дракон», — не вагаючись, відповіла Сапфіра.

«А от і ні… Вовняний килим».

«Тьху на нього!»

Третій день їхньої подорожі пройшов якось дуже повільно. Єдиним звуком були змахи крил Сапфіри, спокійний ритм її дихання та ще глухий гуркіт вітру, який пролітав повз вуха Ерагона. Ноги й спина Вершника досить сильно боліли від тривалого сидіння в сідлі. Та це було ніщо порівняно зі станом Сапфіри, чиї м'язи ледь не палали від нестерпного болю. Але вона трималась і не скаржилася. Сапфіра навіть не схотіла, щоб Вершник полегшив її страждання закляттям.

«Ні, — сказала вона. — Сила знадобиться тобі, коли ми будемо на місці».

За кілька годин після заходу сонця Сапфіра раптом похитнулась і зірвалася в глибоке піке. Ерагон неабияк стривожився. Якийсь час він ніяк не міг збагнути, що саме викликало в дракона неспокій. Він бачив саму тільки темряву внизу й мерехтливі зірки вгорі.

«Мені здається, — озвалась нарешті Сапфіра, — що ми тільки-но долетіли до річки Джиєт. Повітря тут прохолодне й вологе, як і має бути над водою».

«Тоді Фейнстер повинен бути вже недалеко… А ти впевнена, що не збилася з курсу в такій темряві? Ми ж можемо бути за сотні миль на південь або на північ від міста!»

«Ні, не можемо. Звісно, моя орієнтація в просторі не така вже й бездоганна, але, поза вся ким сумнівом, куди краща, ніж у тебе чи в будь-якого іншого земного створіння. Якщо мапи, які нам показували ельфи, точні, тоді ми не можемо бути більше, ніж на п'ятдесят миль на південь або на північ від Фейнстера. А на такій низькій висоті ми легко побачимо місто та навіть відчуємо запах диму з його димарів».

Зрештою, так воно й сталося. Пізньої ночі, коли до світанку залишалось іще кілька годин, притлумлене червоне сяйво зринуло на західному горизонті. Побачивши його, Ерагон повернувся, витяг свій обладунок із сідельних сумок, одягнув кольчугу, шкіряну шапку, шолом, лати. Було б дуже добре, якби й щит був напохваті, але він залишив його у варденів перед тим, як біг до гори Тардур разом із Нар Гарцхвогом.

Після цього Вершник почав порпатись у своїй сумці, аж доки не знайшов срібну фляжку із фаелнірвом, яку дав йому Оромис. Вона була прохолодна на доторк. Маленький ковточок зачарованого лікеру, який побіг йому в роті, мав смак ягід бузини й меду, а ще трохи нагадував підігрітий сидр. Обличчя Вершника почало пашіти, а вже за лічені секунди його втома стала поволі відступати.

Ерагон потрусив фляжку. Було таке враження, що добра третина дорогоцінного лікеру вже зникла, незважаючи на те, що до цього він пив його всього один-єдиний раз. «Треба бути ощадливішим», — мимохіть подумав Вершник.

Що ближче вони із Сапфірою підлітали до міста, то все виразніше сяйво на обрії розбивалось на тисячі окремих цяток світла. Це світло линуло і від маленьких ліхтариків, і від вогнищ, де готували їжу, і від багать, і від величезних смолоскипів, що кіптюжили нічне небо своїм смердючим чорним димом. В іржавому світлі вогнищ Ерагон побачив море блискучих списів і сяючих шоломів, які ніби билися об велике, добре укріплене місто, на чиїх стінах метушилося безліч крихітних фігурок: хто стріляв із луків у вороже військо, хто перекидав казани з киплячою олією між зубці фортечної стіни, хто перерізав мотузки, які закидали на стіну нападники, хто відштовхував дерев'яні драбини, які вони повсякчас притуляли до стін… Ледь чутні крики, ґвалт, гуркіт тарана, що ним пробували розбити залізні ворота міста…

Коли Ерагон роздивився поле бою, помітив розташування людей і споруд, всіляке обладнання, що його зазвичай застосовували під час штурму, рештки втоми кудись умить зникли. Вершник бачив, що біля стін Фейнстера, щільно притиснувшись одна до одної, так щільно, що навіть на коні там було б важко проїхати, стояли сотні напізруйнованих халуп. Це були житла найбідніших мешканців, які не могли собі дозволити купити будинки всередині міста. Більша частина цих халуп була порожня, а чимало з них і взагалі зруйновані, щоб вардени могли підійти до стін міста великим числом. До того ж багато хатинок охопило полум'я. Ерагон міг бачити, як вогонь поширювався, перестрибуючи з однієї солом'яної стріхи на іншу. На якійсь відстані від цих халуп виднілися чорні вигнуті смуги — то були окопи, які захищали табір варденів. А з другого боку міста можна було помітити доки та верфі, подібні до тих, які Ерагон пам'ятав із Тейрма. А ген-ген далі мерехтів темний і неспокійний океан. Здавалося, він простирався кудись у вічність.

Тремтіння від сильного збудження пробігло по тілу юнака. Сапфіра так само здригнулась. Вершник узявся за руків'я Брізінгра.

«Здається, вони ще не помітили нас, — сказав Ерагон. — Може, усе-таки повідомимо їх про наше прибуття?»

Сапфіра відповіла на те оглушливим ревом, від якого у Вершника перехопило подих, а потім розмалювала небо густою смугою блакитного вогню.

І вардени, що штурмували місто прямо під ним, і оборонці на його стінах завмерли. На якусь мить поле бою огорнула незвична тиша. А потім вардени радісно загукали й почали бити списами та мечами об щити, натомість стогін відчаю почувся з боку тих, хто стояв на стінах.

«От біда! — скрикнув Ерагон. — Краще б ти цього не робила… Я тепер геть нічого не бачу».

«Вибач», — відповіла Сапфіра.

«Перше, що нам треба зробити, — усе ще кліпаючи, сказав Вершник, — так це знайти щойно забитого коня чи ще яку тварину, щоб я міг відновити твою енергію».

«Тобі не варто…»

Сапфіра не стала говорити далі, бо, так само, як Вершник, помітила, що поруч зринула чиясь чужа свідомість. Після секундної паніки Ерагон зрозумів, що то була Тріанна.

«Ерагоне! Сапфіро! — щосили гукала чаклунка. — Як добре, що ви з'явились! Арія та ще один ельф спробували видертися на стіну й потрапили в оточення. Вони не витримають і кількох хвилин, якщо ви їм не допоможете! Мерщій!»

БРІЗІНГР!

Сапфіра, склавши крила й притиснувши їх до тіла, перейшла у стрімке піке. Вона швидко неслась назустріч темним будівлям міста. Ерагон змушений був сховати голову від різких поривів вітру, що обпікали йому обличчя. Світ закружляв довкола них, коли Сапфіра перекинулась на правий бік, щоб лучникам було важче поцілити в неї.

Ноги та руки Вершника немов налилися свинцем, коли Сапфіра нарешті вийшла з піке. Але потім політ вирівнявся, й страшна вага, яка тисла на Ерагона, вмить зникла. Повз них, неначе хижі птахи, зі свистом пролітали стріли. Деякі з них неодмінно влучили б у ціль, та охоронні закляття Ерагона відбивали їх.

Пролітаючи зовсім низько над зовнішніми стінами, Сапфіра знов заревла. Своїми пазурами й хвостом вона збивала чимало людей, і ті з жахливими криками падали зі стін, чия висота сягала вісімдесяти футів.

На дальньому кінці південної стіни височіла квадратна вежа, на якій стояли чотири велетенські арбалети. Вони стріляли дванадцятифутовими дротиками в бік варденів, що скупчились під брамою міста. А всередині зовнішньої стіни Ерагон і Сапфіра помітили добру сотню солдатів, які взяли в кільце пару воїнів. Ті стояли, притиснувшись спиною до основи вежі, й відчайдушно відбивались від граду ударів, що падали на них.

Навіть у сутінках і з чималої відстані Ерагон упізнав одного з тих воїнів — то була Арія.

Сапфіра миттю стрибнула вниз зі стіни й приземлилась якраз посеред нападників, розчавивши кількох із них лапами. Решта солдатів спершу заціпеніла від жаху, а потім почала тікати хто куди. Сапфіра знов заревла. Вона була в розпачі від того, що її дичина розбігалася. Дракон люто вдарив хвостом по землі, розчавивши при тому ще дюжину солдатів. Один із тих, хто вцілів, спробував прошмигнути повз неї. Та де там! Блискавично, немов змія, Сапфіра схопила його щелепами, струснула головою, в одну мить зламавши бідоласі хребет. Така сама доля спіткала й ще чотирьох оборонців. Решта людей таки встигла сховатися між будинками.

Тим часом Ерагон швидко розплутав кріплення на ногах і зіскочив на землю. Вага обладунку змусила Вершника під час стрибка опуститись на одне коліно. Утім уже наступної миті він пружно випрямився.

— Ерагоне! — скрикнула Арія, біжучи до нього. Ельфійка захекалась. Піт струмками стікав по її обличчю. На ній був один лиш порваний жакет та ще легкий шолом, покритий чорною фарбою, яка не відбивала світло. Услід за Арією прямував Блодхгарм.

— Ласкаво просимо, Б'яртскуларе. Ласкаво просимо, Убивце Тіні, — стомлено мовив він. Короткі ікла ельфа зблискували в сяйві смолоскипів, а його жовті очі горіли. Шерсть на спині та шиї Блодхгарма стояла сторчма, що надавало йому вкрай лютого вигляду. І він, і Арія були заляпані кров'ю. Ерагон так і не міг збагнути: їхня це кров чи їхніх ворогів.

— Ви поранені? — спитав він.

Арія заперечно похитала головою, а Блодхгарм сказав:

— Так… кілька подряпин, нічого серйозного.

«А що це ви тут робите самі-самісінькі?» —.

спитала Сапфіра.

— Брама… — відповіла Арія, яка ще й досі не могла перевести подих. — Три дні ми намагались зламати її, але вона не піддається впливу магії, а наш таран ледь подряпав обшивку. Тоді я й переконала Насуаду…

Арія змовкла, щоб перевести подих, і розповідь продовжив уже Блодхгарм:

— Арія переконала Насуаду інсценувати нічний напад, щоб ми могли непомітно прослизнути до Фейнстера й відчинити браму зсередини. Та вони помітили нас… А крім того, ще й не дозволили скористатися магією. Словом, тут була ціла купа солдатів, які, мабуть, здолали б нас…

Поки Блодхгарм говорив, Ерагон поклав руку на груди одного із мертвих вояків і перевів енергію, яка ще залишалась у тілі чоловіка, до свого власного тіла, а звідти до Сапфіри.

— А де тепер чарівники? — спитав Вершник, переходячи до тіла ще одного вояка.

Блодхгарм знизав плечима:

— Здається, вони ледь не збожеволіли від одного твого вигляду, Шуртугале.

«Так і має бути», — відповіла на те Сапфіра.

Ерагон забрав енергію іще в чотирьох солдатів, потім підняв дерев'яного щита.

— Ну що ж, — сказав Вершник, — тоді ходімо відчиняти браму для варденів, чи не так?

— Так, і негайно, — відповіла Арія, а коли вони вже рушили вперед, скоса зиркнула на Ерагона. — У тебе новий меч…

Той кивнув:

— Рунон допомогла мені викувати його.

— І яке ж ім'я у твого меча, Убивце Тіні? — спитав Блодхгарм.

Ерагон уже хотів був відповісти, коли раптом із глибини темного провулка вискочило четверо солдатів. Вони йшли в атаку, виставивши вперед довгі списи. Плавним рухом Ерагон блискавично вийняв Брізінгр із піхов і першим же ударом перерубав древко списа. За якусь мить один воїн упав. Здавалось, Брізінгр мерехтить від дикої насолоди. Арія й собі кинулась уперед — двоє солдатів упали замертво, не встигши зробити бодай одного удару. Тим часом Блодхгарм відскочив убік і вдарив кинджалом останнього з нападників.

— Швидше! — крикнула Арія.

Ельфійка легко й граційно бігла до міської брами. Ерагон і Блодхгарм намагались не відставати, а Сапфіра, гучно грюкаючи кігтями об бруківку вулиці, перевальцем ішла за ними. Тричі на них нападали солдати, лучники обстрілювали їх зі стіни — але марно. Не зупиняючись ні на мить, Ерагон, Арія й Блодхгарм відбивали атаки або ж Сапфіра спопеляла нападників своїм вогняним подихом.

Гуркіт тарана ставав усе гучнішим і гучнішим. Нарешті друзі опинились біля брами міста. Двоє чоловіків і жінка, одягнені в темні плащі, мовчки стояли перед кутими залізом воротами десь футів сорок заввишки й погойдувались із боку в бік із піднятими руками. Це були чарівники. Вони враз замовкли, помітивши Ерагона та його супутників. За мить три темні постаті вже тікали головною вулицею Фейнстера, яка вела до замку, що стояв на іншому кінці міста.

Ерагон не став за ними гнатися. Зараз куди більше важило те, щоб відчинити браму й пустити варденів до міста. Хоч, правду кажучи, Вершника дуже непокоїли й чарівники. Він не мав сумніву, що вони задумали якийсь підступ.

Та й дістатись до брами було не так просто — десь із п'ять десятків вояків у блискучих обладунках, немов по команді, вискочили зі сторожових веж і вишикувались прямо на шляху в Кратна, Арії, Блодхгарма й Сапфіри.

Один із солдатів стукнув руків'ям меча об щит:

— Ви не пройдете, лихі демони! — крикнув він. — Це наша домівка, і ми не дозволимо у ріалам, ельфам та іншим потворам увійти до неї! Геть звідси! У Фейнстері на вас чекає тільки смерть!

Арія зиркнула на сторожові вежі.

— Здається, механізми, які відкривають ворота, сховані он там, — тихо сказала вона Вершникові.

— Гаразд, — відповів Ерагон. — Тоді ви з Блодхгармом спробуйте прослизнути повз цих людей, а ми із Сапфірою побалакаємо з ними.

Арія кивнула на знак згоди і вже за мить разом із Блодхгармом немов розчинилась у чорнильній темряві, яка огортала будинки позаду Ерагона й Сапфіри.

Ерагон відчував, що Сапфіра готова ось-ось стрибнути на оборонців. Але в нього був інший план. «Зачекай, — сказав Вершник, поклавши руку на лапу дракона. — Дозволь спершу мені…»

«А якщо вони не послухають, тоді я зможу розірвати їх на шматки?» — спитала Сапфіра, ласо облизавши ікла.

«Так, тоді ти зможеш зробити з ними все, що захочеш».

Ерагон поволі рушив назустріч солдатам, міцно стискаючи щит і меч. Один із них пустив у Вершника стрілу, але вона зупинилась у трьох футах від його грудей і впала на землю. На обличчях оборонців з'явився страх.

— Мене звуть Ерагон, Убивця Тіні! — крикнув Вершник. — Може, ви чули про мене, а може, й ні. Та в будь-якому разі, знайте: я Вершник дракона і я поклявся допомогти варденам скинути Галбаторікса з трону. Скажіть, чи хтось із вас присягав на вірність Галбаторіксові або Імперії?..

Той самий вояк, який говорив перед цим і був, мабуть, командиром, сказав:

— Ми не присягнули б на вірність королю навіть тоді, якби він тримав меча біля нашого горла! Ми — піддані леді Лорани. Вона та її рід правили нами багато часу, і вони робили це добре! — Інші солдати схвально загули.

— Тоді приєднуйтесь до нас! — крикнув Ерагон. — Покладіть зброю на землю, і я обіцяю, що ми не заподіємо ані вам, ані вашим родинам жодного зла. Ви не зможете втримати Фейнстер проти об'єднаних сил варденів, Сурди, гномів і ельфів.

— А що буде, коли Мертаг та його червоний дракон знов прилетять сюди? — з острахом спитав один із солдатів.

— Йому не зрівнятись зі мною та ельфами, які б'ються на боці варденів, — відповів на те Ерагон. — Одного разу ми вже зуміли відігнати його. — У цю мить Ерагон побачив, як ліворуч від солдатів Арія й Блодхгарм вискочили з-за кам'яних сходів, які вели на стіни, і тихо-тихо почали пробиратися до лівої сторожової вежі.

— Хоч ми й не присягали королю, — сказав тим часом капітан, — але леді Лорана присягала. І що ж ви зробите з нею? Уб'єте? Кинете до в'язниці? Ні, ми не зрадимо своєї повелительки. Ми не дозволимо пройти ані вам, ані отим чудовиськам, що стоять за нашими стінами. Ви й вардени не дасте нам нічого, крім смерті! — воїн на хвильку замовк, але потім озвався знову: — А чому б тобі не залишити нас у спокої, га, Вершнику дракона? Чому б тобі не сидіти тихо, щоб усі інші могли жити в мирі та злагоді? Що, жага слави й багатства аж така велика? Ти приносиш руїну й горе в наші домівки… І все це тільки заради того, щоб вдовольнити свої амбіції! Я проклинаю тебе, Вершнику дракона! Я проклинаю тебе від усього свого серця! Щоб ти залишив Алагезію й ніколи більше не повернувся!

Мурашки пробігли по спині Ерагона — цей чоловік повторив прокльон, який наклав на нього останній разак у Хелгрінді, а крім того, він добре пам'ятав, що й Анжела провіщала йому саме таке майбутнє.

— Я не хочу вбивати тебе, — похмуро сказав Ерагон, — але вб'ю, якщо буде треба. Покладіть свою зброю!

Тим часом Арія безшумно відчинила двері лівої вежі й прослизнула всередину, а нечутний, ніби кіт на полюванні, Блодхгарм прокрадався за спинами солдатів до іншої вежі. Якби раптом хтось із вояків озирнувся, він неодмінно б побачив його. Але ніхто не озирнувся. Капітан спересердя плюнув на землю.

— Ти навіть не схожий на людину! — крикнув він Ерагонові. — Ти зрадник своєї раси, ось ти хто! — із цими словами він підняв щит, змахнув мечем і повільно рушив до Ерагона. — Убивця Тіні, — презирливо мовив солдат. — Ха! Та я швидше повірю, що мій дванадцятирічний син убив Тінь, а ти, мабуть, його віку.

Ерагон мовчки чекав, доки капітан наблизиться на кілька футів до нього, а тоді так само мовчки ступив крок уперед і увігнав Брізінгр якраз усередину його щита, наскрізь прошивши й самого вояка. Чоловік упав і затих. І саме в цю мить Вершник почув і побачив, як запрацювали механізми та ланцюги, як масивні балки, що запирали міську браму, почали поволі відсуватися.

— Покладіть зброю, або помрете! — іще раз крикнув Ерагон.

У таборі ворога запанувало сум'яття. Зо два десятки солдатів із криком рушили на Вершника, тримаючи мечі напоготові, дехто почав тікати в місто, а ще дехто таки послухався наказу Ерагона й поклав зброю на сіру бруківку вулиці.

Вершник недовго бився з нападниками. Він орудував своїм мечем значно швидше, ніж вони могли зреагувати. Та й Сапфіра допомагала своєму Вершникові, збиваючи нападників з ніг короткими вогняними подихами. Невдовзі останній солдат уже впав на землю після нищівного удару меча.

Арія і Блодхгарм з'явились із веж якраз тоді, коли брама заскреготіла й відчинилася, показавши тупий розтрощений кінець великого тарана варденів. Лучники, які обороняли стіни міста, відступили, їм треба було шукати собі кращої позиції.

Нарешті брама цілком відчинилась, і Ерагон побачив в арці похмурих варденів, чоловіків і гномів, які рушили в місто.

— Убивце Тіні! — закричали вони. — Арджетламе! Сьогодні добре полювання!

— Це мої полонені! — сказав Ерагон, показавши Брізінгром на солдатів, які стояли навколішки на бруківці. — Зв'яжіть їх і поводьтеся з ними як належить. Я дав слово, що ми не заподіємо їм жодного зла.

Шестеро воїнів миттю виконали наказ Вершника.

Тим часом вардени вже рвонули вперед, наповнюючи місто брязкотом зброї, обладунків, стукотом черевиків і криками. Незабаром Ерагон побачив Рорана й Хорста та ще кількох карвахольців. Вершник привітав їх, і Роран підняв свій молот на знак вітання.

За мить вони вже тримали один одного в міцних обіймах. Роран видався Ерагонові якимось постарілим і змореним.

— Ти нагодився якраз вчасно, — сказав Міцний Молот, — бо ми вмирали тут сотнями, штурмуючи оці стіни.

— Ми із Сапфірою не могли прилетіти раніше… Як там Катріна?

— З нею все гаразд.

— Тільки-но закінчиться бій, розкажеш мені про все, що тут сталося відтоді, як я поїхав.

Роран мовчки кивнув.

— Де ти дістав цього меча? — спитав він за якусь мить, показуючи на Брізінгр.

— У ельфів.

— А як ти його назвав?

— Бріз… — Ерагон не встиг договорити, бо одинадцятеро ельфів, яких прислала Ісланзаді, щоб вони охороняли Вершника та дракона, блискавично взяли їх у кільце. За якийсь час до них приєдналися також Блодхгарм і Арія. Ельфійка зосереджено витирала ганчіркою тонке лезо свого меча. А невдовзі в брамі міста з'явився й Джормандер.

— Убивце Тіні! — скрикнув він. — Оце так зустріч! Радий тебе бачити.

Ерагон так само привітав його.

— Що будемо тепер робити? — спитав Вершник.

— Те, що ти вважаєш за потрібне, — відповів Джормандер, стримуючи свого бойового коня. — Але зараз нам треба пробитися до замку. По-моєму, Сапфіра навряд чи пролізе тут між будинками. Мабуть, тобі краще полетіти в обхід і нищити вороже військо там, де зможеш. А якщо вдасться знайти й затримати леді Лорану, то це буде просто прекрасно.

— А де Насуада?

Джормандер кивнув через плече.

— Там, позаду армії. Вона координує наші дії разом із королем Орином. — Джормандер зиркнув на потік воїнів, потім на Ерагона та Рорана. — Міцний Молоте, — сказав він, — твоє місце там, поруч зі своїми людьми. — Він не став більше нічого казати й пришпорив коня, рушаючи вперед темною вулицею й на ходу віддаючи накази варденам.

Роран і Арія хотіли бігти слідом за ним, та Ерагон зупинив їх.

— Що сталось? — не надто люб'язно спитали ті.

«А й справді, що сталося? — повторила Сапфіра. — Ми ж не можемо сидіти тут і теревенити, коли йде бій!»

— Мій батько, — скрикнув Ерагон. — Це був Бром!

Роран завмер від несподіванки:

— Бром?

— Так, Бром!

Арія була не менше здивована:

— Ти впевнений у цьому, Ерагоне?.. Звідки ти знаєш?

— Звісно, впевнений! Потім я все поясню… А зараз… Я просто не міг дочекатись тієї миті, коли скажу вам про це.

Роран похитав головою.

— Бром… Ніколи б не подумав… Ти, мабуть, радий, що здихався нарешті ймення Морзана.

— Так. Навіть більше, ніж радий! — сказав Ерагон, посміхаючись.

Роран поплескав його по плечу:

— Будь обережний, гаразд?

Міцний Молот пішов услід за Хорстом та іншими селянами. Арія й собі рушила в той самий бік, але ще до того як вона зникла в юрбі вояків, Ерагон гукнув:

— Аріє, Скорботний Мудрець залишив Ду Вельденварден і приєднався до війська Ісланзаді в Джиліді!

Великі зелені очі Арії стали ще більші, вона на мить зупинилась, неначе хотіла про щось спитати, та в цей час юрба вояків підхопила її й понесла до середини міста.

— Убивце Тіні, — спитав натомість Блодхгарм, підійшовши ближче до Ерагона, — а чому Скорботний Мудрець залишив свій ліс?

— Він та його дракон, здається, відчули, що настав час завдати удару Імперії… Словом, вони вирішили, що Галбаторіксу пора знати про те, що вони живі.

Шерсть ельфа заворушилась:

— Це справді важлива новина.

Тим часом Ерагон уже був у сідлі.

— Пробивайте собі дорогу до замку, — сказав він Блодхгарму та іншим своїм охоронцям. — Зустрінемось там.

Не чекаючи на відповідь ельфів, Сапфіра застрибнула на сходи, що вели на міські стіни. Каміння стогнало під її вагою, коли вона залазила на широку стіну. Невдовзі дракон уже летів над палаючими будівлями за межами Фейнстера, швидко набираючи висоту.

«Арії доведеться дати нам дозвіл на те, щоб ми могли розповісти про Оромиса та Глаедра», — сказав Ерагон, пригадавши клятву, яку він, Орик і Сапфіра дали королеві Ісланзаді під час свого першого візиту до Елесмери.

«Я гадаю, що вона дасть нам дозвіл, тільки-но почує нашу історію», — відповіла Сапфіра.

«Так».

Ерагон і Сапфіра перелітали з місця на місце всередині Фейнстера, приземляючись там, де помічали велике скупчення люду, або там, де оборонці оточували варденів. І щоразу Вершник прохав оборонців здатися. Далеко не всі з них хотіли слухати його, та все ж Ерагон прохав їх знову й знову, адже ті, хто бився на вулицях Фейнстера, здебільшого були звичайними мешканцями, а не найманими солдатами.

— Наш ворог Імперія, а не ви, — гукав Вершник. — Опустіть зброю й можете нас не боятись.

Кілька разів Ерагон бачив жінок і дітей, які тікали вулицями темного міста. Тоді Вершник зупиняв їх і наказував сховатися в якомусь найближчому будинку. А ще він ретельно шукав чарівників. Зрештою, ці пошуки ні до чого не призвели — жодних чарівників, окрім тих трьох, що їх Вершник бачив біля міської брами, не було, а та трійця поводилась напрочуд обережно, щоб нічим не викрити себе.

«Може, вони мають намір залишити місто?» — спитав Ерагон Сапфіру.

«Та невже Галбаторікс дозволив би їм піти в розпалі бою?»

«Але я сумніваюсь, що він схоче втратити когось зі своїх чарівників».

«Може, й так, але нам усе одно треба діяти дуже обережно. Хтозна, що вони там задумали…»

Ерагон знизав плечима:

«У будь-якому разі, найкраще, що ми можемо зробити зараз, так це допомогти варденам якомога швидше захопити Фейнстер».

Сапфіра погодилась.

Битва в місті дуже відрізнялася від битви на відкритій місцині, до якої Ерагон і Сапфіра були звичні. Тут, на вузьких вулицях, серед будинків, котрі щільно прилягали один до одного, Сапфірі важко було реагувати, коли солдати нападали на неї, незважаючи навіть на те, що Ерагон попереджав її про наближення людей. Тепер їхні сутички із солдатами закінчувались здебільшого спалахом вогню чи дією магії. Кілька разів Сапфіра необережними змахами хвоста руйнувала фасади будинків. Словом, якщо вони з Ерагоном і зуміли не зазнати серйозних ран, то тільки завдяки щасливому випадку чи охоронним закляттям Вершника.

Чергова не надто вдала сутичка з вояками так розлютила Ерагона, що, коли солдати почали відступати, він погнався за ними, маючи намір перебити їх усіх. На превеликий подив Вершника, вояки не стали бігти вулицею, а зламали зачинені двері крамниці капелюхів і зникли в темряві.

Ерагон бігцем рушив услід за ними, перестрибуючи через уламки дверей. Усередині крамниці було геть темно й смерділо курячим пір'ям та якимись старими парфумами. Він міг би освітити крамницю за допомогою магії, але не став цього робити, адже солдати, які тікали від Вершника, так само не бачили його. Ерагон відчував їх десь зовсім поруч. Здавалося, Вершник чув навіть їхнє нерівне дихання. Тож він обережно рушив углиб темної крамниці, намацуючи дорогу ногами. Він тримав щит прямо перед собою, а Брізінгр — піднятим догори.

Аж раптом Вершник відчув, як на нього нечутно, ніби пір'їнка, котра падає додолу, щось летить. Він відстрибнув назад, тим самим трохи послабивши удар. Та все ж Ерагон похитнувся, коли молот щосили вгатив йому у щит, розтрощивши дерево на шматки. Хтось скрикнув, хтось, здається, впав, зачепившись за стілець чи за стіл, щось важке ударилось об стіну. Ерагон інстинктивно виставив меч уперед й одразу ж відчув, як щось важке повисло на кінці Брізінгра. Невидимий вояк важко впав під ноги Вершника.

Ерагон озирнувся назад, на Сапфіру, яка чекала на нього, непорушно стоячи на краю вузької вулиці. І лиш тоді він помітив, що позад нього на сталевій палиці висить ліхтар, чиє тьмяне світло падає на нього, показуючи його солдатам. Вершник швидко відійшов від прочинених дверей і відкинув убік уламки свого щита.

Іще один удар струснув стіни крамниці, а потім Ерагон почув кроки — солдати побігли вгору по сходах на другий поверх. Вершник обережно рушив за ними. Другий поверх був жилий. Там мешкала родина. Мабуть, це були власники крамниці. Хтось скрикнув, заплакала дитина. Тоді Ерагон пішов швидше лабіринтом малих кімнат. Він переслідував своїх ворогів, як хижак переслідує здобич. Нарешті у вузькій залі, освітленій однією-єдиною мерехтливою свічкою, він таки побачив солдатів.

Четверо з них уже наступної миті впали під його ударами. Кров бризнула на стіни й на Вершника. Він трохи постояв, підібрав щита, а тіла супротивників викинув на вулицю крізь найближче вікно. Потім Ерагон іще трохи постояв і пішов назад до сходів. Аж тут якась постать, немов блискавка, вискочила з-за рогу і кинулась із кинджалом на Вершника. Кінчик кинджала застиг усього за якийсь дюйм від боку Ерагона. Це було так несподівано, що юнак спершу навіть розгубився, а потім заніс Брізінгр над головою. Він хотів уже вдарити свого нападника, коли зрозумів, що кинджал тримає хлоп'я років тринадцяти.

Ерагон завмер. «Це міг бути я, — подумав він. — Принаймні на його місці я зробив би так само». За спиною хлопчини стояли чоловік і жінка. На них був нічний одяг і плетені капці. Вони міцно обняли одне одного і з жахом дивились на Вершника.

Той здригнувся, а тоді повільно опустив Брізінгр і вільною рукою забрав кинджал із м'якої хлопчачої долоні.

— Якби я був на твоєму місці, — сказав Ерагон і чомусь не впізнав власного голосу, — я б сидів тихо, поки не скінчиться битва. — Вершник трохи помовчав: — Мені дуже шкода…

Присоромлений, він поспішив із крамниці до Сапфіри. Удвох вони продовжили свій шлях по вулиці.

Та вже неподалік від крамниці капелюхів Ерагон і Сапфіра наштовхнулися на кількох людей короля Орина, які несли золоті свічники, срібні тарілки, коштовності та прикраси, награбовані в помешканнях людей, до яких вони вдерлися.

Ерагон вихопив дорогий килим з рук одного з чоловіків.

— Віднесіть ці речі назад! — крикнув він їм. — Ми прийшли сюди для того, щоб допомогти цим людям, а не обкрадати їх! Це наші сестри й брати, наші батьки й матері. На перший раз я прощаю вас, та затямте собі й скажіть усім, що коли хтось іще наважиться таке зробити, я підвішу його й відшмагаю, як крадія!

Сапфіра ревнула, підкреслюючи вагу слів свого Вершника. Вояки враз присмирніли. Вони похнюпились і потягли речі назад до пограбованих помешкань.

«А тепер, — сказав Ерагон Сапфірі, — можливо, ми могли б…»

— Убивце Тіні! Убивце Тіні! — закричав якийсь чоловік, що біг до нього з глибини міста. Його зброя та обладунок свідчили про те, що це був варден.

Ерагон міцніше стиснув Брізінгр:

— Чого тобі?

— Нам потрібна твоя допомога, Убивце Тіні! І твоя теж, Сапфіро!..

Не зволікаючи ані миті, Вершник та його дракон рушили за воїном через Фейнстер. За якийсь час вони вже прибули до великого кам'яного будинку. Перед ним сиділо кілька десятків варденів, скоцюрбившись за низькою стіною. Було видно, що вони відчули неабияке полегшення, коли побачили Ерагона й Сапфіру.

— Тримайтесь подалі від будинку! — крикнув один із варденів. — Там повно солдатів, і їхні луки націлені на нас.

Ерагон і Сапфіра зупинились. Тим часом воїн, який їх привів, сказав:

— Ми не можемо викурити їх звідти. Двері та вікна заблоковані, і нам несила пробити собі дорогу під градом стріл.

Ерагон подивився на Сапфіру: «Я піду…»

«Чекай, — відповіла вона, — я сама цим займусь». Не сказавши більше ні слова, Сапфіра підстрибнула в повітря й розпростерла крила.

Коли дракон приземлився на дах, будинок здригнувся так, що з нього повилітали вікна. Вершник та інші воїни з жахом дивились на те, як Сапфіра вп'ялася кінчиками кігтів у кам'яні виступи, рикнула від натуги й розірвала споруду. Переляканих солдатів, що зачаїлись усередині, вона вбивала так, як тер'єр убиває нікчемних щурів.

За кілька хвилин Сапфіра вже повернулась до Ерагона. Вардени, до смерті перелякані її люттю, намагались триматися від неї якомога далі. Але драконові було байдуже. Він спокійно вмостися біля Вершника й почав вилизувати лапи, зминаючи кров зі своєї луски.

«Знаєш, я дуже радий, що ми не вороги. Я тобі вже казав про це?» — трохи помовчавши, спитав Ерагон.

«Ні, але це дуже мило з твого боку».

* * *

Солдати боронили своє місто так завзято, що Ерагон не міг надивуватись. Вони відступали тільки тоді, коли іншого виходу вже не було.

Та навіть відступаючи, оборонці пробували хоч якось затримати просування варденів. Через цей відчайдушний опір вардени так і не дісталися до західної частини міста, де стояв замок. Тим часом настав світанок і перші слабенькі промені світла вже почали потроху розливатись у небі.

Той замок був непересічною спорудою — високий, квадратний, обрамлений численними маленькими вежами різної висоти. А його дах був зроблений зі сланцю, тож нападники не мали змоги підпалити його. Перед замком був чималий двір, де стояло декілька низьких допоміжних споруд і чотири катапульти. Усе це було обнесене грубою зовнішньою стіною, над якою здіймалися невисокі вежі. Сотні солдатів стояли на стінах. Не менше було їх і у дворі. До цього двору по землі можна було пройти тільки крізь широку арку в зовнішній стіні, перекриту масивною залізною решіткою й товстими дубовими дверима.

Декілька тисяч варденів стояли притиснуті до стіни. Вони мали намір пробити ворота за допомогою тарана, який уже встигли принести від головної брами міста, або ж перелізти через стіни за допомогою так званих кішок, а також драбин, хоч оборонці весь час відштовхували їх від стін. Стріли з шипінням сотнями проносились над стінами туди й сюди. Переваги не було на жодному боці.

«Брама!» — сказав Ерагон, показуючи рукою.

Сапфіра миттю кинулась униз й обдала стіну над решіткою потужним струменем вогню, а потім сіла на вершину стіни, обережно струснувши із себе Ерагона.

«Іди, — сказала Сапфіра, — а я займуся катапультами, поки вони не почали жбурляти каміння у варденів».

«Будь обережна».

«Це вони хай бережуться!» Сапфіра грізно загарчала на воїнів зі списами, які з'юрмилися довкола катапульт… Добра половина з них тут-таки в паніці повернулася й почала тікати.

Стіна була надто висока для Ерагона, щоб просто так зістрибнути з неї на вулицю. Тоді Сапфіра опустила хвоста вниз, звісивши його між зубцями стіни. Ерагон не став марнувати часу. Він швиденько вклав Брізінгр у піхви й почав злазити вниз, стаючи на шипи дракона, немов на щаблі драбини. Незабаром Вершник уже дістався кінчика хвоста. Тоді він відпустив його й стрибнув униз. До землі залишалося футів двадцять. Щоб трохи зменшити силу удару, Ерагон перекинувся в повітрі й за якусь мить уже приземлився серед юрби варденів.

— Вітаю тебе, Убивце Тіні, — сказав Блодхгарм, виринаючи з натовпу разом з іншими одинадцятьма ельфами.

— І я тебе вітаю, — Ерагон знову оголив Брізінгр: — А чому це ви ще й досі не відкрили ворота для варденів?

— Ці кляті ворота, Убивце Тіні, захищені багатьма закляттями. Знадобиться чимало сил, щоб зламати їх. Ми з товаришами тут для того, щоб захистити тебе й Сапфіру. Але ми не зможемо виконати наш обов'язок, якщо будемо витрачати сили на інші завдання.

Ці слова неабияк роздратували Ерагона.

— А що, Блодхгарме, — не надто ввічливим тоном сказав він, — хіба буде краще, якщо ми із Сапфірою самі це зробимо? Ти гадаєш, що тоді наше життя буде в повній безпеці?

Якусь мить ельф мовчки дивився на Ерагона своїми жовтими непроникними очима, та нарешті злегка схилив голову:

— Гаразд, Убивце Тіні, ми відкриємо ворота.

— Ні, ні, не треба, — відповів на те Ерагон. — Ліпше чекайте тут.

Доклавши чималих зусиль, він пробився крізь густу юрбу до перших рядів варденів і підійшов до опущеної решітки.

— Відійдіть! — щосили крикнув Вершник воякам, які стояли поруч. Варденів не треба було довго вмовляти. Вони хутенько розступились, утворивши відкриту місцину футів із двадцять завширшки. Спис, запущений із балісти, відскочив від охоронних заклять Вершника й покотився вниз по боковій вулиці. Тим часом Сапфіра заревіла десь усередині двору. Уже за мить вардени почули, як у дворі зчинився справжній шарварок: тріщало дерево, лопались напнуті мотузки… Тоді Ерагон, ухопивши меч обома руками, підняв його над головою.

— Брізінгр! — вигукнув Вершник.

Лезо меча спалахнуло блакитним вогнем — воїни позаду Ерагона зойкнули від подиву. Вершник ступив уперед і вдарив по одному з прутів решітки. Сліпучий спалах освітив стіну й прилеглі будівлі, коли меч розітнув товстий шмат металу. А крім того, Ерагон не міг не помітити, що Брізінгр ушкодив закляття, які захищали решітку. Він задоволено посміхнувся. Закляття проти дії магії, якими Рунон наснажила Брізінгр, були й справді неперевершені.

Швидкими й упевненими ударами Ерагон швидко прорубав у решітці чималу діру й трохи відійшов назад, чекаючи, доки шмат решітки з гучним брязкотом не випав на бруківку. Тоді він пройшов крізь решітку й наблизився до дубових дверей, розташованих трохи далі в стіні. Вершник спрямував Брізінгр у крихітну щілинку між стулками дверей, із силою наліг на меч і штовхнув лезо досередини. Вогонь, який сяяв навколо леза, став іще сильніший, проходячи крізь товстелезне дерево так само легко, як звичайний ніж проходить крізь свіжий хліб. Дим хмарою огорнув і сам меч, і Вершника, в якого запекло в горлі, а з очей покотились сльози.

Повільно провівши мечем угору, Ерагон пропалив широкий дерев'яний засув, який гримав стулки зсередини. І тільки-но Вершник відчув, що лезо Брізінгра не знаходить опору, він вийняв меч назад і загасив вогонь. А тоді вхопився за палаючий край дверей і потужним ривком потягнув їх на себе. Одна стулка дверей почала поволі відкриватися, а друга відкрилась ніби сама по собі, хоча за мить Ерагон побачив, що то Сапфіра підштовхнула її зсередини. Дракон сидів праворуч від входу й дивився на свого Вершника сяючими сапфіровими очима. Позад нього лежали чотири зруйновані катапульти.

Поки вардени юрбою вривалися у двір, наповнюючи вранішнє повітря гучними бойовими криками, Ерагон повільно підійшов до Сапфіри. Він був до краю знесилений, а тому поклав руку на пояс Белотха Мудрого й узяв трохи енергії з дванадцяти діамантів. Юнак запропонував зробити так само й Сапфірі, яка теж важко дихала, але вона відмовилась.

«Бережи для себе, — сказав дракон. — Там її не так уже й багато. А крім того, одне-єдине, що мені зараз насправді потрібне, так це харчі й ціла ніч сну».

Ерагон прихилився до Сапфіри — його очі мимохіть заплющувались. «Скоро… — сказав він, — скоро все це закінчиться».

«Сподіваюсь, що так воно й буде».

Серед тих, хто пробігав повз Вершника та дракона, була й Анжела, одягнена у свій дивний обладунок зелено-чорного кольору. На мить вона зупинилась, тримаючи в руках гутвір — двосічну зброю священиків гномів.

— Вражаюче видовище, — трохи помовчавши, сказала знахарка, здавалось, не без іронії. — А чи не здається тобі, Вершнику, що ти трохи перестарався?

— Що ти маєш на думці? — похмуро спитав Ерагон.

Анжела підняла вгору брову:

— Я маю на думці, що можна було й не запалювати меч.

Обличчя Ерагона проясніло. Він зрозумів, на що натякає знахарка.

— Звісно, — сказав він, уже посміхаючись. — Але мені це дуже подобається. Так подобається, що я не можу стриматись. А крім того, я назвав свій меч «Вогонь», тож щоразу, тільки-но я промовляю це слово, лезо спалахує, мов суха гілка у вогнищі.

— Ти назвав його «Вогонь»? — перепитала Анжела з ноткою недовіри в голосі. — «Вогонь»? Яке нудне ім'я! Невже ти не міг назвати свого меча, скажімо, «Сяюче Лезо» чи ще якось? «Вогонь»… Це ж треба! Гм… По-моєму, ім'я має бути поетичним… «Хризантемний Колун», «Укуси Вівцю»…

— У мене вже є «Укуси Вівцю», — сказав Ерагон і поклав руку на лапу Сапфіри. — Навіщо мені ще один?

Анжела розпливлася в широкій посмішці.

— А ти не такий безнадійний, як я подумала! З тебе ще будуть люди, — і Анжела, пританцьовуючи й крутячи в руках свою двосічну зброю, пішла вбік замку.

— Вогонь… — бурчала вона. — Пхе!..

«Будь обережний із тим, кого називаєш „Укуси Вівцю“, малий, — добродушно сказав дракон. — Бо я й тебе можу покусати».

«Слухаюсь, Сапфіро!»

ТІНЬ ДОЛІ

Якраз на ту пору Блодхгарм та його товариші-ельфи приєдналися до Ерагона й Сапфіри. Утім Ерагон не звертав на них уваги. Він шукав Арію.

Вершник побачив її, коли ельфійка бігла поруч із Джормандером, який їхав верхи. Ерагон помахав їй щитом, намагаючись привернути увагу.

Арія помітила Вершника й рушила в його бік. Ельфійка бігла граційно, наче газель. На цей раз її обладунки були як завжди: щит, звичайний шолом, кольчуга… Метал сяяв у сірих вранішніх сутінках, які заполонили місто. За якусь мить вона вже була біля Вершника.

— Ми із Сапфірою, — сказав Ерагон, — хочемо проникнути до фортеці згори і спробувати полонити леді Лорану. Підеш із нами?

Арія на знак згоди мовчки кивнула головою.

Тоді Ерагон стрибнув із землі на передню лапу Сапфіри й незабаром зручно вмостився у своєму сідлі. Арія так само хутко заскочила на Сапфіру, сівши позаду Вершника, — кільця її кольчуги трохи давили йому в спину.

Не гаючи часу, дракон розпростер свої оксамитові крила й уже за хвилину був у повітрі, залишивши на землі розчарованого Блодхгарма й інших ельфів.

— Тобі не слід залишати свою охорону аж так легко, — тихо сказала Арія на вухо Ерагонові. Вона міцно трималась за його талію, коли Сапфіра злітала все вище й вище.

Вершник не встиг відповісти, бо якраз у цю мить відчув, як на нього напливає свідомість Глаедра. На якийсь час місто внизу зникло, і юнак став бачити й відчувати тільки те, що бачив і відчував Глаедр:

«Маленькі-співучі-шершні-стріли відскакували від його живота, коли він піднявся вгору над розкиданими дерев'яними печерами двоногих кругловухих. Повітря під його крилами було спокійне й густе, чудове повітря для польоту, який він мав зробити. Сідло терлося об його луску, коли Оромис змінював свою позу.

Глаедр висунув язика й відчув приємний аромат горілого-дерева-готового-м'яса-пролитої-крові. Він бував у цьому місці вже багато разів. За його молодих літ воно називалось інакше, і тоді єдиними його мешканцями були сумні-смішливі-швидкі-на-язик-ельфи та їхні друзі. Його минулі візити в цей край були приємні, хоч у пам'яті болісно відлунювала згадка про двох своїх товаришів по гнізду, які загинули тут від руки схибленого клятвопорушника.

Ліниве-однооке-сонце якраз встало над обрієм. На північ від нього велика-вода-Ісенстар мерехтливо сяяла, немов поліроване срібло. Прямо під ним зграя гостровухих під командуванням Ісланзаді вишикувалась навколо розбитого-міста-мурашника. Їхні обладунки були схожі на уламки розтрощеної крижини. Хмара блакитного диму лежала на всій рівнині, густа-густа, немов холодний вранішній туман.

А з півдня малий-злий-дряпучий-кіготь Торнак летів до Джиліда, ревом викликаючи на бій усіх, хто його чув. Син-Морзана-Мертаг сидів у нього на спині, а в його правій руці яскраво, неначе вогненний цвях, сяяв Зарок.

Глибокий сум сповнив Глаедра, коли він побачив цих жалюгідних пташенят. Йому так не хотілось, щоб Оромис убив їх. Тоді він іще раз подумав, що дракони мусять тепер битися з драконами, а Вершники — з Вершниками, і все через того клятого Галбаторікса. У похмурому настрої Глаедр прискорив політ. Він виставив кігті вперед, готуючись розідрати своїх ворогів на шматки».

Ерагон здригнувся, коли Сапфіра нахилилася на один бік і змушена була зменшити висоту на багато футів, перш ніж їй вдалося відновити рівновагу.

«Ти теж це бачив?» — спитала вона.

«Так».

Стривожений Ерагон озирнувсь назад, на сідельні сумки, де лежало серце сердець Глаедра. Перше, про що він подумав: чи не варто їм із Сапфірою допомогти Оромису й Глаедру? Та вже за мить Вершник заспокоївся — серед ельфів було чимало чарівників, тож навряд чи його мудрі вчителі потребуватимуть сторонньої допомоги.

— Що сталося? — спитала Арія.

«Оромис і Глаедр готуються до битви з Торнаком і Мертагом», — відповіла Сапфіра.

Ерагон відчув, як Арія напружилась:

— Звідки ти це знаєш?

— Я поясню трохи пізніше. Сподіваюсь, із ними нічого не станеться.

— Я теж, — сказала Арія.

Тим часом Сапфіра покружляла високо над фортецею, потім понеслась униз на нерухомих крилах і нарешті опустилася на шпиль найвищої вежі. «Я зустріну вас у залі внизу. Це вікно надто мале для мене», — мовив дракон, коли Ерагон і Арія вже стояли на крутому даху. За мить Сапфіра полетіла від них.

Ерагон і Арія обережно підійшли до краю даху, а потім спустилися до вузького кам'яного виступу, що був футів на вісім нижче. Якби хтось із них зараз раптом послизнувся, то міг би легко розбитися об бруківку. Ерагон потихеньку рушив уздовж виступу до хрестоподібного вікна. Через нього він і потрапив до якоїсь великої квадратної кімнати, де лежали цілі снопи стріл і чимало важких арбалетів. Якщо в цій кімнаті хтось і був, то, очевидно, він кинувся навтьоки, коли побачив Сапфіру.

Арія теж залізла у вікно слідом за Вершником. Спершу ельфійка уважно роздивилась кімнату, потім показала рукою на сходи в дальньому кутку й обережно рушила до них. Її ноги в шкіряних чоботах нечутно ступали по кам'яній підлозі.

Ерагон пішов за ельфійкою, аж раптом відчув унизу якісь дивовижні згустки енергії, а також свідомість п'яти чоловіків, чиї думки були для нього наглухо закриті. Щоб відбити можливий віртуальний напад, Ерагон спробував якомога краще зосередитись і почав згадувати для цього уривки з ельфійської поезії. Потім він торкнув Арію за плече.

— Ти відчуваєш це? — пошепки спитав Вершник.

Вона ствердно кивнула:

— Нам треба було взяти із собою Блодхгарма.

Отак вони й спустилися сходами, роблячи все можливе, щоб рухатись без жодного звуку. Наступна кімната була куди більша за попередню. Вона мала високу стелю, футів на тридцять, а зі стелі звисав ліхтар із гранчастими пластинами скла. Його жовтий вогонь добре освітлював приміщення. Сотні масляних картин висіли на стінах. Серед них були портрети бородатих чоловіків у прикрашених візерунками балахонах, непорушно застиглих жінок, котрі сиділи в колі дітлахів із гострими пласкими зубками, похмурі морські замальовки, на яких моряки тонули серед розбурханих хвиль, батальні картини, де люди вбивали цілі юрби гротескно намальованих ургалів. Високі дерев'яні двері, які були влаштовані в північній стіні, відкривалися на балкон із кам'яною балюстрадою. А навпроти вікна біля дальньої стіни стояло кілька невеликих круглих столів, завалених сувоями, три м'які стільці й дві чималі мідні урни, наповнені букетами засохлих квітів. І на одному з тих стільців сиділа вбрана в лавандову сукню огрядна сіроволоса жінка. Вона була напрочуд схожа на кількох чоловіків на портретах. Її голову вінчала срібна діадема, прикрашена нефритом і топазом.

А посередині кімнати розташувалося троє чарівників — ті самі, що їх Ерагон уже бачив раніше в місті. Вони стояли обличчям одне до одного, каптури на їхніх балахонах були відкинуті назад, а руки випростані так, що кінчиками пальців чарівники торкалися один одного. Погойдуючись у такт, ця трійця бурмотіла якесь закляття прадавньою мовою. Але між ними був ще й хтось четвертий. Вбраний так само, як і троє перших, він мовчки стояв посеред їхнього кола й корчився, немов від болю.

Ерагон спробував прорватися в розум одного з чарівників, але той був так зосереджений на своєму завданні, що Вершникові не вдалось підкорити його своїй волі. Більше того — чоловік, здавалось, навіть не помітив того нападу. Тоді те саме спробувала зробити вже Арія. Та її спроба теж була невдала.

— А вони непогано треновані, — похмуро прошепотіла ельфійка.

— Що ж це вони роблять? — так само пошепки спитав Ерагон.

Ельфійка тільки знизала плечима.

Якраз у цей час жінка в лавандовій сукні звелася. Вона побачила Ерагона та Арію, які завмерли на кам'яних сходах. На превеликий подив Вершника, вона не стала кликати на допомогу, а просто приклала палець до губ і кивнула незваним гостям.

Ерагон збентежено зиркнув на Арію.

— Це може бути якась пастка, — прошепотів він.

— Мабуть, так воно і є, — відповіла та. — Сапфіра вже близько?

— Майже поруч.

— Ну що ж, тоді ходімо… привітаємо нашу хазяйку.

Рівною ходою ельфійка та Вершник зійшли вниз по сходах і рушили через кімнату, не відводячи очей від чарівників.

— Ви леді Лорана? — спитала Арія м'яким голосом, коли вони зупинилися біля жінки.

Жінка поважно схилила голову:

— Так, світлий ельфе, — потім вона перевела погляд на Ерагона: — А ти, мабуть, Вершник дракона, про якого ми так багато чули останнім часом? Ти Ерагон, Убивця Тіні?

— Так, — відповів Ерагон.

На шляхетному обличчі жінки з'явився вираз полегшення.

— Ах, я так сподівалася, що ти прийдеш. Ти мусиш зупинити їх, Убивце Тіні, — і вона показала поглядом на чарівників.

— А чому ж ви самі не накажете їм відступити? — здивувавсь Ерагон.

— Я не можу, — сказала Лорана. — Вони слухають тільки короля та його нового Вершника. А я дала клятву Галбаторіксові… У мене не було вибору… Отож, я не можу підняти руку ані проти нього самого, ані проти його чарівників. Інакше я б уже давним-давно їх знищила.

— Але чому? — спитала Арія. — Чому ви їх так боїтесь?

Леді Лорана на мить поринула в глибоку задуму, а потім примружила очі:

— Вони знають, що ми не в змозі відігнати варденів і що Галбаторікс не прислав нам нікого на допомогу. Отож вони намагаються, щоправда, не знаю, як саме, створити Тінь, щоб те чудовисько повстало проти варденів і посіяло сум'яття у ваших рядах.

Ерагон здригнувся від жаху. Він навіть уявити не міг, що доведеться ще раз битися з кимось, схожим на Смерка.

— Але ж Тінь може повстати проти них самих, проти всіх у Фейнстері, так само легко, як і проти варденів.

Лорана кивнула на знак згоди:

— Звісно. Та їм байдуже. Вони хочуть завдати перед смертю якомога більше болю й страждань. Вони божевільні, Убивце Тіні. Будь ласка, зупини їх заради мого народу!

Щойно леді Лорана сказала це, як Сапфіра приземлилася на балконі кімнати, розтрощивши ледь не всю балюстраду хвостом. Вона одним ударом лапи вибила віконниці й рами, а вже за мить із ревом просунула голову й плечі до зали.

Чарівники так і продовжували творити своє закляття, очевидно, навіть не помітивши присутності дракона, тим часом леді Лорана таки добряче злякалась.

— Лишенько моє, — скрикнула вона, схопившись за підлокітники стільця.

Тоді Ерагон підняв Брізінгр і рушив до чарівників. Сапфіра наблизилась до них із другого боку. Аж раптом усе закружляло довкола Ерагона, і він зрозумів, що знову дивиться на світ очима Глаедра:

«Червоне… Чорне… Пульсуючі спалахи жовтого… Біль… Біль, від якого хрущали ребра й вогнем горіло біля лівого крила. Біль, якого він не відчував понад сотню років. Потім настало полегшення, коли супутник-його-життя Оромис загоїв йому рани.

Глаедр сяк-так відновив рівновагу й пошукав поглядом Торнака. Той маленький-червоний-птах-дракон був сильніший і швидший за Глаедра, і він корився волі Галбаторікса.

Торнак ударив Глаедра в лівий бік, його слабкий бік, той, де була колись передня лапа. Вони кружляли навколо одне одного, опускаючись до твердої-пласкої-небезпечної-для-крил-землі. Глаедр люто клацнув щелепами, ударив задніми лапами, намагаючись збити меншого дракона.

„Ти не переможеш мене, пташеня, — пообіцяв він. — Я був старий, коли ти ще й не народився“.

Білі-кинджали-пазури пройшлися по ребрах Глаедра та по його животу. Тоді він махнув хвостом і ударив ошкіреного-довгозубого Торнака по нозі, різонувши його в стегно великим шипом. Ця битва вже давно виснажила обом їхні невдимі-закляття-щити. Тепер дракони були вразливі для кожного удару.

А коли вертка земля була всього за кілька тисяч футів під ними, Глаедр глибоко вдихнув і відтягнув назад голову. Він напружив шию, стиснув живіт і дмухнув із глибин свого черева густу-рідину-вогню. Та рідина, поєднавшись із повітрям, обдала червоного дракона полум'ям. На якийсь час він став схожий на вкритий пухирцями кокон. Тоді Глаедр закрив пащу, припинивши потік вогню. Він та різак-кіготь-дракон, котрий верещав і звивався, мов той черв'як, розлетілись у різні боки.

— їхня сила слабне, — почув Глаедр голос Оромиса, — я можу це бачити з їхньої поведінки. Ще кілька хвилин, і зосередженість Мертага буде така, що я зможу взяти контроль над його думками. Або ми вб'ємо їх мечем і кігтями.

Глаедр ревнув на знак згоди, хоч і був розчарований тим, що вони з Оромисом не спілкуються подумки, як завжди робили колись раніше. Піднявшись на хвилі теплого-вітру-з-глиняної-землі, він повернув до Торнака, чиї лапи сочились червоною кров'ю. Дракон заревів. Він знов був готовий до битви».

Ерагон безтямно поглянув у стелю. Він лежав на спині посеред кімнати. Поруч із ним навколішки стояла Арія. Ельфійка була вкрай стурбована. Вона схопила його за руку й допомогла звестись на ноги. Вершник хитнувся і, мабуть, упав би, якби його не підтримала Арія. Неподалік була й Сапфіра, яка трусила головою. Юнак добре відчував її сум'яття.

Троє чарівників так і стояли з розпростертими руками, погойдуючись і проказуючи слова прадавньою мовою. Ці слова ніби бриніли якоюсь надзвичайною силою й іще довго висіли в повітрі після того, як голоси чарівників змовкали. Чоловік, який сидів біля їхніх ніг, обхопивши коліна, трусився всім тілом і хитав головою туди-сюди.

— Що сталося? — тихо спитала Арія. Вона потягнулась до Ерагона й іще більше притишила голос: — Звідки ти знаєш, про що думає Глаедр, адже він так далеко, а крім того, його розум закритий навіть для Оромиса… Вибач, що торкаюсь твоїх думок без дозволу, Ерагоне, та я була надто стурбована твоїм станом. Що це за зв'язок у тебе з Глаедром?

— Скажу трохи пізніше, — Ерагон розправив плечі.

— Оромис дав тобі амулет, що дозволяє контактувати з його драконом?

— Ні… Але щоб усе пояснити, треба надто багато часу. Пізніше… я обіцяю.

Арія трохи повагалась, проте потім кивнула на знак згоди:

— Ловлю на слові.

Часу на розмови й справді не було. Ерагон, Сапфіра й Арія рушили до чарівників і напали на них. Шалений брязкіт металу розлігся по кімнаті, коли Брізінгр, мов блискавка, відскочив від одного з чарівників. Він не завдав тому жодної шкоди, натомість ледь не вивихнув плече Вершникові. Так само відскочив від своєї цілі й меч Арії. Передня лапа Сапфіри теж не змогла дістати чарівника, хоч і залишила помітні сліди на кам'яній підлозі.

— Нам треба зосередитись на одному! — крикнув Ерагон і показав мечем на найвищого чарівника — блідого чоловіка з кошлатою бородою. — Тільки хутчіш, поки вони ще не встигли викликати духів!

Звісно, Ерагон та Арія могли б спробувати здолати охоронні закляття чарівника своїми власними закляттями, але використання магії проти іншого чарівника завжди приховує в собі чималу небезпеку, якщо не контролюєш свідомість супротивника. Ні Ерагон, ні Арія не хотіли загинути від закляття, про яке вони нічого не знали.

Отож Ерагон, Сапфіра та Арія стали по черзі нападати на бородатого чарівника, але жоден з їхніх ударів так і не досяг своєї мети. Нарешті, після кількох ударів Вершник почув, як під його мечем щось хруснуло — Брізінгр таки опустився на голову чарівника. Повітря перед Ерагоном затремтіло, і тієї ж миті юнака пройняла страшенна слабкість. Очевидно, надто багато сили пішло на те, щоб захистити себе від невідомого закляття. Напад слабкості тривав усього кілька секунд, але залишив по собі легке запаморочення. Ерагон скривився і змушений був знову вдатися за енергією до пояса Белотха Мудрого.

Смерть товариша ніяк не вплинула на двох інших чарівників. Вони ще з більшою швидкістю почали промовляти свої заклинання. Жовтава піна виступила в кутиках їхніх ротів, слина потекла їм із губ, їхні очі стали немов скляні, але вони не зробили жодної спроби чи втекти, чи відбиватися.

Тоді Ерагон, Сапфіра та Арія напосілись на другого чарівника — огрядного чолов'ягу із перснями на великих пальцях. Вони чергували різні удари, аж доки не виснажили його охоронних заклять. А коли він став безборонний, Сапфіра схопила його лапою й підкинула високо вгору. Чарівник відлетів, ударився головою об східці й затих. На цей раз ніякої магічної помсти не було.

Тоді Вершник рішуче рушив до жінки-чаклунки. Якраз у цей час грайливий пучок барвистого світла увірвався в кімнату крізь зламані віконниці й закружляв навколо чоловіка, який сидів на підлозі. Осяйні духи світились від якоїсь безмовної злості, утворюючи довкруж нього непроникну стіну. А той розкинув руки, так, наче пробував захистити себе, і голосно закричав. Повітря аж загуло від тієї потужної енергії, яку випромінювали мерехтливі кульки. Кислуватий присмак, чимось схожий на смак заліза, сповнив Ерагонів рот, а тілом йому побігли мурашки. Тим часом волосся на голові чаклунки стало дибки. Навпроти неї шипіла й вигинала спину Сапфіра — кожен м'яз на її тілі був напнутий, мов тятива.

І в цю мить страх пройняв усе єство Ерагона. «Ні! — подумки скрикнув він, відчуваючи нудоту. — Тільки не зараз… Не після всього, через що ми пройшли». Звісно, тепер Вершник був куди сильніший, ніж тоді, коли зіткнувся зі Смерком у Тронжхеймі, але ж і куди ліпше знав, якою небезпечною може бути Тінь. Тільки троє вояків за всю історію Алагезії зуміли вижити після поєдинку з Тінню: Лаетрі Ельф, Ірнстанд Вершник і він сам. Але тепер Ерагон не мав жодної впевненості в тому, що зможе повторити свій подвиг. «Блодхгарме, де ти? — подумки скрикнув Вершник. — Де ти? Нам потрібна твоя допомога!»

І тоді все довкола Ерагона знову кудись зникло, і він знову побачив світ очима Глаедра:

«Порожнеча… Біла порожнеча… Холодна-м'яка-небесна-вода стікала по лапах Глаедра після жаркого бою. Він обіперся на повітря, радіючи тонкому покривалу вологи, яка зібралась на його сухому-липкому-язикові.

Він змахнув крилами ще раз, і небесна вода розчахнулася перед ним, відкривши осяйне сонце й імлисту-зелено-коричневу-землю. Де це він? Не міг зрозуміти Глаедр. Він покрутив головою в пошуках Торнака. Маленький-червоний-птах-дракон летів високо-високо над Джилідом, значно вище, ніж міг літати будь-який птах, там, де повітря було тонке, а дихання — водянисто-туманне.

— Глаедре, пильнуй позаду! — крикнув Оромис.

Глаедр розвернувся, але він був надто повільний… Червоний драконі ударив його в праве плече. Удар був такий сильний, що він перекинувся. І все ж таки Глаедр устиг обхопити своєю єдиною передньою лапою те щипуче-розлючене-пташеня і спробував вичавити з його тіла життя, але Торнак звивався, немов справжній черв'як. Червоний дракон ревнув і таки зумів наполовину випручатись із обіймів Глаедра, а потім загнав пазури йому в груди. Глаедр вигнув шию й уп'явся зубами в задню ліву лапу Торнака. Він щосили тримав його, хоч червоний дракон пручався, немов спійманий дикий кіт. Гаряча-солона-кров наповнила пащу Глаедра.

А коли вони стали спускатись униз, до Глаедра долинув брязкіт мечів. То Оромис і Мертаг люто били в щити один одного. Торнак нахилився, і Глаедр побачив Мертага-сина-Морзана. Глаедрові здалося, що обличчя того чоловіка було перелякане, хоч дракон і не був у цьому певен. Навіть після тих довгих-довгих років, упродовж яких він був так тісно пов'язаний з Оромисом, йому все одно було важко розрізняти вияви почуттів цих двоногих безрогих і безхвостих створінь, з їхніми пласкими обличчями.

Аж раптом брязкіт металу стих.

— Будьте ви прокляті! — закричав Мертаг. — Будьте ви прокляті! Чому ви не з'явились раніше? Ви могли б допомогти нам! Ви могли б…

Здавалося, що Мертаг на мить вдавився власним язиком.

Глаедр здивовано форкнув, коли якась невидима сила різко зупинила їхнє падіння, майже струснувши його лапи з Торнака, а потім почала піднімати їх усіх чотирьох угору в небеса, все вище й вище, аж доки зруйноване-місто-мурашник під ними не стало всього лиш блідою невиразною плямою. Навіть Глаедрові було важко дихати в цьому розрідженому повітрі.

— А що робить те дитинча? — не зрозумів Глаедр. — Невже воно намагається вбити себе?

Нарешті Мертаг продовжив говорити, але тепер його голос був куди густіший і глибшим, ніж раніше. Він котився луною, неначе в якійсь порожній залі. Глаедр відчув, як луска в нього на плечах заворушилась, коли він упізнав цей голос… Це був не Мертаг. Це був давній ворог дракона…

— Так значить, ви вижили, Оромисе… Глаедре, — сказав Галбаторікс. Його слова звучали гладенько, немов у досвідченого оратора, а їхній тон був оманливо дружній. — Я вже давно підозрював, що ельфи приховують від мене дракона або Вершника. А ось тепер я відчуваю справжню насолоду від того, що мої підозри були таки небезпідставні.

— Іди геть, клятвопорушнику! — скрикнув Оромис. — Не буде тобі від нас жодної насолоди!

Галбаторікс захихотів:

— Ой, як грубо! Соромся, Оромисе-ельдо. Хіба ельфи за минуле століття встигли забути про свою славнозвісну ввічливість?

— Ти заслуговуєш на ввічливість не більше, ніж скажений вовк.

— Тьху на тебе, Оромисе! Пам'ятаєш, що ти казав мені, коли я стояв перед тобою й іншими старійшинами? „Лють — це отрута. Ти мусиш звільнити від неї свій розум, інакше вона зруйнує твою добру вдачу“. Тобі варто було б скористатися своєю порадою.

— Не тобі мене повчати своїм зміїним язиком, Галбаторіксе. Ти — мерзотник, і ми зробимо все, щоб тебе знищити, навіть якщо це коштуватиме нам життя.

— Але навіщо це, Оромисе? Навіщо тобі боротися зі мною? Мені дуже сумно, що ти дозволив люті зруйнувати твою мудрість. Ти ж справді мудрий ельф, Оромисе, може, наймудріший у всьому нашому ордені. Принаймні ти був перший, хто розпізнав те шаленство, яке пожирало мою душу. Адже саме ти переконав інших старійшин відхилити моє прохання про ще одне яйце дракона. Це було дуже мудро з твого боку, Оромисе. Звісно, марно, але таки мудро. А ще ти зумів якимось макаром утекти від Кіаланді та Формова навіть після того, як вони скалічили тебе, а потім переховуватись аж доти, доки всі твої вороги не померли. Усі, крім одного… Це дуже мудро, ельфе.

На якусь мить Галбаторікс замовк.

— Тобі немає потреби битися зі мною, — продовжив він далі. — Я й сам визнаю, що в молодості скоїв чимало жахливих злочинів, але все те давно минуло, і, коли сьогодні я думаю про кров, яку пролив, мене мучить сумління. Та й що ти отримаєш від мене? Я не можу змінити те, що вже зробив. Тепер мій найбільший клопіт — встановлення миру в Імперії, якою я володію. Хіба ти не бачиш, що я вже втратив жагу помсти? Лють, яка керувала мною так довго, уже згоріла дотла. Спитай себе, Оромисе: хто відповідає за ту війну, яка охопила зараз усю Алагезію? Не я. Це вардени спровокували її. З мене досить було правити своїм народом. А ельфи, гноми й усі інші нехай живуть собі, як хочуть. Та вардени ніяк не можуть заспокоїтись. Це вони викрали яйце Сапфіри, а значить, саме вони вкрили землю горами трупів. Не я. Ти був колись мудрим, Оромисе, і ти знову можеш стати мудрим. Облиш свою ненависть, приєднайся до мене в Іліреї. Разом ми могли б нарешті покласти край цій війні й розпочати еру миру, яка триватиме тисячу років або й більше.

Галбаторікс не переконав Глаедра. Дракон іще міцніше стис свої могутні щелепи, від чого Торнак аж завив. Його болісний крик здався надто гучним після промови Галбаторікса.

— Ні, — чистим дзвінким голосом відповів Оромис. — Ти не годен змусити нас забути про твої звірства бальзамом медової брехні. Відпусти нас! Ти не маєш права тримати нас, а я не хочу говорити з таким зрадником, як ти.

— Тьху на тебе, старий дурню! — вилаявся Галбаторікс, і тепер його голос був грубий і лютий. — Краще б ти пристав на мою пропозицію. Тоді ти був би першим і найголовнішим серед моїх рабів. А тепер я зроблю так, що ти пожалкуєш про свою безглузду відданість своїй так званій справедливості. До того ж, ти неправий. Я можу тримати вас тут стільки, скільки захочу, бо я став могутнім, мов бог, і немає нікого, хто міг би мене зупинити!

— Ти все одно не переможеш, — сказав Оромис. — Навіть боги не живуть вічно.

Галбаторікс брудно вилаявся:

— Твоя філософія не стримає мене, ельфе! Я найвеличніший із чарівників, а скоро буду ще величнішим. Смерть не забере мене. А от ти помреш. Та спершу я примушу тебе страждати. Ви обоє будете страждати більше, ніж можете собі уявити. А потім я уб'ю тебе, Оромисе, і заберу твоє серце сердець, Ґлаедре. Тоді ти служитимеш мені до кінця своїх днів.

— Ні! — скрикнув Оромис.

І Глаедр знову почув брязкіт мечів.

На час битви Глаедр виключив Оромиса зі своєї свідомості, та насправді їхній зв'язок був куди глибший, ніж простий обмін думками. Отож, за якусь мить дракон виразно відчув, як Оромис закляк від страшного болю. Тоді Глаедр відпустив лапу Торнака й спробував відштовхнути червоного дракона геть. Торнак голосно ревнув, але так-таки й залишився на місці. Глаедр зрозумів, що їх тримало вкупі закляття Галбаторікса — жоден із драконів не міг поворухнутися більше, ніж на кілька футів.

Десь угорі знов почувся брязкіт металу, а потім Глаедр побачив Наеглінг, який пролітав повз нього до землі. Меч зблиснув золотом, засяяв і зник унизу. І тоді, чи не вперше в житті, Глаедра охопили холодні кігті страху. Він добре знав, що майже вся енергія Оромиса зберігалась усередині меча, та й охоронні закляття Вершника втрачали без меча силу. Тепер він був геть беззахисний.

Глаедр щосили рвонувся, намагаючись звільнитися від закляття Галбаторікса. Та попри всі свої зусилля, нічого не міг удіяти. А вже за якусь мить дракон відчув, як Зарок пройняв Оромиса від плеча до стегна.

Глаедр заревів…

Він ревів так, як кричав давним-давно Оромис, коли Глаедр утратив свою лапу.

І тоді якась незнана сила з'явилась у тілі дракона. Вибухом магії він струснув із себе Торнака й Мертага, так, як вітер зриває з гілки осіннє листя, а потім склав крила і, міцно притиснувши їх до боків, пірнув униз до Джиліда. Якби він зміг швидко дістатись туди, то Ісланзаді та її чарівникам вдалося б урятувати Оромиса.

Але місто було надто далеко. Свідомість Оромиса потроху блякла… зникала… вислизала геть…

Тоді Глаедр влив свою власну силу в розсічене тіло Оромиса, намагаючись підтримати його, поки вони долетять до землі. Та й цієї сили було замало, щоб зупинити жахливу кровотечу.

„Глаедре… — подумки прошепотів Оромис, — відпусти мене… — Голос Вершника ставав усе слабшим і слабшим: —…і, Глаедре… Не сумуй за мною…“

А потім супутник життя дракона відійшов у небуття.

Він пішов…

Пішов!

ПІШОВ!

Порожнеча й темрява…

Тепер дракон був сам-один на всій землі.

Кривава завіса впала на цілий світ, пульсуючи в унісон з биттям його серця. Глаедр розпростер крила й полетів назад у небеса. Він шукав Торнака та його Вершника. Він не дозволить їм утекти. Він наздожене їх і пошматує на клапті. Він палитиме їх вогнем доти, доки вони не зникнуть із цього світу.

І вже за мить Глаедр побачив червоного-птаха-дракона, який летів прямо до нього. Тоді Глаедр заревів від горя і рвонув уперед так стрімко, як тільки міг. Червоний дракон відхилився від його удару в останній момент. Глаедр розвернувся й спробував зайти збоку. На цей раз Торнакові не вдалось ухилитися. Глаедр зробив стрімкий випад, клацнув щелепами й відшматував червоному драконові добрі три фути хвоста. Кров фонтаном вдарила в небо. Заволавши від болю, червоний дракон таки вигнувся, опинившись за спиною Глаедра. Глаедр знову почав був розвертатися, аж раптом гострий біль пройняв йому голову. Світ перед ним затьмарився, а потім стало геть темно…

Де це він?

Сам-самісінький.

Глаедр був сам у якомусь непроглядному мороці.

І в цій самоті, у цьому мороці, дракон не міг ані рухатись, ані бачити.

Він тільки відчував поруч свідомості інших створінь… Але то не були Торнак і Мертаг. То були Арія, Ерагон і Сапфіра.

Аж тепер Глаедр зрозумів, де він опинився. Жах пройняв усе його єство, і він заревів у темряву. Він ревів і ревів. Він танув від болю, та йому було байдуже, що принесе майбутнє. Адже Оромиса не стало. Дракон був самотній.

Самотній!»

Ерагон здригнувся й нарешті прийшов до тями.

Він лежав, згорнувшись клубком. Сльози текли йому по щоках. Вершник сяк-так зіп'явся на ноги й пошукав поглядом Сапфіру та Арію.

Йому знадобилась іще яка мить, щоб зрозуміти, що сталося…

Жінка-чарівниця, на яку Ерагон хотів напасти, тепер лежала горілиць. Вона загинула від удару меча. Духів, що їх вона так завзято викликала, ніде не було видно. Леді Лорана так і сиділа на стільці. Сапфіра пробувала зіп'ястись на лапи в протилежному кутку кімнати. А той чоловік, що раніше сидів на підлозі в колі трьох чарівників, тепер стояв зовсім близько, піднявши Арію в повітря й міцно тримаючи її за горло.

Шкіра чоловіка була бліда, мов у мерця. Його волосся, яке досі було русяве, набуло тепер яскраво-червоного кольору, а коли він зиркнув на Ерагона й хижо посміхнувся, Вершник побачив, що очі в незнайомця каштанові. Словом, цей чоловік був напрочуд схожий на Смерка.

— Моє ім'я Варауг, — сказала Тінь. — Бійся мене. — Арія тим часом спробувала брикнути свого ворога ногою, але той, здається, просто не помітив її удару.

Палюча свідомість Тіні щосили тиснула на розум Ерагона, намагаючись зламати його оборону. Ерагон завмер. Він ледь встигав відбиватися від жадібних щупальців свідомості Тіні. Про те щоб напасти на Тінь із мечем, не могло бути й мови. Не знати чому, Варауг був навіть сильніший за Смерка. Вершника охопило сум'яття. Він не знав, як довго зможе боронитися від Тіні. Здається, Сапфіра також щосили опиралась нападникові. Принаймні вона сиділа неподалік балкона вкрай напружена й геть нерухома.

І в цей час Арія зібрала докупи всі свої сили, її вени напнулися, обличчя стало ледь не пурпуровим від напруги… Ельфійка судомно ковтнула повітря, а потім ребром долоні правої руки щосили вдарила по зігнутому ліктю Тіні. Суглоб гучно хряснув. Рука Варауга на якусь мить обвисла, так що Арія змогла торкнутись підлоги, але вже наступної миті рука Тіні набула своєї звичної форми й підняла ельфійку ще вище.

— Ти помреш, — загарчав Варауг. — Ви всі помрете…

Гостре відчуття того, що Арія та Сапфіра опинились у небезпеці, нарешті привело Ерагона до тями й надало йому впевненості. Думки Вершника стали гострі й прозорі, немов уламки скла, і тепер уже він напав на свідомість Тіні. Вершник добре знав, що Варауг надто могутній, аби пробувати підкорити його свідомість, тому вирішив просто ізолювати Тінь, оточивши її власною свідомістю. Він так і зробив. Тепер щоразу, як тільки Варауг пробував сягнути Сапфіри чи Арії, Ерагон блокував цей відрух, а щойно Тінь пробувала перемістити своє тіло, Вершник ставив їй віртуальний заслін.

Думки Ерагона з шаленою швидкістю літали туди й сюди по периметру свідомості Тіні. Утім це був надто химерний пейзаж, і Ерагон побоювався, що може збожеволіти, якщо надто довго буде на нього дивитись. Вершник працював ледь не за межею можливого, намагаючись передбачити кожен рух Тіні. Та він відчував, що в цьому двобої рано чи пізно неодмінно зазнає поразки. Невдовзі це відчуття почало справджуватися.

Зосередженість Вершника похитнулася, і Варауг тут-таки спробував проникнути в його свідомість, полонити його… паралізувати… придушити його думки так, щоб Ерагон не зміг зробити нічого більше, як просто дивитися на Тінь із тупою безсилою люттю. Якесь украй неприємне поколювання пробігло по руках і ногах Вершника, коли ворожі духи струменіли крізь його тіло, не обминувши жодного нерва.

— О, твоє кільце сповнене світла! — вигукнув Варауг, і його очі розширились від задоволення. — Гарне світло! Воно живитиме нас дуже довго!..

Мабуть, він хотів сказати щось іще, та раптом заревів від люті — Арії вдалося схопити зап'ясток Тіні й крутонути його з такою силою, що він аж хруснув. Ельфійка вислизнула з обіймів Варауга ще до того, як він зміг зцілити себе. Якусь мить вона сиділа на підлозі, судомно хапаючи ротом повітря. Варауг хотів ударити її ногою, та ельфійка блискавично відскочила від нього й спробувала схопити свій меч.

Тим часом Ерагон увесь тремтів від напруги. Він пробував прогнати гнітючу свідомість Тіні.

Рука Арії нарешті-таки намацала руків'я меча. І тоді Тінь із криком кинулась на неї. Сплівшись у клубок, вони покотилися по підлозі. Але меч був у Арії. За мить ельфійка вдарила Варауга по голові руків'ям. Той обм'як, і Арія відскочила назад, спритно звівшись на ноги.

Якраз у цей час Ерагон таки звільнився від Варауга. Не думаючи про власну безпеку, Вершник пішов у наступ на свідомість Тіні. Тепер йому залежало тільки на тому, щоб затримати Тінь бодай на якийсь час.

Варауг звівся на коліно, та раптом похитнувсь — це Ерагон подвоїв свої зусилля.

— Убий його! — крикнув Вершник.

Арія зробила блискавичний випад. Її темне волосся майнуло в повітрі… Меч пройняв серце Тіні…

Варауг якось дивно відкрив рота… А потім він завив… Він вив так пронизливо, з таким відчаєм, що пластини скла в ліхтарі дрібно затремтіли… Тінь потягнулась до Арії, непевною ходою ступила до неї кілька кроків і завмерла. Її шкіра ще більше поблякла. Вона стала геть прозора, показавши десятки осяйних духів, ув'язнених усередині тіла. Ці духи пульсували, збільшувались, збільшувались, аж доки шкіра Варауга не луснула вздовж м'язів. Останнім потужним сплеском світла духи розірвали Тінь на шматки й миттю зникли, пройшовши крізь стіни так, наче камінь нічого для них не важив.

Серце Ерагона нарешті перестало калатати. Вершник ледь стояв на ногах, ніби який старезний дід. Він сяк-так дочвалав до Арії. Ельфійці теж було важко. Вона зіперлась на стілець, усе ще тримаючись рукою за горло. За якусь мить Арія закашлялась, сплюнувши на підлогу кров. Здавалось, вона не може вимовити жодного слова. Тоді Ерагон поклав їй руку на плече й мовив: «Вайзе хейл». Коли його енергія потекла до Арії, ноги Вершника підігнулися, і він мусив схопитися за стілець, щоб не впасти.

— Тобі краще? — тихо спитав юнак.

— Краще, — прошепотіла Арія й посміхнулась. Потім вона звела руку в той бік, де нещодавно був Варауг. — Ми таки вбили його… Ми вбили його, а самі живі, — її голос звучав здивовано: — Убити Тінь і вижити… таке мало кому вдавалось…

— Це тому, що вони билися поодинці, а ми — разом.

— Хіба?

— Так, ти добре допомогла мені у Фартхен Дурі, а я тобі тут.

— Можливо.

— Тепер я маю право називати тебе Убивцею Тіні.

— Нас обох…

Їхню розмову обірвав протяжний жалібний крик Сапфіри. Вона все ще стояла на колінах, а її кігті вп'ялись у кам'яну підлогу. «Він пішов! — сказала вона. — Пішов! Пішов назавжди!..»

— Сапфіро, що сталося? — скрикнула Арія.

Дракон мовчав. Тоді Арія запитально глянула на Ерагона.

Ерагон насилу вимовив ті слова, які нізащо не хотів вимовляти:

— Оромис і Глаедр загинули… Галбаторікс убив їх…

Арія похитнулась, немов її хто вдарив.

— Ах… — вона схопилась за спинку стільця так сильно, що кісточки її на руках побіліли. Сльози забриніли в її розкосих очах, покотились на щоки… — Ерагоне… — вона схилилась Вершникові на плече, а той мимовільним рухом ухопив ельфійку в обійми. Його очі теж стали вологі. Вершник стис зуби, щоб опанувати себе, бо вже готовий був невтішно плакати, мов дитина.

Так вони й стояли, втішаючи одне одного.

— Як це сталося? — ледь чутно спитала Арія.

— В Оромиса стався приступ, і поки він був безпорадний, Галбаторікс змусив Мертага… — голос Вершника здригнувся: — Я… я розкажу все тобі й Насуаді… Вона мусить знати… але я не хочу розповідати про це двічі…

Арія кивнула:

— Тоді ходімо.

СХІД СОНЦЯ

Ерагон і Арія, супроводжуючи леді Лорану, спускалися східцями вниз. Та не встигли вони ступити й кількох кроків, як побачили, що назустріч їм мчить Блодхгарм зі своїми ельфами.

— Убивце Тіні! Аріє! — скрикнула ельфійка із довгим чорним волоссям. — Ви поранені? Ми чули, як плакала Сапфіра, і подумали, що хтось із вас уже загинув.

Ерагон глянув на Арію. Його клятва, принесена королеві Ісланзаді, не дозволяла йому говорити про Оромиса чи Глаедра в присутності когось стороннього, наприклад леді Лорани. Такий дозвіл могла дати хіба що сама королева або Арія, або хтось інший, хто після Ісланзаді обійняв би трон Елесмери.

— Я звільняю тебе від клятви, Ерагоне, — сказала тоді Арія. — Звільняю вас обох. Говоріть…

Вершник трохи помовчав, а потім сумно мовив:

— Ні, ми не поранені… А от Оромис і Глаедр тільки-но загинули в битві над Джилідом…

Ельфи в один голос скрикнули. Вони хотіли знати, як це сталося, але Арія владно звела руку.

— Потім, — сказала вона. — Це не той час і не те місце, щоб говорити про наші справи. Довкола чужі солдати, і ми не знаємо, хто може нас підслухати. Сховайте свій сум у серця. А коли ми будемо в безпеці, — ельфійка помовчала й глянула на Ерагона, — я сама розкажу вам про всі обставини їхньої смерті.

— Нен оно веохната, Аріє Дротнінг, — пробурмотіли у відповідь ельфи.

— Ти чув мій поклик? — спитав Ерагон Блодхгарма.

— Чув, — сказав ельф, — і ми прийшли так швидко, як тільки змогли. На жаль, нам треба було пробивати собі дорогу.

Ерагон притис руку до грудей. Це був жест пошани в ельфів:

— Пробач, що я залишив тебе, Блодхгарме-ельдо. Запал битви забрав мій розум. Я був надто самовпевнений. І ми ледь не загинули через це.

— Тобі не треба вибачатись, Убивце Тіні. Ми також зробили сьогодні помилку. Та обіцяю: більше ми її не повторимо. Відтепер ми будемо на рівних битися поруч з тобою й варденами.

Усі разом, вони спустилися східцями у двір. Вардени вже вбили чи взяли в полон більшу частину гарнізону фортеці, і тільки дрібка вояків усе ще чинила опір. Та коли вони побачили, що леді Лорана йде під вартою варденів, то теж здалися. Сапфіра вже чекала на свого Вершника у дворі.

Ерагон із Сапфірою, Арією та леді Лораною недовго були самі. Уже за кілька хвилин до них підійшов Джормандер. Коротко розповівши йому про те, що сталося всередині вежі, друзі передали леді Лорану під його нагляд.

Джормандер уклонився.

— До ваших послуг, леді, — сказав він королеві, — ми будемо ставитись до вас із належною повагою та шаною, дарма, що зовсім недавно ми були ворогами.

— Дякую вам, — відповіла леді Лорана. — Мені дуже приємно чути це. Але зараз моя головна турбота — безпека моїх підданих. Чи не могла б я поговорити про це з вашим ватажком Насуадою?

— Гадаю, вона так само хоче поговорити з вами.

Перед тим як піти, леді Лорана на мить повернулась.

— Я надзвичайно вдячна тобі, ельфійко, і тобі, Вершнику дракона, — сказала вона, — за те, що ви вбили чудовисько, яке могло принести до Фейнстера сум і руїну. Доля розвела нас у різні боки, але це не означає, що я не захоплююсь вашою мужністю та вправністю. Може, ми більше ніколи не побачимось, тож я бажаю вам обом тільки щастя й добра.

— Нехай зірки сяють над вами, — відповіла Арія.

Час було рушати. Ерагон, Сапфіра та Арія в супроводі Блодхгарма та його ельфів пішли сірими вулицями Фейнстера в пошуках Насуади. За якийсь час вони й справді зустріли її. Насуада повільно їхала верхи на жеребці, уважно придивляючись, чи не дуже зруйноване місто.

Коли вершниця побачила Ерагона й Сапфіру, вона полегшено зітхнула.

— Я дуже рада, — сказала Насуада, — що ви нарешті повернулись. Останні кілька днів ви були потрібні як ніколи. О, бачу, в тебе новий меч, Ерагоне, меч Вершника дракона… Це тобі ельфи дали?

— Можна й так сказати, — відповів Ерагон, скоса поглядаючи на різний люд, що стояв поблизу. Потім юнак притишив голос: — Насуадо, нам треба поговорити з тобою наодинці. Це дуже важливо.

— Гаразд, — Насуада роззирнулась довкруж і показала на якийсь покинутий будинок: — Ходімо туди.

Двоє з охоронців Насуади, Нічних Яструбів, побігли вперед, щоб обшукати приміщення. За кілька хвилин вони вже вискочили з дверей назад і вклонилися Насуаді:

— Він порожній, пані.

— Добре. Дякую вам, — вона спішилась, подала повіддя одному з тих, хто був у її почті, а сама пішла всередину. Ерагон і Арія рушили за нею.

Разом вони йшли коридорами покинутого будинку, аж доки не знайшли підходящої кімнати. Це була кухня з чималим вікном, куди Сапфіра могла просунути голову. Ерагон відчинив його, і Сапфіра поклала голову на дерев'яне підвіконня, її дихання сповнило кухню запахом горілого м'яса.

— Тепер ми можемо спокійно поговорити, — сказала Арія після того, як наклала закляття, які не дозволили б нікому підслухати їхню розмову.

Насуада потерла руки й чомусь здригнулася.

— То про що ти хотів побалакати, Ерагоне? — спитала вона.

Ерагон важко зітхнув — йому було дуже боляче розповідати про долю Оромиса й Глаедра.

— Насуадо… — спроквола почав він. — Ми із Сапфірою були не самі… Ще один дракон і ще один Вершник боролися проти Галбаторікса.

— Я знаю про це, — з посмішкою відповіла Насуада. — Це було одне-єдине пояснення, яке все ставило на свої місця… То були ваші вчителі в Елесмері, чи не так?

«Були, — скрушно мовила Сапфіра, — але тепер їх більше нема…»

— Більше нема?..

Ерагон стиснув зуби й похитав головою. Сльози затуманили йому очі:

— Сьогодні вранці вони загинули в Джиліді. Галбаторікс використав Торнака й Мертага, щоб убити їх. Я сам чув, як він розмовляв із ними через Мертага.

Посмішка враз зійшла з обличчя Насуади. Тепер воно стало якимось порожнім і похмурим. Вона повільно сіла на найближчий стілець. Запанувала тривала мовчанка. Нарешті Насуада поворухнулась:

— А ви впевнені, що вони загинули?

— Так.

Краєм рукава Насуада витерла очі:

— Розкажи мені про них, Ерагоне… Будь ласка.

І Вершник почав розповідати сумну історію про Оромиса й Глаедра. Він розказав, як вони вижили після занепаду Вершників, як вирішили сховатись у ельфів. Ерагон розповів, якими вони були та як добре було в них навчатися. Серце Вершника ледь не луснуло від болю, коли він пригадав ті довгі дні, які провів разом з Оромисом на скелі Тельнаєр, а ще те, як багато зробив цей ельф для нього й Сапфіри. Коли ж Ерагон почав розповідь про їхній останній бій у Джиліді, Сапфіра підвела голову й знову почала жалібно й протяжно стогнати. Нарешті історія добігла кінця.

— Як би мені хотілося, — важко зітхнула Насуада, — стрітися з Оромисом і Глаедром… Та, на жаль, цього ніколи не буде… Але, Ерагоне… Ти сказав, що чув, як Галбаторікс говорив із ними… Хіба це можливо?

— Я теж хотіла б це знати, — сказала Арія.

Ерагон покрутив головою, шукаючи чого-небудь попити, але в кухні не було ані води, ані вина. Тоді він прокашлявся й почав розповідати про їхню останню подорож до Елесмери. Сапфіра інколи щось вставляла, та здебільшого говорив Вершник. Спочатку він розказав про своїх батьків, потім про те, як під деревом Меноа було знайдено яскравий метал, про те, як із нього викували Брізінгр, про відвідини Слоуна. А насамкінець він розповів Арії й Насуаді про серце сердець дракона.

— Ну що ж, — сказала Насуада. Вона встала й пройшлася по кухні туди-сюди. — Отже, ти син Брома, а Галбаторікс живиться душами драконів, чиї тіла загинули. Це аж надто багато, щоб зрозуміти… — вона знову потерла руки. — Принаймні тепер ми знаємо справжнє джерело влади Галбаторікса.

Тим часом Арія стояла непорушно, затамувавши подих. Усе її єство немов завмерло.

— Дракони все ще живі, — прошепотіла вона, молитовно склавши долоні біля грудей. — Вони все ще живі через багато-багато років. Ох, якби ми тільки могли розповісти про це всьому моєму народу. Як би вони раділи! І яким жахливим був би їхній гнів, коли б вони почули про поневолення Елдунарі! Тоді ми всі побігли б прямо до Урубейна й не зупинились би доти, доки не звільнили б серце з-під влади Галбаторікса. І байдуже, скільки б нас при тому загинуло!

«Але ж ми не можемо їм про це розповісти», — сказала Сапфіра.

— Звісно, — відповіла Арія й опустила очі. — Не можемо. Але як 6и я хотіла, щоб було можна!

Насуада глянула на ельфійку:

— Не ображайся, будь ласка, та мені дивно, що твоя мати Ісланзаді не вважала за потрібне розказати про це нам. Якби ми це знали…

— Я згодна, — не дала їй закінчити Арія, враз спохмурнівши. — На Палаючій рівнині Мертаг легко переміг би нас обох, — вона показала на Ерагона й Сапфіру, — адже ви не не знали, що Галбаторікс може дати йому Елдунарі… Якби не сумління Мертага, то зараз ви обоє були б ув'язнені Галбаторіксом. Мабуть, в Оромиса, Глаедра та моєї матері були якісь поважні причини тримати Елдунарі в секреті, але їхня мовчанка ледь не занапастила нас. Я поговорю про це з матір'ю, коли зустрінуся з нею наступного разу.

Насуада знову пройшлася кімнатою:

— Ти розказав мені багато такого, над чим я маю подумати, Ерагоне… — вона постукала по підлозі носком чобота. — Уперше за всю історію варденів ми знаємо, як убити Галбаторікса, і це може принести нам успіх. Якщо ми зможемо відокремити його від тих сердець, то він утратить більшу частину своєї сили, а тоді ви та інші чарівники зможете перемогти його.

— Звісно. Але як же нам відокремити його від сердець? — спитав Ерагон.

Насуада знизала плечима:

— Не знаю, але я впевнена, що це можливо. І ми повинні знайти спосіб. Відтепер ніщо не має для нас більшого значення.

Ерагон відчув на собі пильний погляд Арії.

Трохи збентежений, він повернувся до неї.

— Знаєш, — сказала ельфійка, — мені завжди було цікаво, чому яйце Сапфіри з'явилося саме перед тобою, а не деінде. Я думала, що це звичайний збіг обставин. Принаймні в мене не було якогось іншого пояснення. І тільки тепер я зрозуміла, хоч могла б здогадатися й раніше… Звісно, я не знала Брома дуже близько, та неважко було помітити, що у вас із ним є чимало спільного…

— Справді?

— Ти маєш пишатися тим, що можеш називати Брома своїм батьком, — мовила Насуада. — Це була справді видатна людина. Якби не він, то варденів уже б не існувало. І цілком справедливо, що саме ти продовжиш його справу.

На якусь мить запала мовчанка.

— Ерагоне, — першою озвалась Арія, — а ми можемо побачити Елдунарі Глаедра?

Ерагон трохи повагався, а потім вийшов надвір і невдовзі повернувся з пакунком. Обережно, щоб не торкатись Елдунарі, він ослабив зав'язки, і тканина легко зісковзнула по золотистому, схожому на коштовність, каменю. Сяйво всередині серця сердець було бляклим і значно слабшим, аніж тоді, коли Вершник побачив його вперше, так, наче Глаедр ледь-ледь животів.

Насуада схилилась і зазирнула в рухливий центр Елдунарі. В її очах з'явився золотавий відблиск:

— А що, Глаедр справді десь там усередині?

«Справді», — відповіла Сапфіра.

— І я можу поговорити з ним?

— Можеш спробувати, хоч я й сумніваюсь, що він відповість… Він щойно втратив свого Вершника. Йому знадобиться багато часу, щоб загасити біль, якщо, звісно, це взагалі можливо. Будь ласка, не чіпай його, Насуадо. Якби він хотів поговорити з тобою, він би вже це зробив.

— Так-так. Я зовсім не хотіла турбувати його в такому горі. Краще я справді зачекаю до того часу, коли він буде почуватись краще.

Тим часом підійшла Арія. Вона поклала руки по обидва боки від Елдунарі. Тонкі пальці ельфійки були всього за якийсь дюйм від каменя. Арія дивилась на нього з таким благоговінням, немов хотіла втонути в його глибинах. Потім вона прошепотіла щось прадавньою мовою. Свідомість Глаедра тихенько спалахнула.

— Ерагоне, Сапфіро, — сказала ельфійка, опустивши руки, — ви маєте великий обов'язок зберегти це життя. Що б там не сталося, ви повинні захищати Глаедра. Оромиса більше нема, але, як ніколи, потрібні його сила й мудрість…

«Не турбуйся, Аріє, жодне лихо не торкнеться його», — твердо пообіцяла Сапфіра.

Тоді Ерагон знову накрив Елдунарі тканиною й затягнув зав'язки. Від утоми Вершник був трохи незграбний. Вардени отримали важливу перемогу, ельфи взяли Джилід, але все це давало йому мало радості. Він глянув на Насуаду:

— Що тепер?

Насуада підвела голову.

— Тепер… — сказала вона, — тепер ми підемо маршем на північ до Белатони, а коли візьмемо її, то продовжимо шлях до Драс-Леони, а вже звідти — на Урубейн. Або ми скинемо Галбаторікса, або загинемо. Ось що ми будемо робити, Ерагоне.

Після цієї розмови Ерагон і Сапфіра погодились залишити Фейнстер і трохи відпочити в таборі варденів. Отож у супроводі Блодхгарма та інших охоронців вони рушили до основних воріт Фейнстера. Ерагон усе ще ніс серце Глаедра в руках. Обоє йшли мовчки.

Ерагон дивився кудись під ноги. Він мало зважав на людей, які проходили чи пробігали повз нього. Його участь у битві скінчилася, і тепер усе, чого він хотів, — було лягти й забути про смуток цього дня. Слова Глаедра все ще бриніли в його свідомості: «Порожнеча й темрява. Тепер він був сам-один на всій землі». У Ерагона перехопило подих, коли хвиля нудоти прокотилась його єством. «То ось яка вона, втрата Вершника чи дракона…»

«Тепер ми останні», — сказала Сапфіра.

Ерагон спохмурнів, не розуміючи її.

«Останній вільний дракон і Вершник… Залишились тільки ми. Ми…»

«Самотні…»

«Так».

Ерагон спіткнувся об якийсь невеличкий камінець. Вершник був у розпачі. «Ми не зможемо цього зробити самі, — подумав він. — Не зможемо! Ми не готові». Сапфіра не заперечувала.

Нарешті вони дійшли до міських воріт. Ерагон зупинився. Він не хотів штовхатися в чималій юрбі перед воротами. Люди тікали із Фейнстера галасвіта. Вершник роззирнувся навкруги, чи нема де іншого шляху. Аж раптом очі Ерагона ковзнули по зовнішній стіні, і його охопило бажання глянути на це місто при світлі дня.

Тоді Вершник пішов по сходах, які вели на фортечну стіну. Сапфіра тривожно рикнула й рушила вслід за ним. Невдовзі вони вже були нагорі.

Вершник та його дракон добру годину мовчки стояли на фортечній стіні й дивилися, як сходить сонце. Один за одним бліднувато-золотисті промені світла пробігли по зелених полях, освітлюючи міріади пилинок, які кружляли в по вітрі. А там, де промені потрапляли на пасма диму, він починав сяяти жовтогарячою й червоною барвами. Халупи під мурами міста вже майже догоріли. Натомість пожежа охопила кілька будинків усередині Фейнстера. Стовпи диму, що здіймалися зі зруйнованих будівель ледь не до неба, надавали місту якоїсь похмурої краси. А позаду Фейнстера мерехтливе море розляглося далеко-далеко, аж до самісінького плаского горизонту, де тріпотіли вітрила кораблів, які пливли на північ.

Сонце вже добряче нагріло Ерагонові обладунки. Поволі його меланхолія почала кудись зникати, так, як зникають на сонці кільця туману над річкою. Вершник глибоко вдихнув і спробував розслабити м'язи.

«Ні, — сказав він, — ми не самотні. У мене є ти, а в тебе є я. А ще є Арія, Насуада, Орик і багато-багато інших, тих, хто допоможе нам на нашому шляху».

«І Глаедр також», — озвалась Сапфіра.

«Так».

Ерагон глянув на Елдунарі, який тримав у руках, і відчув, що зробить усе, щоб захищати дракона, ув'язненого у своєму серці сердець. Тоді він міцніше притис камінь до грудей і поклав руку на лапу Сапфіри.

«Ми зможемо це зробити, — подумав він. Галбаторікс не бог. Він має вразливе місце, і ми зможемо цим скористатись… Ми зможемо!»

«Ми зможемо й мусимо», — сказала Сапфіра.

«Заради наших друзів і нашої родини…»

«…і заради всієї Алагезії…»

«…ми мусимо це зробити».

Ерагон підняв Елдунарі Глаедра високо над головою, підставляючи його сонцю й новому дню. Вершник посміхався. Тепер він прагнув нових битв. Вони із Сапфірою мусять нарешті покласти край цій війні й убити темного короля.

Тут закінчується третя книга циклу «СПАДОК»

Історія матиме продовження й кінець у книзі четвертій

Про походження назв

Звичайному читачеві, який наважиться на мандри просторами Алагезії, місцеві назви можуть здатися якимось безладним набором слів, позбавлених спільної історії та культури. Але це зовсім не так. Як і багато інших земель, на яких по черзі розвивалися різні культури (у нашому випадку — різні раси), Алагезія знає різні за походженням назви. Одні з них дали ельфи, інші — гноми, ще інші — люди й навіть ургали. Таким чином, тут є Паланкарська долина (людська назва), річки Анора та Ріствакбейн (ельфійські назви), гори Утгард (назва гномів). І всі ці місця розташовані всього за кілька миль одне від одного.

Таке розмаїття імен часто призводить до їхньої неправильної вимови. На жаль, нема чітких правил, як цього уникнути. Новачкам треба просто запам'ятовувати кожну нову назву, якщо вже несила встановити мову, з якої вона походить. Справа ускладнюється ще й тим, що, як ви зрозумієте, місцеві мешканці часто змінювали вимову й написання чужих слів, допасовуючи їх до своєї рідної мови. Взяти для прикладу річку Анора. Спочатку ця назва звучала як «аенора», що прадавньою мовою означає «широка». Але люди у своїх записах спростили це слово. Принаймні за часів Ерагона воно вже звучало як «анора».

Прадавня мова

Агаеті Блодхрен — Святкування Кривавої Клятви

Адурна, рейза — водо, піднімися

Алфа-кона — жінка-ельф

Атра гулай ун іліа тотр оно ун атра оно вейс сколіро фра ротр — Хай удача та щастя будуть завжди з тобою і хай будеш захищена ти від усіх негараздів

Атра ду еваринія оно варда, Датедре-водхр — Нехай оберігають тебе зірки, шановний Датедре

Атра естерні оно тхелдуін, Ерагоне Шуртугале — Нехай твої справи будуть успішними, Ерагоне Вершнику дракона

Атхалвард — ельфи, які виконували пісні та вірші

Аудр! — Угору!

Блодхгарм — Кривавий Вовк

Брізінгр — вогонь

Брізінгр раудхр — червоний вогонь

Брізінгр, шієт таутр — вогонь, іди за мною

Б'яртскулар — Блискуча Луска

Вайзе хейл! — Зцілися!

Вакна — прокинутися

Водхр — шанобливе звертання до чоловіка

Гангра — іти

Гарізла, летта! — Світло, зупинись!

Гедвей ігназія — сяюча долоня Джиєрда — ламати, бити Драумр копа — зважати на сновидіння

Дротнінг — принцеса

Ду Врангр Гата — Звивиста Стежка

Ду делоі лунаеа — розгладити землю

Ду Намар Аурбода — Вигнання Імен

Едур — вежа

Ека едір аі Шуртугал… Шуртугал… Арджетлам… — Я Вершник дракона… Вершник дракона… Срібна рука…

Ека елрун оно — Дякую тобі

Елдунарі — серце сердець

Ельда — шанобливу звертання

Ельдріммернен о ловісса нуанен, даутр абр делоі, / Ельдріммернен оно веохнатаі медх солус ун трінга, / Ельдріммернен ун форта онр феон вара, / Віол аллр сіон. Ельдріммер о ловісса нуанен… — Рости, о прекрасна Ловісса, дочко землі, / Рости із сонцем і дощем, / Рости і нехай розквітнуть твої квітки навесні, / Щоб усі їх побачили.

Ерисдар — магічний світильник ельфів, названий ім'ям ельфа, який його винайшов

Інгейтум — ковалі

Індлварн — певний тип поєднання між Вершником і драконом

Квейква — блискавка

Конунгр — король

Кулдр, різа лам ієт ун малтінає унін боллр — Золото, піднімися до моєї долоні і стань кулькою

Ламаре — тканина, яку ельфи роблять, змішуючи вовну та волокна з кропиви

Летта — спинитися

Лідуен Кваедхі — поетичний рукопис

Ловісса — блакитна із великою квіткою лілея, яка росте в Імперії

Налгаск — суміш бджолиного воску й горіхової олії, яку використовують для пом'якшення шкіри

Нен оно веохната, Аріє Дротнінг — Як скажете, принцесо Аріє

Світ-кона — офіційне шанобливе звертання до мудрої ельфійки

Слітха — спати

Стенр, рейза! — Каменю, піднімися!

Тхаефатхан — загускнути

Фаелнірв — ельфійський лікер

Фаіртх — зображення, зроблене за допомогою магії на сланцевій пластині

Фел — гора

Фініарель — шанобливе звертання до юнака

Флауга — летіти

Фрам — уперед

Хелгрінд — Ворота Смерті

Шуртугал — Вершник дракона

Яве — узи довіри

Мова гномів

Аз Кнурлдратн — кам'яний ліс

Аз Раньї — річка

Аз Сартосвренхт рак Балмунг, грімстборіт рак Квізагур — Сага про короля Балмунга із Квізагура

Аскудгамлн — сталеві кулаки

Барзул — прокляття

Варгрімстн — збезчещені воїни, які не належать до жодного з кланів

Вреншрргн — Вовки Війни

Галдхієм — Сяюча Голова

Грімстборіт — правитель гномів, король або королева

Грімстборітхн — голова клану

Грімсткарвлорс — управитель дому

Гутвір — двосічна зброя священиків гномів

Гхастгар — змагання в метанні списа, схоже на лицарський поєдинок; при тому суперники сидять на спинах фельдуностів

Делва — золота галька, що зустрічається в Беорських горах і яку гноми надзвичайно цінують

Дур — наш

Дургрімстврен — війна кланів

Ета — ні

Ета! Нарво юді етал ос ісю вонд! Нарво юді етал ос формвн мендуност бракн, аз Варден, хрествог дюр грімстнзхадн! Аз Юргенврен катрід не домар оен етал… — Ні, я не дозволю, щоб це сталося. Я не дозволю тим безбородим дурням варденам знищити нашу країну. Адже ми й так надто слабкі після війни драконів…

Ісідар Мітрім — Зоряний Сапфір

Кнурлан — гном

Кнурлаф — жінка-гном із сімома пальцями на кожній руці

Кнурлкаратн — каменярі

Кнурлнейн — Серце Каменя

Ледвонну — намисто Кильф

Менкнурлан — некам'яний (найгірша образа мовою гномів)

Мерна — озеро, ставок

Награ — велетенський вепр, який живе в Беорських горах

Нал грімстборіт Орик! — Славімо короля Орика!

Орнтронд — Орлине Око

Раньї Дармн — річка маленької червоної риби

Раньї Хефтин — вартовий на річці

Синдризнаррвел — Коштовний камінь Синдри

Скілфц Делва — моє золото

Трікнздал — лінія гартування на лезі шаблі, яку винайшли гноми

Тронжхейм — Шолом Велетня (назва міста-гори)

Ун грот Гунтера! — Так сказав Гунтера!

Урзхад — печерний ведмідь, який живе в Беорських горах

Фангхур — схожі на драконів істоти, але менші за розміром і не такі розумні (живуть у Беорських горах)

Фартхен Дур — Наш Батько

Фельдуност — порода кіз, які живуть у Беорських горах

Хватум іл скілфц гедрумн! — Послухайте мої слова!

Шррг — велетенський вовк, який живе в Беорських горах

Мова кочівників

Но — шанобливий суфікс, що приєднується через дефіс до основного імені того, кого поважають

Мова ургалів

Намна — шматочки тканини, завбільшки з долоню з яскравими візерунками, які ургали вішають перед входом до хатин; з них можна дізнатися про історію родини, яка тут мешкає Нар — шанобливе звертання

Content

Крістофер Паоліні
ЕРАГОН. БРІЗІНГР,
або
Сім обіцянок Ерагона й Сапфіри

Короткий зміст книг «Ерагон» та «Ерагон. Найстарший»

ВОРОТА СМЕРТІ

НАВКОЛО ВОГНИЩА

НАПАД НА ХЕЛГРІНД

РОЗХОДЖЕННЯ

ВЕРШНИК І РАЗАК

ПРОЙТИ ШЛЯХ НА САМОТІ

ВИПРОБУВАННЯ ДОВГИХ НОЖІВ

КРИЛАТІ НОВИНИ

ВТЕЧА Й ВІДХИЛЕННЯ

ДЕЛІКАТНА СПРАВА

КРИВАВИЙ ВОВК

ЗМИЛУЙСЯ, ВЕРШНИКУ ДРАКОНА!

ТІНІ МИНУЛОГО

У РОЗБУРХАНІЙ ЮРБІ

ЩОБ ВІДПОВІСТИ КОРОЛЮ

БЕНКЕТ ІЗ ДРУЗЯМИ

САГИ, ЩО ПЕРЕТНУЛИСЯ

РОБЛЯЧИ ПОПРАВКИ

ДАРУНКИ ЗОЛОТА

НЕОЧІКУВАНІ ГОСТІ

ВОГОНЬ У НЕБІ

ЧОЛОВІК І ДРУЖИНА

ШЕПІТ УНОЧІ

НАКАЗИ

СЛІДИ ТІНІ

ЧЕРЕЗ ПАГОРБИ Й ГОРИ

ДЛЯ МОГО КОХАННЯ

КАМ’ЯНИЙ ЛІС

НЕБІЖЧИК, ЩО СМІЄТЬСЯ

КРОВ НА КАМІННІ

ПИТАННЯ ПЕРСПЕКТИВИ

ПОЦІЛУЙ МЕНЕ, ЛЮБА

ГЛУМРА

ЗАСІДАННЯ КЛАНУ

НЕПОКОРА

ЗВІСТКА З МАГІЧНОГО ДЗЕРКАЛА

ЧОТИРИ БАРАБАННІ УДАРИ

ЗНОВУ РАЗОМ

СХОДЖЕННЯ

СЛОВА МУДРОСТІ

ГАНЕБНИЙ СТОВП

У ХМАРАХ

ЗІТКНЕННЯ ГОЛІВ

ГЕНЕАЛОГІЯ

ДВОЄ ПРИРЕЧЕНИХ ЗАКОХАНИХ

СПАДОК

КАМ'ЯНІ ДУШІ

РУКИ ВОЇНА

ДЕРЕВО ЖИТТЯ

РОЗУМ ПОНАД МЕТАЛ

СПРАВЖНІЙ ВЕРШНИК

ОБЛАДУНКИ ДЛЯ НІГ І РУК

ПРОЩАННЯ

ПОЛІТ

БРІЗІНГР!

ТІНЬ ДОЛІ

СХІД СОНЦЯ

Про походження назв

Прадавня мова

Мова гномів

Мова кочівників

Мова ургалів